FEJŐS ÉVA

EGY NYÁR ARUBÁN

Copyright © Fejős Éva, 2023

© Erawan Könyvkiadó, 2023

Fejős Éva elérhetősége: A kiadó elérhetősége a Facebookon: Felelős kiadó: Fejős Éva Szerkesztette: Münz András A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes Borítóterv, tördelés: Müller Péter Borítókép: stock.adobe.com Elektronikus formátum:

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-50-8

A könyv összes szereplője kitalált karakter, mint mindig: ők a fantáziámban születtek, és ott is élnek tovább.

TABLÓ

– avagy ki kicsoda az évfolyam-találkozón?

Kedves Olvasóm!

Ez a regény egy évfolyam-találkozó története, ezért szeretném itt bemutatni a főszereplőket. Bármikor térj vissza nyugodtan ezekre az oldalakra, hogyha bizonytalan vagy egyik-másik főhősöm kilétével kapcsolatban.

Az egyéves kommunikáció kurzus résztvevői mindannyian a harmincas éveikben járnak.

ABC-sorrendben mutatom be őket.

Adél

Már rögtön a kommunikáció kurzus elkezdése után, az első feladatát olyan zseniálisan oldotta meg Bálint segítségével, hogy szinte rögtön elkezdődött a tévés karrierje, amely azóta is tart. Az egyik nagy tévéadónál dolgozik, főműsoridőben vezeti a hírműsort, de mellette más szólófeladatokat is kap. Az arcát mindenki ismeri, ezért, ha lehet, ritkán megy nyilvános helyre – de Aruba más, ott nem lesik őt a hazai tévénézők tömegei.

András

Ő a nyomozó a csapatban. A kommunikáció szaknak köszönhetően mára már szóvivő is. Egykori évfolyamtársai felnéznek rá, többségükkel jóban van (leszámítva Bálintot, akivel több mint tíz év alatt sem tudott közös nevezőt találni, és volt egy verekedésük is).

András sportos megjelenésű, magas, sötét hajú harmincas férfi, aki a hatéves lányával, Nellivel utazik Arubára.

(Tudom, van már egy András nevű nyomozóm a Ladányi Niki-féle történetekben, de ő egy másik András. Bocs a névazonosságért, az elején fel sem tűnt, aztán pedig már nem akartam megváltoztatni a nevét. Fontos, hogy ő egy másik András, szóvivő és nyomozó, és más ügyeken dolgozik!) Bálint

Bankvezér, gyakran nyilatkozik a sajtóban pénzügyi dolgokról, bankszektorról, befektetésekről. Nagyon elfoglalt, alig tudta megoldani a tíznapos utazást. Bár még ő is csak a harmincas éveiben jár, vagy tizenöt kiló túlsúlyt cipel magán, és a melegben, meg ha ideges, eléggé izzad, folyton a homlokát törölgeti. Szereti a fiatal partnereket, most egy világhírű, alig húszéves modell, Vera a társa, és magával is hozza Arubára.

Ők az egyetlenek, akik nem a turistaosztályon repülnek a többiekkel, hanem a business classra szól a jegyük.

Barb

Ő nem volt tagja a kommunikáció évfolyamnak, viszont Rudi barátnőjeként bekerült a társaságba. Még a gimiben ismerkedett meg Rudival, és csapta le a jóképű, sportos srácot egy másik lány (Betty) kezéről. Barb szülei akkoriban váltak, és sokat jelentett neki, hogy úgy látta: Rudiék családjában nagy a szeretet és az egyetértés.

Bea

A páciensek mellett az egészségügyet is meg akarta gyógyítani, amikor az orvosira jelentkezett. Végzés után, rezidensként azonban valami eltörött benne, és már inkább csak az egészségügy gyógyítására koncentrálva jelentkezett a kommunikáció kurzusra. Később kórházigazgató lett, és számos, az egészségüggyel kapcsolatos kérdésről ő beszél a sajtóban. Sportos, nagyon izmos, nagyon kitartó fiatal nő. Kicsivel idősebb a többségnél, 37 éves.

Klári

Ügyvéd, az ügyvédi kamara egyik fő tisztségviselője, büntetőügyekre specializálódott. Tíz évvel ezelőtt ő találta ki, hogy évente találkozzanak újra, és hogy a tizedik évfolyam-találkozójuk helyszínét sorsolással válasszák majd ki. Andrással több esetben azonos ügyön dolgoztak, volt, hogy Klári védte azt az embert, akit a nyomozók gyanúsítottak.

Klári tanít is a jogon, és szinte csak a munkájának él. Éppen nincs senkije, utolsó barátja egy büntetőbíró volt, akivel egyebek mellett elvi ellentétei is voltak. Sötétbarna, hullámos haját a nyaraláskor copfban, otthon, az irodában beszárítva viseli. Ő az, aki a nyaralásra is visz magával egy-két kosztümöt, „ki tudja, hátha fel kell öltözni rendesen"…

Laura

Gyerekszínészként már megismerte az egész ország. Most éppen egy menő tévésorozat egyik főszereplője – már évek óta –, nincs olyan magyar ember, aki legalább óriásplakátról ne ismerné az arcát. Rengeteg pasi megőrül érte, Tamásnak már régóta nagyon tetszik, de Laura magánélete annyira tabu, hogy még a többiek sem tudják, van-e most valakije.

Majdnem fekete, egyenes haja a válláig ér, inas, izmos a teste, bármilyen ruha jól áll neki – állapítják meg a többiek.

Nóra

Semmi mást nem szeretne, csak újra egy kis görög szigeten vezetni a turistacsoportokat, görög kaját készíteni és olajbogyót enni egy sziklán, nézni az Égei-tenger hullámait. De az élet mást dobott Nórának: idővel – némi noszogatásra – haza kellett jönnie, hogy tanult szakemberként beüljön egy görög bank magyarországi menedzsmentjébe. De Nóra azóta is arról álmodozik, hogyan fog majd kiszállni az egészből, és rettentően megörül, amikor András Arubát sorsolja ki az évfolyam-találkozó helyszínéül.

Hosszú, lobogó haja és barnára sült bőre maradt meg a nagy szabadságvágyból, de tudja, hogy nem sokáig lesz képes a budapesti görög bankban eljátszani a főnöknőt. Neki a tenger a mindene, és a tengerparti élet a vágya.

Pityur

Informatikai védelemmel, vagyis vállalati online rendszerek biztonságával foglalkozik, egyébként etikus hacker is a szabadidejében. Nem vett részt soha András, Tamás és Bálint versengésében, nem is igen tud mit kezdeni ezekkel a macsós kivagyiságokkal. Régen jóban volt Rudival, de aztán elromlottak a dolgok… Nagyon kedveli Nóra lazaságát, azt a fajta életszemléletet, amihez – bár szabadnak érzi magát – ő sosem volt elég bátor. Nyurga srác, sosem ivott alkoholt, mindenhol kólát rendel magának.

Rudi

1986-ban született, ha még életben van az évfolyam-találkozó idején, akkor most 37 éves. Az orvosin végzett, apja nyomdokait követve, hiszen édesapja professzor az egyetemen és ismert sebész a klinikán. Anyja híres modell volt, Rudi pedig gyerekkora óta sportol, tízévesen kezdett vízilabdázni. Hosszú, hullámos haját copfban viselte még akkor is, amikor – már végzett orvosként, de még rezidensként – beiratkozott a kommunikáció szakra. Ez nem állt távol tőle, mert korábban az orvostanhallgatók szóvivője volt.

Rudi a végzésük után eltűnt, se híre, se hamva.

Mindannyian bűnügyet sejtenek az eltűnése mögött, és Arubán azt is ki akarják deríteni, vajon bármelyiküknek is köze lehetett-e ahhoz, hogy Rudi tíz éve nincs köztük, és nem is találják sehol.

Szabina

Ő a legfiatalabb mindegyikük közül, még nincs harminc. Amikor beiratkozott a kurzusra, már ismert blogger volt, később vlogger lett, most influenszer – „pedig mindig ugyanazt csináltam". A legismertebb és legjobban kereső magyar influenszerek egyike, aki a kezdetektől nagyon sok munkát öl a videózásba. Imádja a napot, de szőke haja és fehér bőre miatt csak fényvédővel vastagon bekenve és szalmakalapban sétál be a Karib-tengerbe.

Tamás

Egykori élsportolóként most egy sportegyesület és egy sporttal kapcsolatos alapítvány vezetője. Klári már képviselte valamilyen necces „TAO-ügyben", és meg is úszta. Laura régóta tetszik neki, ám a színésznőnél – rájött – nincs esélye. Nagydarab, atletikus termetű srác, akinek egyáltalán nem volt kedve ilyen messzire utazni, és nem is hiszi magáról, hogy képes lesz belelazulni a nyaralásba.

Egykori tanáraik:

Császár Nikolett, Keresztes Ádám és Hajdú Balázs.

2022. november

– Várjatok! Még nem állítottam be a kamerát… pillanat!

Nagy-nagy nevetés, András a kameráját igazgatja, egy pillanatra csak az álla látszik, aztán a szemüvege, végül pedig a plafon. Még nagyobb nevetés, valaki tapsol is. Mindannyian rengeteget használják ezt az applikációt a lezárások óta, de sejtik, hogy András is izgalmában lökdösi a telefonját.

Végre minden jó, a kamera mutatja a férfit és az íróasztalát, és most ott a képben nyolc arc, ketten éppen hiányoznak, igazoltan.

És még valaki, de ő már az elmúlt években sem volt jelen.

Egy nagy várakozás az egész. Nevetés, izgalom, elvégre nem mindegy, hogy mi akad majd András kezébe. Nagyon nem mindegy.

– Úristen, de jó lesz, végre nem az egyéjszakás kalandok veletek! – kiabál közbe Nóra, és megrázza a sötét, hullámos haját. – Minden évben az az egy éjszaka Siófokon… szuper volt, de a tizedik… arra régóta készülök!

– Nyugi, mi is! – süvíti Laura, és belenyomja az orrát a kijelzőbe, mindenki felröhög, Laura volt régen is az ügyeletes bohóc.

– Na, Endikém, akkor ugorj neki, mert mindjárt kezdődik a megbeszélésem – fordítja a kamerába a Patek Philippe karóráját az izzadó homlokú Bálint. – Durrants bele, dobd fel a napunkat, és a hetünket is!

– Oké. Felveszem ezt a szemkötést.

– Nem, ez így nem ér! – kiabál közbe egy női hang. – Lesni fogsz alóla! Még akkor is, ha nem akarsz!

– Jó, akkor mit csináljak? – tárja szét a kezét.

– Nincs egy kutyád? Rárakhatnád, és ahová rakja a mancsát…

– Nincs. Macskám sincs, nincsen állat, legfeljebb légy.

– Jól van, Endi, nem fogsz lesni, van egy ötletem! – Klári vihorászik. – Tegyél a szemvédőre egy úszószemüveget, mert az csak van, nem?

– Hűha, Klaresz, kezdesz formába lendülni, nem igaz? – vigyorog bele a kamerába a férfi, egy pillanatra csak a száját látják. Sok erős, fehér fogat, vaskos ajkak között. Aztán eltűnik, majd pár másodperccel később egy úszószemüveget lógat be a kamerája elé. – Ez megfelel?

Végigdrukkolják a folyamatot, csak Bálint és egy labradortekintetű férfi nézegeti az óráját.

– Jó lesz! – állapítja meg Laura.

– Oké, akkor… mivel csináljam?

– Tollal! Filctollal!

– De ahhoz megint le kell vennem… na, várjatok – megint elhagyja a kamerát, és a hátát látják, majd visszatér, egy kék filctollat tart a kezében.

– Hűűű… mehet! – kiáltja Bea, aki eddig csendben várt. – De csak egy pöttyöt tegyél!

– Dehogyis, inkább karikát, és ami a karikán belül van, az…

– Na elég legyen, tegyen egy pöttyöt! – rázza meg a fejét Bálint. – És igyekezzetek, mert ha nem vár meg az ügyfelem, akkor…

– Hogy akarsz te elszakadni tíz napra, ha tíz perced sincs? – érdeklődik Klári.

– Oké, kezdem.

– De ne hajolj oda! Csak úgy, nyújtsd a kezed, és pötty! Rakd oda a pöttyöt! Aztán tartsd ott a tolladat!

– Igenis, Klaresz.

– Nnnaaa?

– Megvan. Remélem, fogott a toll. Ti látjátok, mit jelöltem?

– Nem látjuk, mert téged látunk, meg egy nagy papírlapot – válaszol Tamás. – Na, vedd már le a szemkötődet, a tollat pedig tartsd ott!

A férfi letépi a rögtönzött szemtakarót, majd a nagy térképlap fölé hajol.

Aztán szélesen belevigyorog a kamerába.

– Aruba, bébi!

– Mi vaaan? – kérdezi Bea. – Miruba?

– Na ne viccelj, Bejja, ez a Holland Antillákon van, vagy mifene.

– Úristen, de jó vagy, Endi, elutazunk a Karib-tengerre! Nem tudom, mit szól majd Tibi, de ugye… ebben állapodtunk meg tíz évvel ezelőtt.

– De nem Arubában – ingatja a fejét a labradortekintetű Tamás. – Egy teljes nap, mire onnan hazaérsz. Mit csinálunk, ha haza kell jönnünk?

– Hát akkor ott maradunk, Tomikám, ez a nagy helyzet – bólogat Endi. – Mert ez egy osztálytalálkozó.

– Na, azért megnézném, hogy ki tart ilyen találkozót a Karib-szigeteken. Mármint rajtunk kívül – közli Bálint.

– Lehet, hogy nincs is pénze mindenkinek repjegyre. Azóta annyi minden történt, és…

– Figyu, Klaresz, ha jól emlékszem, ezt az egészet te találtad ki, nem? Még amikor végeztünk.

– Jó, csak mondom, hogy nem mindenki tud repjegyet és szállást fizetni, értitek.

– Azt majd mi megoldjuk – nyögi be váratlanul Bálint, letörli az izzadságot a homlokáról, és újra az órájára pillant. – De most mennem kell. Gratula, Endi, hogy nem Szibériát jelölted, az durvább lenne.

– Csajok, megyünk a Karibra! – lelkendezik Laura, és ezzel felrázza Szabinát, aki eddig csak álmatagon nézte az eseményeket.

– Okés. Hát nem gondoltam, hogy így lövik be az emberek a tízéves találka helyszínét…

– Jó, értesíteni kell Pityurt, Adélt, és…

– És majd bedobunk egy pezsgőt a tengerbe Rudi emlékére.

Csend. Mindenki hallgat. Aztán Klári szólal meg:

– Ne temessük még el. Talán előkerül. Emberek elő szoktak kerülni tízéves távollét után is. Eltűnnek, aztán előkerülnek.

– Majd meglátjuk – zárja le a témát András, és most senkinek sincs kedve nevetni.

– Ki gondolta volna, hogy a kommunikáció szakról egy ilyen trópusi szigetre vezet az utunk? – töri meg a csendet végül Szabina.

– Hát az a tíz év azért tíz év. Volt itt minden, nem igaz? Illetve mindenki volt minden közülünk – pörgeti meg az úszószemüveget András, aztán mutogatni kezd a monitorra, minden egyes kis ablakra, amit lát. – Főszerkesztő, kutyakiképző, píáros, újságíró, regényíró, influenszer, államtitkár, coach, alorvos, osztályvezető, az isten tudja, mi, és mindannyiunk ezernyi szakmája és titulusa. Ezért hát a legkevésbé meglepő, hogy a tizedik évfordulót egy ilyen távoli helyen köszöntjük.

– Okés, én speciel nem tudom, hol van ez az Aruba, de máris indulnék! – nevet Klári. – És most mennem kell, mert lekésem az órámat.

– Rudiról ne feledkezzünk el. Neki nem jutott ilyen titulus, mint amit felsoroltál.

– Gyerekek, akkor a jövő héten elkezdjük szervezni – vágja rá András, majd integetni kezd. A többiek visszaintegetnek, és egyesével bontják a csatlakozást.

2012. szeptember 3.

Budapest

– Az idei nyár volt több mint száz év óta a második legforróbb nyarunk, tehát ne gondolják, hogy lazsálhatnak, keményen meg fogjuk izzasztani önöket, akármilyen szuperdiplomások is! – mosolyodik el Keresztes. Végignéz a hallgatóságon. Egy év, és bekopognak a legnagyobb szerkesztőségekbe, vagy a saját területükön a kommunikációs osztályra. Pár év, és középvezetők lesznek, aztán vezetők. Már ha van ambíciójuk és hajlandóak olyasmit tanulni, amit csak tőlük lehet. Egy év, és kikupálják őket, méghozzá nem csupán a magyar viszonyokra. Nem könnyen választották ki őket, összesen tíz frissdiplomást, a suli is fizetős, és aki nem veszi komolyan, már repül is, a befizetett tandíjat pedig fújhatja. Még egyszer végignéz rajtuk. A legtöbbjük már eleve diplomával érkezett, sőt, tulajdonképpen csak egy diákot engedtek be a tanfolyamra diploma nélkül, de arra is megvolt az okuk. Hajdúval és a Császárral válogatták össze őket. Ütős csapatot akartak. Nem csak a diákok miatt. Saját maguk miatt is. – Ez egy elitképző – teszi hozzá kicsit sértetten, bár a sértettsége okát tulajdonképpen senki sem érti.

Feltartja a fejét, és a plafont pásztázza, amikor Hajdú átveszi tőle a szót. Igazából nem kedveli Hajdút, de vele érte el a legnagyobb sikereit, mielőtt mindketten nagymenők lettek volna. A vérbeli riporterpáros. Mint a Bob Woodward–Carl Bernstein páros, akik a hetvenes években Amerikában felderítették a Watergate-botrányt, és ezzel előidézték Nixon elnök bukását. A Washington Post újságírói. Na, ők ketten nem szóltak ilyen nagyot, mert ez itt csak Magyarország, és rohadt sok érdeket kellett akkoriban is figyelembe venniük a főnökeiknek. És még azt is, hogy nem tartoztak a túlságosan jól kezelhető fajtába Hajdúval.

Meg hát nem is a hetvenes években történtek a dolgok, hanem kezdő korukban, a kilencvenes években. Mindegy, annak is már tizenöt éve, és ők azóta negyvenes nagymenők, mind a ketten. Még Császár is, aki a DJ-k meg a diszkó világából jött, és néha kirándul oda újra. A mashup a szerelme. Meg a hírek.

– Ti vagytok az első, a kísérleti, az elit csapat – mosolyog Hajdú, és világít a kifehérített fogsora. Ő tegeződik velük. A teremben, mintha csak időzítve lenne, kigyulladnak a fények, az egyik újonc hunyorogni kezd. – Bár a képzés fizetős, tudnotok kell, hogy így is több száz jelentkezőből választottunk ki titeket. És azt is megerősítem, hogy aki nem teljesít, azt kivágjuk innen, fizetős kurzus vagy sem. Ez az év tanulással fog telni. Aki dolgozik vagy tanul mellette, az dolgozik vagy tanul, de hét közben néhányszor, továbbá minden hétvégén személyes találkozóink lesznek, és minden hétre új feladatot kaptok. Mi leszünk a vezetőitek, és mindig lesznek vendégelőadók is. Engem Hajdú Balázsnak hívnak, az előttem szólót, ha nem ismernétek, Keresztes Ádámnak. – Mosolygás, taps, mint mindig, amikor véletlenül bemutatkoznak, mintha valaki nem ismerné őket. – A harmadik vezetőnk pedig Császár Nikolett. Nem szereti, ha becézik.

Nikolett, az alacsony, sovány, feketére festett hajú, meghatározhatatlan korú nő a pink rúzzsal a száján, fekete tussal körberajzolt a szeme, szinte keményített, vasalt, hófehér inget visel, betűrve a csípőig érő fekete, csípőben szűk, combtól bővülő nadrágjába. A hallgatók mind nyugtázzák a különc, határozott személyre utaló megjelenést.

– Akkor most mindannyian bemutatkozhattok – tegezi őket ő is. – De nem akárhogyan. Páros interjúkat készítetek, és az interjút készítő mutatja be a másikat húsz másodpercben, és viszont. Kezdhetitek. Tizenöt percetek van, hogy mindent megtudjatok a másikról.

Fél órával később

– Laura a legszórakoztatóbb tévés személyiség lesz Magyarországon – kezdi az izgalomba belevörösödve az egyik fiú. Amikor Keresztes csúnyán néz rá, hozzáteszi: – András vagyok. Endinek is nevezhettek. Tehát, Laura ma még csak kis társulatokban játszik, a Színművészetin végzett, és nincs szerepálma, de szívesen kipróbálná magát egy egyszemélyes darabban. Egyszer látta A gólyakalifát, Lux Ádám játszotta, és emiatt lett színész… – Császár az órájára néz. – Na és én már látom, hogy egy tévéműsor a mennybe repítené, mert van hozzá tehetsége és szépsége!

Befejezi, és elvörösödve bámul maga elé.

– Lesz mit tanulni – bólogat a sötét hajú tanárnő. – De hát ezért vagytok itt. Most Laura mutatja be Andrást.

De mielőtt bemutathatná, nyílik az ajtó, és szinte beesik rajta egy alak. Majdnem a térdén landol, de megkapaszkodik az egyik padban. A hőség ellenére kapucnis felsőben van, izmos, sportos, huszonéves srác.

– Igen? – húzza fel a vastagon tussal kihúzott szemöldökét Császár. – Segíthetünk?

– Nemtom – grimaszol, és elmosolyodik egy pillanatra. – Én vagyok a tizenegyedik.

– Tizenegyedik? De hát csak tízet vettünk fel a szakra.

– Én mindenesetre a tizenegyedik vagyok – vonja meg a vállát, és letolja a fejéről a kapucnit. Hullámos, a füle alá érő haj keretezi az arcát. A legtöbbjüknek ismerős az arc, csak nem mindenki tudja hová tenni. – Barna Rudolf. De szólítsatok csak Rudinak.

2004. január

Budapest

– Te ugye folyton tanulsz?

– Ez hülyeség.

– De kitűnő vagy.

– Nem vagyok kitűnő – rázza meg a fejét. Elege van azokból a csajokból, akik beszólogatnak neki. – Például angolból tavaly… – folytatja, majd megáll. Mit mondjon, a valós négyest? Ezek a csajok a béből mindenkin szórakoznak. Úgyhogy dönt, egy sóhaj után. Behazudik egy hármast. – Tavaly év végén a hármas is alig volt meg.

– Ó, tényleg?

Hallott már róluk eleget. Ezek vegzálják a többieket. Azt, aki jól tanul. Egy klikk, amelyikben olyan csajok vannak, akik basztatják a jó tanuló fiúkat. Ez a lány jóban van a saját osztályában is egy-két diákkal, mondjuk Péterfivel, aki végigbukdácsolta a gimit, most már talán átkúszik a léc alatt, nem valószínű, hogy a tanárok szívesen visszatapsolnák. De a lányok szeretik. Mondjuk őt is kedvelik a saját osztályában a lányok, de neki Bettyvel minden oké. Szerencsére Betty a Berzsenyibe jár, és nem hozzájuk. A franc tudja, miért, de jobb, ha nem találkozik naponta azzal a közeggel, amiben ő mozog.

– Aha – bólint, és végigméri a lányt. A szokásos farmer-pulcsi viselet, sovány, alig van melle, hullámos a haja, a szája kábé olyan, mintha ki lenne rúzsozva. A szeme zöldes-kékes, és van egy csomó szeplő az orrán meg az arcán, az orra mellett.

– Hát az gáz – vág egy fintort a lány. – Szerintem az angolt mindenkinek meg kéne jól tanulnia, különben itt ragadsz.

– Hogy érted?

– Hát hogy csak mosogatónak meg takarítónak tudsz majd kimenni.

– Kimenni?

– Te hülye vagy? – mered rá a lány. – Miért, itt akarsz punnyadni ebben az országban? Azt hittem, több agyad van ennél.

Nem válaszol, mert fogalma sincs, mi a fenét válaszoljon ennek a csajnak, akivel összefutott a suli előtt, és most itt állnak, mert mindketten elkéstek, és az a tetű Ritter tanárnő, aki összevont tesit tart a két osztálynak ebben a hónapban, öt perc késés miatt igazolatlant ír be, ezért a csajnak az az ötlete támadt, hogy akkor be se menjenek.

– Jó, lehet, hogy a faterod el tud intézni ezt vagy azt neked – folytatja a lány –, de az enyém tutira nem. Nem is akar, tudod? – bámul rá, majd ledobja magát az egyik székre a tornaöltöző bejáratánál.

– Az én apám sem szokott intézni semmit.

– De legalább segít, ha kell, nem? Mert az enyém baszik segíteni. Mióta anyámmal háborúznak, levegőnek néz – süti le a szemét. – Neked mi is a keresztneved?

– Rudolf.

– Á. Oké. – Úgy bámul rá, mint aki még sosem találkozott ezzel a névvel. Ami, Rudi szerint legalábbis, nem elképzelhetetlen. De legalább nincs több Rudolf az évfolyamukon, ez akár jó is lehetne. Más körülmények között. – Barb vagyok.

– Barb? – hökken meg.

– Barb. Ara.

– Ja. – Tulajdonképpen nem is veszélyes ez a csaj rá nézve. Nem egy észlény, és jobb is lenne, ha elhúzna már a fenébe, vagy ő léphetne mondjuk a büfé irányába, mert akkor nem kellene itt feszengenie a lánnyal, aki Barb Ara, vagy bármi, legalábbis nem Barbi, de ki tudja, miért, mégsem mozdul.

– Nem ülsz le? Végig fogod állni a tesiórát? Végül is az is sport, az állás – fejtegeti a lány.

– Hm.

– De hová fogsz menni?

– Hogy érted?

– Suliba? Itthon fogsz tanulni?

– Hát ja, ha felvesznek.

– Várj, ne is mondj semmit! Várj, kitalálom. Tutira a jog, nem igaz? Elképzellek – hunyja be a szemét, és úgy tapogatja maga előtt a levegőt, mint egy filmsorozat jósnő karaktere. – Igen, látom, ahogy ott ülsz a tárgyaláson, egy kalapáccsal a kezedben… Te leszel a bíró. Vagy talán az ügyvéd? – Pattan fel, és a levegőbe könyökölve folytatja: – Tisztelt bíróság, a védencem ott sem lehetett a bűntény idején, mert… – int a tornaterem bejárata felé – itt egy tanú! A védelem kéreti a tanút! – kiáltja.

Ebben a pillanatban nyílik a tornaterem ajtaja, és Ritter tanárnő lép ki rajta melegítőben, haja felzselézve, mint egy fiúnak, a száján barna rúzs. Szigorúan mered rájuk, hol egyikre, hol a másikra.

– Á. Szóval Barbara és Rudolf.

– Én, tanárnő, Barb vagyok – húzza ki magát a lány, majd, amikor Ritter pillantása még komorabbra válik, újra ledobja magát a székre, kinyújtja mindkét lábát, és összefonja maga előtt a karját.

– Talán besétálhatnának az órámra, mi a véleményük erről a javaslatról?

– Tanárnő, sajnos így is, úgy is igazolatlant kapunk, mint tudjuk, úgyhogy inkább megspórolnánk ma a mozgást – feleli Barb kapásból.

Rudi feszengve áll mellette. Elég kínos volt neki maga a késés, de az, hogy a lány kettejük nevében beszél, még cikibb. Legszívesebben magára rántana egy láthatatlanná tévő köpenyt. De Ritter ezt nem hagyja.

– És maga is így gondolja ezt, Rudolf?

– Pontosan micsodát? – kérdez vissza saját maga számára is váratlanul. A lány a széken felnevet.

– Mondtam, hogy jog!

– Amit Barbara mondott. Hogy megspórolják a mozgást.

– Tanárnő, én ma már edzésről jöttem – igyekszik kibújni a konkrét válaszadás alól. Persze igazat mond, nem kenyere a hazudozás.

– De ez egy iskola! Egy gimnázium! Egy tornaóra, ami kötelező, akár jár vízilabdázni, akár nem!

– Igen, tanárnő, de elkéstem, elnézést kérek. Nem jött a villamos, akkor egy megállót futottam, és…

– Nem érdekelnek a magyarázatok! Irány mindkettejüknek az öltöző, és spuri be az órámra!

Behúzza maga mögött az ajtót, és mindannyian tudják, hogy szíve szerint becsapta volna, ha az ajtón nem lenne becsapódásgátló.

– Te átöltözöl? – sandít rá a lány.

– Én… – kezdi, majd kivágja a választ: – Eszemben sincs!

Nevetnek. Rudi most először érzi úgy életében, hogy megszabadult valami súlyos tehertől.

– És mit fog ehhez szólni az apád? – kérdezi Barb, amikor már kint támasztják a korlátot a suliudvaron, nehogy Ritter megtalálja és bekényszerítse őket az órájára. Ez Rudinak is logikus. Ha már igazolatlan hiányzást kapnak, hadd ne kelljen ott bohóckodnia a teremben a többiekkel.

– Az apám? Miért, gondolod, minden egyes igazolatlan órát véleményeztetek vele? – kérdezi, és arra gondol, hogy valójában egyetlen igazolatlan órája sincs. És nem is volt a három és fél év alatt.

– Hát nem tudhattam. Hogy nem baktatnak-e a nyomodban mindenféle beosztottak, meg dokik, meg kémek… érted.

– Nem tudok róla – vigyorodik el. Igazából sok mindenről tud, meg sejt is dolgokat, de azt nem feltételezi, hogy a komplett napirendjét ellenőrizné bárki is.

– Á, ha nem jogra mész, akkor doki akarsz lenni, jól gondolom? Valami csúcsdoki, rengeteg hálapénzzel, nem igaz?

– Ó, hagyd már abba! Rendben, kihagytuk a tesit…

– Akkor menők vagyunk!

– Okés, de ha nem mosogatni akarsz kint, akkor mégis be kéne menned a következő órára – csúszik ki a száján.

– Jaj, hagyjál már, tényleg stréber vagy!

– Ugyan már.

– Mit szólnál, ha átugranánk a cukiba? Fagyizhatnánk.

Számos érv szólt Rudi szemében a fagyizás ellen, egyrészt az október, másrészt a lelépés a suliból, és annak veszélye, hogy a második órára sem érnek be, de eldönti, hogy nem játszhatja a strébert. Ha már egyébként valójában stréber a saját szemében is.

– Rendben, mehetünk – közli.

Még nem sejtik, hogy most kezdődik valami nagy kaland, és hogy a gimi negyedik osztálya, legalábbis a második félév, mindenképpen emlékezetes marad majd a számukra.

2012. november

Budapest

– Tulajdonképpen igazi holtverseny alakult ki, ezt elmondhatjuk. Legalábbis a három hármas csapat között – állapítja meg Császár, és összepréseli az ajkait, mintha csak a pink rúzst akarná belemasszírozni a szájába. Szigorúan néz egy párosra. – És most ti következtek, Szabina és Rudi, lássuk csak, milyen anyagot hoztatok. Nehezebb dolgotok volt, egy kétfős stábnak több a munkája, másrészről viszont kevesebb feltűnéssel lehet dolgozni.

– Köszönjük – lép előre Szabina, és a laptopját a tanári íróasztalra teszi. Most nem olyan álmodozó a tekintete, mint amikor hallgatja az órákat, Császár sosem tudja eldönteni, vajon unatkozik, álmos vagy éppen szerelmes a lány. – Mivel én amúgy is, mint tudjátok, a zenei tévénél gyakornokoskodom, tanulom a profi videózást, néhány apróbb technikai eszközt még tudtam szerezni a forgatásokhoz. Hozzáteszem, hogy Rudi nélkül ez nem jöhetett volna létre, és mielőtt elindítjuk a felvételt, szerintem Rudinak is kéne mondania néhány szót – mosolyodik el, és elsöpri a szeme elől a hullámos, szőkésbarna hajtincseit.

– Nem, nem, majd legfeljebb a vetítés után! – rázza a fejét Rudi. Hajdú felül az íróasztal szélére, lehetőleg olyan lazán és vagányan, ahogy a Keresztessel közös riportjaiban szokott szerepelni, még a lábát is lóbálja, azzal az arckifejezéssel, amiből mindannyian azt olvassák le, hogy eddig se volt nagy szám, amit nyújtottak, de a kétfős stábtól még gyengébb attrakcióra számít.

Szabina elindítja a laptopján a filmet, és mindannyian a kivetítőre merednek.

Rudi szíve hevesen ver, tudja, hogy mit gondolnak róla a többiek. A srác, akinek az érdekében valaki közbejárhatott, hogy végül felvették tizenegyediknek.

Persze mindenki az apjára gondolt.

Neki meg már tele van a hócipője az egésszel.

A vásznon megjelenik a kép.

Valaki benyit egy dolgozószobába. A kamera ráközelít a rumlis íróasztalra.

Rajta egy csomó könyv, CD-k, egy fekete laptop, egy asztali számítógép, egy családról egy mosolygós fotó, szépen végigmegy mindegyikükön, egy-egy pillanatra meg is állítva a képet. Egy doboz, rézkarc a teteje, bár le van csukva, nem illeszkedik eléggé, látható, hogy bármi is van benne, felnyomja. Pár tucat post it, mindenféle színű, és néhány kézzel teleírt jegyzetpapír. Már-már idilli a jelenet, nemcsak azért, mert a nézők számára akár ismerős is lehet a kupis íróasztal, hanem mert láthatóan több fotó is áll az asztalon, ami a használója magánéleti csúcspillanatairól árulkodik. Egy bozontos, szürke kutya képe, egy nő kisgyerekkel a kezében, tengerparton viháncoló család, mind-mind ismerősnek hathat a nézőknek – ezek Hajdú gondolatai.

Aztán egy gyors váltás, a kamera az ajtóra irányul, amin belép egy férfi.

Császár felszisszen.

A többiek visszafojtják a lélegzetüket.

Hajdú arra gondol, egy ilyen belépő után nyilvánvaló lesz a kudarc. Túl magas ez a labda ennek a két kölyöknek. Még a lány csak-csak, mert a tévében van lehetősége ellesni ezt-azt.

De a fiú.

Hát vele lesz a gond.

A férfi a képen zavart arckifejezéssel ül le az íróasztal mögötti zöld, forgós, karfás bőrfotelba. Látszik, hogy kiülte már a bőrt, kicsit sötétebb a fejrészénél.

Amint elhelyezkedik, az íróasztalát nézegeti, láthatóan hangolódik, majd pár másodperc után bólint, és megenged egy félmosolyt, amit a kamerának vagy az operatőrnek szán.

Hajdú, bár még egyetlen szó sem hangzott el – ami egyébként meglehetősen szokatlan egy ilyen anyag esetén –, biztos benne, hogy a férfi, akit egyébként mindannyian ismernek, iszonyatosan kínosan érzi magát.

– Tessék – mondja végül. Egyáltalán nem úgy hangzik, mint aki örül a lehetőségnek, hogy bármit is mondhat a kamerának. Tessék, ez olyan rekedten és kissé unottan jön ki a száján, hogy Császár agyán átfut: ezt miért kellett?!

– Itt vagyunk dr. Barna Benedek dolgozószobájában. Van-e, ki e nevet nem ismeri? – hallják Rudi kérdését, majd a kamera őt mutatja. Jobb lett volna két kamerával dolgozniuk, ingatja a fejét Keresztes. Akkor nem kéne kapkodnia a lánynak a kamerát.

Rudi leeresztett kézzel álldogál. Aztán feleszmél, és megigazítja az inggallérját, hogy a mikroport közelebb kerüljön a szájához.

A férfi int, üljön le a kupis íróasztal túloldalán.

Ekkor megint csak őt látják a képen.

– Mi a kérdés? – szólal meg, és az ablak felé fordul, mint aki valójában nem is kíváncsi rá. Aztán visszafordul, és újra kérdez, minden nézőt meglepve ezzel. – Egyébként miért nem vágatod le a hajad? Sokkal eredményesebb lehettél volna a vízilabdában is. A hajad miatt nem érted el, amire vágytál. És most… most megint módosítgatod a pályádat. Ezt normálisnak tartod? – emeli fel a hangját. A teremben akkora a csend, hogy a légy zümmögését is simán hallaná mindegyikük. – Inkább ezzel foglalkoznál. Hogy egyvalami állandó csak, a nagy hajad! Mintha csak abban lenne a varázserőd! Öhh. – Az asztalt nézegeti, vörös a szeme, az operatőr egészen közelit mutat. Ebben a pillanatban a férfi farkasszemet néz a kamerával. – És most mi van? – kérdi, bele a kamerába. – Mint valami különleges állatot, úgy kell engem videózni?

– Feltehetek egy kérdést?

Az operatőr persze későn vált, érthetően. A tanárok mindegyike tudja már, hiba volt engedni egy kétfős stábot. Az intimitás megvan, persze, de a kihagyott pillanatok… a kihagyott képek…

És ebben a pillanatban zörgés hallatszik, és immár láthatóan két kamerával dolgoznak. Egy kis kezdeti nehézség után gyorsan, azonnal reagálva Szabina bekapcsolt még egy kamerát, ami megkönnyítette az utómunkát.

– Persze – sóhajt a férfi, és feltekeri az ingujját. – Azért vagyunk itt, nem igaz? Hogy segítsem az új karrieredet – mondja. Császár a gúnyt vagy a dühöt keresi a hangjában, de nincs. Csak egy lazán kiejtett, tulajdonképpen tárgyilagos mondat. Ennyi.

– Sosem kértem, hogy segítsd a karrieremet, te nyúltál mindenhová utánam, nem igaz?

Császár szeme elkerekedik. Hát ilyen interjút is ritkán lát. Tulajdonképpen eddig még nemigen.

Ez az az anyag, gondolja, amit Rudin kívül más nem tudott volna elkészíteni, de elkezdeni sem így a híres professzorral. És, ami hiba, könnyen lehet, hogy Rudi csak ezért az utolsó kérdéséért készítette. Hogy a többiekben nyomatékosítsa: ha segített is neki az apja, az ő akarata ellenére tette.

– Sajnálom, ha így érezted – válaszol. Vörös a szeme, de a hangjában nincs túl sok érzelem. Talán csak hozzászokott, hogy mindig emberek előtt beszél, gondolja Császár. – Én, ha segítettem, vagy segíteni akartam is, azért tettem, hogy neked jobb legyen.

– …

– Fiam.

Vágni lehet a csendet. Majd Rudit látjuk ismét. Neki is véreres a szeme, egy megilletődött, sápadt, sarokba szorított huszonévesnek látszik. Ha Császár le tudná zongorázni, milyen érzelmi hullámzáson megy keresztül a srác, valószínűleg jó kis zongoradarab születne belőle.

– Most azt csinálom, amiben valóban a segítségedet kérem, beszélgetni akarok veled arról, amit… tettél.

– Jézusom, úgy beszélsz, mint… – kezdi, de aztán elharapja a mondat végét. Azt látják, hogy a fejét ingatja. – Ha tudni akarod, itt is segítettem. A felvételidben. Amikor megtudtam, hogy jelentkeztél, és nem választottak ki, akkor egy ismerősömön keresztül…

– Apa, hagyd ezt abba! – a srác felcsattan, Császár mégis kihallja a sírós kamaszhangot a kiabálás mögül. – Nem érdekel, hová nyúltál utánam. Inkább azt kérdezem, hogy miért tetted?

– Mit, fiam?

– Miért éltél vissza a hatalmaddal, fogdostad a medikákat jó jegyért cserébe, miért tartottál erőszakkal megfélemlítésben egy csomó orvost és egészségügyi dolgozót a klinikán, amit vezetsz? Amit még ma is vezetsz? – szótagolja, hogy ma is, és ott a magyarázat a kérdésben: a botrány után.

– Te is felültél a szóbeszédnek – húzza félmosolyra a száját a professzor.

– Igen. Igen, felültem, és szeretnék neked most megmutatni valamit.

Rudi feláll, kinyit egy laptopot, lerakja az apja elé az íróasztalra. A kamera tökéletesen látja a MacBook képét. Hirtelen kinyílik egy ablak, elindul egy videó a laptopon. Egy felvétel, amin a professzor egy alsógatyában két fiatal lánnyal táncol, borospohárral a kezében.

– Ez hamisítvány – közli az apja, és lecsapja a laptop tetejét. – Ez hamisítvány – ismétli meg nyomatékosan, a kamerába nézve.

Nemcsak a hallgatók, hanem a három tanár is tágra nyílt szemmel nézi a műsort. Császár még azt is mormolja: a szemétláda.

– Nem hamisítvány, apa. Tudod te jól. Ez a felvétel a házunkban készült, és…

– Hagyd abba! Most már elég! Tudod, hogy belementem, hogy a nemrég kitalált újabb karrieredet segítsem, mert úgy látszik, neked semmi sem jó, nem igaz? Neked nem elég, hogy valakik a helyemre pályáznak, hogy valakik lehetetlenné akarnak tenni az egyetemen, a klinikán, a rendelésemen, a műtőben, mindenhol. Ugye nem elég? Nem elég, hogy anyád el akar költözni, hogy a kollégáim úgy néznek rám… neked nem elég. Neked semmi sem elég!

– Te voltál a legjobb a transzplantációban. Apa, mindenki felnézett rád. Te csináltad a legtöbb máj-és vesetranszplantációt, te vagy a tüdőtranszplantáció egyik hazai atyja! És akkor… minek kellett ilyen hangulatot teremtened a saját klinikádon, meg az egyetemen, az óráidon? Miért nem tudtál parancsolni magadnak? Medikusokkal bulizni éjszakákon át, amikor anya azt hitte, hogy riasztást kaptál és operálsz? Te, aki tényleg az egyik legjobb sebész vagy az országban, és igen, az egész ország példaképe lettél, amikor megmentetted Pintért, a síelőt, akinek átfúrta a testét az a rúd, és…

– Elhallgatnál egy kicsit, Rudi?

– …

– Tudod, mi a te bajod?

– …

– Mert én már tudom. Most, ebben a pillanatban világosodtam meg – tárja szét teátrálisan a kezét. – Az a te bajod, hogy az árnyékomban kellett felnőnöd. Hogy már nem tudsz első lenni a tüdőtranszplantációban, vagy akármiben, mert azt az apád évtizedekkel előbb Ausztriában már elvégezte! Az a te bajod, hogy nem lehetsz jobb semmiben, mint az apád! Hát pedig igyekezhetnél! Próbálkozhatnál! Zöld jelzést kaptál az orvosi pályán! Hát próbálkozhatnál, tényleg! És nem úgy ám, hogy rezidensként farokfelcsapva elrohansz ripacskodást tanulni! De nem is! Sosem leszel Keresztes Ádám vagy Hajdú, mit tudom én, hogy hívják. – Hajdú elmosolyodik, bár egy kicsit rosszul érinti, hogy Keresztes keresztneve is eszébe jutott a professzornak. – De tudod, mit mondok? Hogy én még csak negyvennégy vagyok, és jó eséllyel több mint húsz év múlva is itt leszek, és még jobb leszek, ha csak el nem veszítem a józan eszemet! És akkor? Elmenekülsz az országból? Lelépsz a földgömbről, vagy mi?

– Apa, nem válaszoltál. Miért tetted, miért nem becsülöd meg az embereidet, miért jutottál el odáig, ameddig? Miért kellett neked ez a mostani botrány?

– Ugyan.

– És eszedbe sem jut lemondani, bocsánatot kérni, visszavonulni?

– Tudod mit, fiam? – áll fel hirtelen az íróasztaltól, majdnem feldöntve a kamerázó Szabinát. – Menj te a picsába! És te is! – néz bele a kamerába, érezhetően a kamerát tartó lánynak intézve a szavait. – Ha ezt a filmet leadod valahol, megnézheted magad.

Ajtócsapódás, majd elsötétül a kép.

Pár másodpercig, de talán egy örökkévalóságig mindenki csöndben marad. Majd Keresztes megszólal.

– Hű, ez jó kis terápiás ülés volt magának, Rudi. Remélem, jobban érzi már magát.

2023. március

A levegőben

– Elmondanád, hogy ki kicsoda? – kérdezi már másodszor a fiatal szőke nő. Bálint megvárja, hogy a stewardess behúzza mögöttük a függönyt.

– Mindjárt. Csak még előveszem a MacBookomat, véleményt kell írnom valamiről.

– Egyébként a többiek miért nem a businessen utaznak? – kérdi a lány suttogva.

– Talán mert nincs rá keretük – súgja vissza. – Elképesztő dolgokat tudsz kérdezni.

– Jó, kérdezgetek, mert minden pillanatban tudatosítom magamban, hogy melletted az életem egy nagy kaland.

– Igen, Verus bébi, de ne felejtsd el, hogy neked a felnövés is egy nagy kaland volt. Meg az életed is egy nagy kaland.

– Oké, tudom, de én sem utaztam mindig businessen…

– Jól van, ezt túltárgyaltuk – törli le a homlokát a forró, nedves kendővel, amit a stewardess osztogat a luxusutasoknak. Arra gondol, ha ledobna egy jó tizenöt kilót, akkor valószínűleg nem is izzadna ennyit. Minden stresszhelyzetben izzadni kezd. Meg persze ha kimelegszik. – Majd később, ha akarod, kimegyünk hozzájuk dumálni. Ismerkedni.

– Látod, milyen kár, hogy tavaly a siófoki találkozótokra nem engedted, hogy veled menjek! Most már mindegyiküket ismerném.

– Mmmm… Akkor még csak két hete ismertük egymást.

– Nem, akkorra már több mint hat hete. Egyébként utazhatnának ők is kényelmesen, legalábbis mondjuk az Adél, mert kábé naponta látom a tévében, biztosan rendesen keres vele. Meg a Szabina is jól kereshet, menő influenszerként is, nagyon magas a tarifája, megírta a Forbes is. Hogy ő a legidősebb a legjobban kereső influenszerek között, mert már majdnem harminc. És a Laura?! Tényleg menő brigád lehettetek.

– Hát aztán? Attól még egy csomóan kibírják a turistán, és másra költenek.

– Nem te vagy az, aki kibírja.

– Nem is te, virágszálam – öleli át, aztán úgy érzi, adnia kell egy ütős magyarázatot. – Túl sok a stressz az életemben ahhoz, hogy turistaosztályra fizessem be magam.

– Na jó, most már mesélj róluk valamit! Kicsit kínos, hogy csak némelyikük arcát ismerhetem, de azt is a tévéből vagy a netről.

– Semmi kínos nincs benne. Ha mindenki hozna családtagot, akkor ők ugyanúgy éreznének, mint te.

– Oké. Kezdd el. Mondjuk Adéllal, mert őt szinte mindennap látom a tévében.

Az Adél-sztori (2012. december)

– Adél, megkapja az új párját a beépülős riporthoz – szegezi rá a mutatóujját Keresztes. – Kedden nem volt bent, akkor ismertettük az új feladat szabályait. Most néhány szóban összefoglalom, és az óra után átbeszélhetjük. Tehát a feladatban a párja Dombóvári Bálint lesz – mutat rá a magas, vállas, de kissé pocakos, szemüveges srácra. – Dolgozhatnak ugyanabban a projektben, de találhatnak két különbözőt is, a lényeg, hogy mindkettejüknek el kell játszania mindkét szerepet, vagyis a beépülőt és a háttérsegítőt. Kapnak minimikrofont, kamera most nem lesz, írásban kell megalkotniuk a riportot, attól függően egyet vagy kettőt, hogy ugyanazon a projekten dolgoznak-e, vagy kettőt választanak. A határidő ugyanaz, maguk döntik el, van-e két olyan témájuk, amit érdemes ilyen módon feldolgozniuk, vagy csak egy ütős témát találnak. Viszont ha egyet, akkor is mindkettejüknek be kell épülniük, nem lehet megúszni egyik szerepet sem.

– Ó, nagyszerű, ötletekkel tele vagyok! – mosolyog a vörös hajú lány. – El sem hiszitek, mit hallottam tegnap…

– Jó, de érjen mindenkit meglepetés. Nem kell a témát most megosztani.

Óra után Bálinttal ülnek az épület aljában a kávézóban.

– Na és mi az ötleted? – érdeklődik Bálint.

– Mivel még soha nem dolgoztunk együtt, tudnom kell rólad valamit…

– Igen?

– Mit szólsz a plasztikához?

– Tessék?

– Például a nőkön.

– Akikkel én jártam, mind huszonöt alattiak voltak – vörösödik el. – Semmi szükségük nem volt plasztikára.

– És a cicik? – húzza ki magát a lány, hogy láthatóvá váljanak kerek mellei. Bálint arcán megjelennek az izzadtságcseppek. – Ne izgulj, az enyém saját, nem nyúlt hozzá sebész! – neveti el magát Adél. Bálint arca két égő folttá változik.

– Nem igazán tudom, hogy fogunk ebből átváltani a beépülős riportunkra – motyogja.

– Úgy, hogy képzeld el, van olyan kozmetikus, de tényleg, kozmetikus, aki hialuronsavat ad a csajok arcába! Meg botoxol!

– Hühh. – Nem egészen érti, mi ez, és hogy lesz ebből közös dolgozat, utoljára az anyja vitte el a saját kozmetikusához, amikor ő kamasz volt és az arcán kijött egy pár ronda pattanás. De szerencsére annak már vége, és azóta sem járt ilyen helyen, mert ez alapvetően nyilván a csajoknak való. – Nem tudom, tudod-e, hogy én végzettségem szerint közgazdász vagyok, és…

– Ja, persze. Tudom. És? – húzza fel a vállát, de a szája most is mosolyra áll. Széttárja a két kezét, majd az egyikkel megfogja az üvegpoharas lattét, és a másik kezével lassan kevergetni kezdi az italt. – Én nem akarok gazdasági dolgokról írni. De oké, ha te oda akarsz beépülni, szívesen segítek.

– De előbb mondd el az ötletedet!

– Hát most mondtam, nem?

– …

– Az lesz, hogy te feltöltetteted az arcodat egy kozmetikussal, és aztán lebuktatjuk a zugsebészt.

– Éééén? Hogy mit csináltatok?

– Feltöltik egy kis hialuronsavval.

– De hát nincs is mit tölteni rajta! – fújja fel az arcát. A lány nevet.

– Figyelj. Te a homlokráncaidat töltetteted, én meg körbebotoxoltatom a szemem környékét. Na?

– Tessék? – hüledezik, és a jobb keze mutatóujjával a homlokát tapogatja. Eddig nem is tudott a homlokráncai létezéséről. Na tessék, ez van, alig múlt huszonhárom, aztán ráncos a homloka. Biztos a sok tanulástól.

– Igen – bólogat Adél. – És mindezt egy zugsebész fogja csinálni. Vagyis egy kozmetikus, akinek abszolút nincs erre engedélye! És mi lebuktatjuk!

– Na nem, ezért én nem fogom összeszurkáltatni magam!

– Biztos?

– …

– Mert ezzel akár be is törhetünk az írott sajtóba. Simán bevisszük a Nők Lapjába.

– Hová? – kénytelen felnevetni. Az anyja kedvenc lapjába írjon? Hát inkább vágják le a kezét, mint hogy az anyja az ő cikkét mutogassa az összes barátnőjének. És azon újra röhögnie kell, amint elképzeli magát, ahogy ránctalanító anyagot injekcióznak a homlokába. Abba sem tudja hagyni a nevetést.

– Most mi van? Figyu, a többiek biztosan valami unalmas dolgot fognak kitalálni. Gazdasági dolgok, politika, ilyesmik. De az, amit én kitaláltam, az nem lesz senkinek! Még Beáéknak sem! Na?!

Adél-sztori, két nappal később

(2012. december)

– És tényleg összeházasodtok? Hát ez nagyon szép! Ilyen fiatalon? – lelkesedik a nő, és két kezével, szinte erőből belenyomja a tétovázó Bálintot a székbe. – Üljél le! – utasítja. Bálint összevonja a szemöldökét, és gyilkos pillantást vet Adélra. – Én azt garantálom, hogy nagyon szépek lesztek az esküvőtökön. Én fogom készíteni a sminketeket!

– Csak egyes számban – morogja Bálint. – Én nem fogok maskarában esküdni.

– Jó, oké, nyugi – ütögeti meg a vállát Adél. – Csak én leszek sminkben, deal?

– Deal.

– Nincs fotózás, meg telefonozás! – figyelmezteti őket a kozmetikus. Bálint olyan tekintetet vet Adélra, amiből simán kiolvasható, hogy éppen különféle halálnemeket talál ki neki. Adél rákacsint, amitől Bálintban még jobban felszalad a pumpa. Nem érti, hogy lehetett ekkora barom, hogy igent mondott a lánynak. És hozzá ez az esküvős sztori…

– Na, és most mozdulatlanságot kérek, akkor is, ha fáj! – szólítja fel a kozmetikus, majd hozzáteszi kis kacaj után: – Persze nem fog fájni, csak egy kis csípést fogsz érezni, ami egy vőlegénynek meg se kottyan!

Bálint magában szentségelve, mozdulatlanul végigüli, ahogy a nő összeszurkálja a homlokát, és kurvára fáj az egész, de nem sziszeg, pedig akkor talán jobb lenne. Amikor vége, a kozmetikus figyelmezteti: – Ne nyúlkálj hozzá, mert elcsúszhat az anyag!

– Tessék? – hüledezik. Nem hiszi el, hogy egy ilyen kibaszott veszélyes helyzetbe belement. Inkább tőzsdéztek volna, vagy bármi, amit ő kitalált, mint hogy beinjekcióztatja a saját homlokát! Úgy, hogy még hajjal se tudja eltakarni!

– Elmozdulhat az anyag, igen, amit beadtam. Úgyhogy két-három napig nincs se futás, se hajolgatás, se masszírozás, se szex! Értjük egymást?

Bálint nem is igen hiszi el, mibe keveredett. Beinjekcióztatta magát? Beinjekcióztatta a homlokát valami ráncfeltöltő anyaggal? Hát normális?? És még szex sincs?! Hát, ha most lenne barátnője, akkor mit össze kellene hazudoznia neki!

Ahogy felkel a székből, Adél megfogja a kezét, majd a nyakába csimpaszkodik, és szájon csókolja.

Lüktető homlokkal viszonozza a csókot.

Ennél furább napja már nem lehet, gondolja.

De még hátravan, hogy ő is felvegye Adél dolgát, vagyis csak be kell kapcsolnia a kis kamerát a szemüvege keretén. Még jó, hogy Keresztesék adtak két tuti kamerát, Adél a gombjára, ő pedig a szemüvegére rögzítette, így most, totál zavarodottan, de felveszi az egészet, ahogy a kozmetikus megszurkálja a botoxos injekciós tűvel a lány arcát a szeme körül.

Később Bálint megenyhül.

Tulajdonképpen vidáman hagyják el a terepet, és ez az a nap, amikor nem foglalkoznak a kozmetikus figyelmeztetésével. Rohannak egy sort, aztán csókolóznak, aztán megpróbálnak szexelni is, de Bálintnak nem áll fel, úgy gondolja, ettől az egész délutáni cirkusztól.

Később már nem próbálkoznak vele.

A riportjuk végül két héttel később lemegy az egyik kereskedelmi tévé hírműsorában, és Adél egy csapásra keresett tévés lesz.

Onnan datálódik a barátságuk.

Ezt az egészet rövidítve előadja Verának, persze kihagyva belőle a csókokat meg a szexet.

– Nem hiszem el! Hialuronsavat raktak a homlokodba? – takarja el a kezével a száját a lány, de Bálint így is látja, hogy kuncog.

– Igen, de már biztos kiment belőle, mert több mint tíz éve történt.

– Jó, de a homlokodba? – érinti meg a saját homlokát Vera.

– Igen, miért, nem volt érthető az előbb?

– De igen. Csakhogy a homlokba nem szokás ráncfeltöltőt adni, mert nem marad meg – rázza a fejét. – Ennyit még én is tudok. A szakmám, tudod…

– Okés, végül is nem ez volt a lényeg.

– Hanem hogy egy csapásra híresek lettetek.

– Végül is… nekem lesavazták a kocsimat.

– Micsoda?

– A riport lement, utána levelet kaptunk, hogy ezt fejezzük be. Mint kiderült, van egy ilyen maffia. Mondjuk úgy, egy kozmetikusmaffia. Valójában nem is büntethetők. Mondjuk, ha egy fül-orr-gégész csinálja mindezt, akkor akár el is tiltják a szakmától, de a kozmetikusoknak nincs olyan felügyeletük, amelyik ilyen szabályokat betartathatna. Így hát vígan megy tovább az egész.

– Ó.

– Persze csak kevesen csinálják, de nekünk nem is az volt a legfontosabb célunk, hogy őket letiltassuk, hanem az, hogy a nézők megtudják, hogy nem érdemes az ilyesmiből kihagyni a plasztikai sebészt, mert reklamálásra, korrekcióra nincs lehetőség.

– Aha. Hát ez nagyon komolyan hangzott – emeli koccintásra a narancslével töltött poharát a lány. – Sajnálom, hogy akkor még csak tizenhárom éves voltam, és abszolút nem érdekeltek a hírműsorok.

– Ne sajnáld.

– Nem is maradtál benne. Csak Adélt kapták fel?

– Nem, engem is elhívtak gyakornokoskodni, de nem érdekelt. Anyám mindenkinek erről beszélt, apám meg közölte, hogy sosem lesz belőlem senki, ha elkezdek ripacskodni a tévében – mondja, és felhajtja az italát. – Az én karrierem máshogy alakult végül – vonja meg a vállát.

– Oké. Akkor a színésznő következik! Őt is felismertem.

2012. december 31.

Budapest tetején

– Gyorsan! Gyorsan! Kinek nincs még pezsgője?

Laura az egyetlen, aki most is tűsarkúban illeg-billeg a nagy teraszon, a szilveszteri hidegben, egyik kezében egy üveg Hungária pezsgő, a másikban egy pohár, és Tamással az oldalán töltögetik az italt a többieknek.

– Nem azért, Rudi, de a faterod tud élni! Egész jó a kérótok! – kiabál András, miközben pulóverben, farmerban és mezítláb felfedezi a teraszról a hó borította kertet, meg a kilátást, egészen a pesti oldalig.

– Szarom le – motyogja Rudi, és vág egy olyan grimaszt, amiben azért benne van, hogy néha talán belefér egy kis megalkuvás. – Hamarosan teljesen elköltözöm – teszi hozzá mentegetőzve.

Aztán szerencsére a visszaszámolás elsöpri a témát. Hatvantól kezdik, a tévében is visszaszámol az óra, és amikor a tizenkettőre ér a másodpercmutató, kiabálni, tapsolni kezdenek. A szomszéd kertben tűzijáték kezdődik, Rudi átöleli Barbot, majd megcsókolja, aztán mindenki mindenkivel koccint, miközben a tévéből üvöltő Himnuszt elnyomja a szomszédban a tűzijáték.

Épp egy vörös bomba terül el felettük, hosszúkás, fényes, vörös darabkák világítják be az eget, Barb puszit ad Bálintnak, Laura pedig odaér Rudihoz, koccannak a poharak, egy kis pezsgő kiömlik a lány cipőjére, egyszerre néznek le, majd fel, és a végén, teljesen váratlanul, Laura puszi helyett szájon csókolja a fiút. Rövid a csók, de Rudi lebénul.

Mindig ez volt, gondolja, hogy a csajok a rámenősek.

Egy lépést hátrál, aztán már Barb húzza is magával, nem vett észre semmit, Rudi szerencséjére. Laura pedig koccint a többiekkel is, Rudi fél szemmel figyeli, de úgy látja, senki más nem kap csókot tőle.

Mindenesetre házigazdaként van elég dolga ahhoz, hogy ne kövesse folyamatosan figyelemmel a lányt, aki láthatóan eléggé őrült hangulatában van ma is.

– És mizu, Rudi? – kérdezi éjfél után Tamás, aki egész eddig csapódott ide-oda, mert egyedül érkezett a buliba, de Rudival már korábbról, a tanfolyam előttről is ismerték egymást. – Tényleg lelépsz? Már úgy értem, mindenhonnan…?

Ez a legenda erősen tartotta magát a csoportban. Rudi nem is tudja igazán, honnan ered. Illetve sejt valamit, de mostanában akkora terveket szövöget, hogy az összes mellékszálat igyekszik lenyesegetni magáról.

– Már kibéreltem egy lakást, és el is költöztem volna, ha anyám nem csinálja meg a nagyjelenetet – vallja be. Nem szívesen hozza fel a családi dolgokat, de éppen ez a csapat az, amelyik előtt lebuktatta az apját. Hát akkor nyugodtan folytathatja a magánéletük kiteregetését, már ha ez egyáltalán nevezhető magánéletnek. Áh, mindegy, leszarja.

– És minek csinálod ezt az egészet, ha közben tök más a szakmád?

– Nemtom. Gondoltam rá, hogy majd később kamatoztathatom. Meg hát ez egy olyan dolog volt, amibe, reméltem, a fater nem kavar bele – kortyol bele a pezsgőbe, és fanyarul elmosolyodik. – Mivel nem is tudott róla. Addig legalábbis nem, amíg be nem adtam a jelentkezésemet. Hogy utána mi történt, azt inkább nem is mondom el. Úgyis tudjátok.

– Azért elég gáz a te faterod.

– Ja.

– Pedig hát milyen nagymenő.

– Ja.

– És mi a terved vele?

– Hogy érted?

– Hát bosszút állsz, vagy mi?

– Bosszút? – néz el borúsan. Aztán legyint. – Ugyan, szarom le.

Rudi egy kicsivel később még mindig nem tud elszakadni ettől a beszélgetéstől. Barb Laurával dumál, most találkoztak először, de már elég jól kijönnek egymással. Persze, gondolja, mert Laura már mindannyiuk otthonába beköszönt, amikor gyerekszínészként egy sorozatban játszott. Még ő is ismeri a karakterét. Ráadásul Laura mindannyiukkal egy perc alatt teremtett kapcsolatot.

Például, amikor ő megjelent az évnyitón.

És hát lehet azt mondani, hogy az apja miatt ismerték őt meg, amikor utolsó éves egyetemistaként az orvostanhallgatók szóvivőjévé vált, a valóság ennél sokkal árnyaltabb, legalábbis Rudi meggyőződése szerint. Ugyanis – és ezt az apja pontosan tudta – ő nem a vezetés érdekeit képviselte, hanem a hallgatókét, és nyilván nem is a saját feje szerint beszélt, amikor egyszer-egyszer meg kellett szólalnia a tévében. Nem érdekelte, mi az apja meg a vezetőség érdeke. Hanem a hallgatók és a rezidensek érdekeit képviselte. Ennek az utolsó évnek meg a szóvivőségnek köszönheti, hogy néhányan már tudják mostanra, kicsoda ő, és azt is, hogy kinek a fia. A sajtó nem volt túl megértő vele sem, miután kitört a botrány.

Ettől függetlenül, a cikkekhez írt kommentekben védték őt az olvasók.

Persze voltak, nem is kevesen, akik az apjával egy kalap alá vették, megalkuvónak, kis kedvencnek nevezték, biztos tippjük volt, hogyan jutott be az egyetemre, milyen hátszele lehetett, hogy még a tévében is szerepelhet.

Az igazat senki sem tudta, pedig az sokkal izgalmasabb lett volna.

De persze minden botrány két napig tart, gondolja, és az a kép is pontosan előtte van, ahogy az apja bemegy a következő nap, meg minden újabb napon a munkahelyére. És a mosolya az nem elnézést kérő, nem megalázkodó, nem erőltetett. Az a mosoly a diadal, a győzelem mosolya.

És, meditálgat Rudi, még ha napvilágra került volna az interjú, az a bizonyos interjú, ahol Szabina volt az operatőre, valószínűleg az sem változtatott volna a dolgokon. Mindenki mindenben nyakig sáros már, unja is ezt, meg az jut eszébe, hogy előbb-utóbb tényleg el kéne tűnni innen. Az egész világról. De hova a fenébe? A huszonegyedik században mindenkit meg lehet találni a világ összes szegletén, tán még a Holdon is. Legfeljebb akkor nincs visszaút, ha már halott.

Magához ragad egy pezsgősüveget.

Később Barb kiabálja a fülébe, amikor az anyjáék nagy nappalijában táncolnak meg ugrálnak már egy ideje, hogy Laura rosszul van.

A picsába.

Egyvalamit kért tőlük: no drog! De ezt komolyan is gondolta, mert orvostanhallgatóként látott már ezerféle drogos szarságot, és egyiknek sem volt jó vége, minthogy a legtöbb ilyennel a boncteremben találkozott.

Álmában sem merül fel, hogy 2012-ben valaki egy bulin ne a drogtól legyen rosszul.

Alkoholtól tutira nem. Oké, túl lehet tolni, gondolta, neki is a fejébe szállt a pia, és nem is hangolta igazán jókedvre, de hogy a rosszullétig igya magát – ez már megvolt a múltjában, kamaszként, és azóta tudja, hol kell megállnia.

Indul a fürdőszobába, és felkészül a legrosszabbra is.

2023. március

A levegőben

– Jézusom, láttátok Bálintot? – pattan fel Laura, ahogy elérik az utazómagasságot és kikapcsolhatják az öveket. Karcsú, magas, fekete garbóban és fekete farmerben utazik, egy ezüst övvel a csípőjén.

– A bizniszbébivel? – kontráz Klári.

– Csajok, szerintem ti csak irigyek vagytok, hogy a ti jegyetek nem a bizniszre szól – inti le őket Tamás.

– Ugyan, volt képe becsekkolni a bizniszre!? Amikor mi mindannyian a turistán utazunk? – háborog Laura.

– Bébi, vehettél volna te is első osztályú jegyet, nem? Biztos jól fizet az a sorozat, amit az óriásplakátokon reklámozol.

– Tamás, te most velünk vagy, vagy ellenünk? – bokszolja meg az ülést játékosan Klári. – Csak mert te voltál mindig a mi hű buldogunk, emlékszel? Aki megvédett bennünket.

– Régen még azt mondtátok, labradortekintetű vagyok.

– Szerintem spániel – szól bele a beszélgetésbe két sorral hátrébbról Szabina. – Annak van olyan szomorú szeme, mint neked.

– Na látjátok, Rudi tudná, mit kell tenni egy spánielszemmel.

– Laura, nyugi. Nem akarok sebészkést, mert akkor nem akarna megvigasztalni minden nő.

– Ó, te fasz! – Laura szíve szerint kiáltaná ezt, de végül, az utastársaira tekintettel lehalkítja magát, bízva abban, hogy mindannyian képesek szájról olvasni. Aztán röhögnek.

– Egyébként Bálint nekem elég gyanús – közli váratlanul András.

Akik a közelében állnak, rámerednek. Kivéve a vele utazó gyereket, aki egy legós újságot nézeget.

– Hát mivel te vagy a korelnök, hiszünk neked, Endi – közli Klári. – És miért is? Lenyúlta a kokódat a búcsúbulin? Vagy mi történt?

– Figyeljetek, Endi szájából az ilyen kijelentések fokozottan hangsúlyosak, nem igaz? – tornáztatja a lábát Adél.

– Még nem vagyunk a hosszú szakaszon, lenyugodhatsz, no aerobic! – emlékezteti Tamás.

– Na jól van, szóval akkor tessék elmesélni, mi az a gyanú! Egy rendőrségi szóvivőnek alá is kell támasztania az ilyen feltételezéseket – követeli Klári.

– Gyanús, hogy elég sokat keres ahhoz, hogy bizniszen utaztassa a csajait.

– Na, ez gyenge szöveg volt! Tessék előállni azzal, amire valóban gondoltál! Egyébként sem átlagcsaj ez a Vera, hanem egy modell, értitek, egy igazi modell – hangsúlyozza, és bár nincs gúny a hangjában, mégis olyan furán hangzik ez a modell szó Klári szájából. – Na, mondd a gyanúdat!

– Nincs semmi. Csak vicc. De jól van, majd a homokos tengerparton, egy piával a kezemben, naplementekor…

– Milyen romantikus. De akkor Bálint is ott lesz, szóval…

– Aha, a lánnyal rohan majd bele a naplementébe – nevet Klári.

– Már amennyire egy ekkora testtel rohanni lehet – meditál Adél. – De azért emlékeztek arra az estére? Mikor is volt? Valamikor tavasszal? 2013-ban.

– Amikor Rudi meg Bea…? – kérdezi Klári.

– Nem. Amikor Bálint meg Endi…

– Na jó, ezt nyugodtan el lehet felejteni…

– Hát ki tudná ezt elfelejteni?

– Mindjárt leszállunk, szóval mindenki kösse be magát! – adja ki az ukázt keményen a férfi. – Te is, Klaresz, ne kuncogj, hanem ülj le, leszállunk Amszterdamban!

– Most szerezze be mindenki a sütiket a hosszú szakaszra! – vigyorog Pityur, aki eddig Nórával sutyorgott az ablak mellett.

Aztán persze mindenki leül, így volt ez mindig, amikor valamelyik fiú keményebb hangot ütött meg. Nincs nagy ellenkezés, közben persze mindenki azt gondol, amit akar.

2023. március

Balatonalmádi

– Egy nagy szart! Sosem fog leválni róla, na! – mondja Adél, és sajnálkozva néz a másik lányra. – Te igazán rájöhettél volna, hogy egy ilyen faterról nem válik le szívesen az ember – mutat körbe a teraszon. Barb bólogat. Nem akkor látta először ezt a panorámát Rudiék nyaralójából.

– Nem azt mondom, hogy el kell felejtenie, de igenis önálló életet fog élni, és el tudja engedni a szüleit. Mindannyian ezt tettük, nem igaz?

– Jó ég, mióta vagytok együtt? – tárja szét a kezét Adél. – És ugye akkor, ha leválik, ezt a csodapanorámát meg ezt a medencét, meg ezt a tizenkét vendégszobás kérót is el kell felejtenie, legalábbis az apját ismerve tutkó. És, gondolom, láttad a filmjüket, amit Szabinával készítettek a faterjáról.

– Oké, de mi köze annak a filmnek ahhoz, hogy Rudi mikor válik le a szüleiről?

– Hát rajtad tényleg nem lehet segíteni – grimaszol Adél, majd odanyújt egy borospoharat Barbarának.

A lány már bemegy mellőle, ő még mindig a kilátást nézi. A Balaton haragoskék színeit, a sötét felhőket, amelyeken itt-ott áttűz a nap, a kertet a lefedett úszómedencével, a pázsitot, a formára vágott bokrokat, a kikövezett járdákat, a távolságot, a szomszéd iszonyú messze van, a végeláthatatlan szabadság… Ki képes ezt otthagyni? Meg a befolyást?

– Egy nagy szart, Endi, a tököm tele azzal, hogy mindig te mondod meg, mi legyen! – hallja valahonnan lentről. Odalép szorosan a korláthoz, és lenéz. Az emeleti terasz alatt, a földszinti teraszon két csoporttársuk szívja a füvet, Adél majd leszédül a bűztől. Sosem próbálta, és most már nem is tervezi, ez a tizenévesek cucca, meg egyébként is.

– Azért, mert én vagyok a stratéga.

– A faszt! – kapja fel a vizet még jobban Bálint. Adél eddig mindig azt látta, hogy a fűtől végeláthatatlan röhögések, esetleg gyors alváskóma alakul ki, de azt nem, hogy felerősítené az agressziót. – Azért, mert neked ilyen érdeklődési köröd van…

– Mit értesz az ilyen alatt?

– Hát a fegyverek, meg ilyenek.

– Pontosan tudod az előzményeket.

– Jól van, bazmeg. Tudok én mindent, de akkor sem oké, hogy odajöttél és bokáig fel voltál fegyverkezve!

– Nem igaz, Bálint, tudod jól, hogy nem igaz.

– Nem volt rajtad két stukker a dzsekid alatt? Hm?

– De hát szolgálatból jöttem, és…

– Ki a faszt érdekel, hogy rendőr vagy? Kit?

– Nyomozó, bébi.

– Egykutya! De odajöttél, és szétnyitottad a dzsekidet, ott villogtál csak azért, hogy…

– Bálint, nyugodj már meg. Szétfújta a szél a kabátomat, és azért láttátok, egyébként…

– Ezt neked!

– Te hülye vagy? Barom! Ez fájt! Nekem még szükségem van a kezemre!

– Akkor még egyet! Tessék, jó így?

– Oké, ha ez kell neked, akkor tessék!

– Baszódj meg!

– Áu! Te barom, ezt neked! Jó volt?

– Endi! Bálint! Azonnal hagyjátok abba! – kiabál Adél, aztán a többiek felé fordul: – Segítség! Endi és Bálint kinyírják egymást!

A verekedőket pár perccel később, amikor már Bálint szájából dől a vér, és András arcán is ott ékeskedik egy friss horzsolás, Tamás és Pityur választja szét, majd jön Rudi, aki elsősegélyben részesíti őket.

Adél később azt hallja, hogy valakitől szereztek valami másik cuccot, amire elszívták a füvet, aztán ezért tört ki az őrület.

Nem tartja fontosnak, hogy a párbeszédüket előadja bárkinek is.

Két idióta, gondolja, akiknek nem elég a pia, meg a társaság, és a jó kilátás. Kell nekik egy kis balhé is.

2011. május

Valahol Magyarországon

Négy férfi és egy nő piknikezik egy vidéki kúria kertjében, egy pléd fölött hajolnak össze. Minden mobiltelefon kikapcsolva pihen bent a házban. Látszólag piknik, valójában megbeszélés. Már langyos a május, és nagyok a tervek. Az egyikük, aki minden ördögi terv szülője, egy nő, az entertainmentből, vagyis a szórakoztatóiparból, még csak nem is a hírszakmából. Sötétre festett, katonásan rövidre vágott frufru, fülig érő haj, napszemüveg. Fémdíszes lila bakancs, fekete farmer, fekete farmerdzseki, alatta keményre vasalt fehér ing, a felső két gomb kigombolva. Ezt a mostani őrületet is ő találta ki, és először megmosolyogták. Nem mondták a szemébe, de elég gyenge ötletnek tartották.

Ám most, hogy kezdenek körvonalazódni a dolgok, talán már látják ők is, hogy lehet ebből valami.

– Vagyis? Kiválogatunk tíz embert, akik… alkalmasak, és egy évvel később bármikor, bárhol rájuk bízhatunk bármilyen kommunikációt? – kérdez vissza az egyik férfi. A másik, ismert arc, odahajol egészen közel, mielőtt válaszol.

– Amit csak akarunk – suttogja szinte a fülébe.

– És?

– Hát gondoljunk bele – vezeti tovább a beszélgetés fonalát a nő. – Bármelyik szakterületről kiválaszthatunk bárkit, pályakezdőt, és megtanítjuk, bevezetjük őket olyasmikbe, amit nem tanítanak Magyarországon. Pontosan arra gondolok, amiről egyszer, korábban, az egyetemen már egyeztettünk – néz az egyik férfira. – De aztán túl sokan tudtak volna róla…

– Mármint…? Miről? – kérdezi a kockás inges férfi.

– A kiválasztásról, a metódusról, a kapcsolatokról… mindenről. Pontosan azokról a dolgokról, amiket… elvárhatunk, igaz?

– Azért nem ártana az összes feltételt megbeszélni. Ki mit kap ezért, mit tudnak, mennyit profitálnak belőle ők, mennyit lehet profitálni belőle nektek, és mennyit nekünk – mondja a kockás inges. – Addig, amíg ezeket a részleteket nem egyeztettük, mi nem szállunk be.

– Nem muszáj beszállni – áll fel a plédről a nő, és lesimítja magán a fehér inget. – Megoldhatjuk mással is, csak ez lett volna a leginkább kézenfekvő.

– Mással? És mégis, kivel?

– Az a mi dolgunk – nézi a tájat elgondolkodva a nő.

– Minden egyéb kispályás dolog lenne. Illetve, ha úgy nézzük, a ti érdekeiteket szolgálhatja, de nem lenne belőle valami nagyszabású ügy.

A két másik férfi bólogat.

– Akkor hát kezdjük az elejétől – mosolyog a nő. – A részletekkel.

2023. március

Amszterdam

– Figyeljetek, ezt a járatot el kell érnünk, szóval húzzunk bele!

Röhögve kocognak Tamás után, aki még mindig őrzi atletikus alakját, pedig a versenysporttal már felhagyott.

– Várjatok! – kiáltja Adél, majd vállat von, és lehúz pár slukkot a dobozos kólából, mielőtt utánuk indulna. Körülnéz, vajon kik ismerhetik fel, aztán megragadja az arany gurulós kisbőröndje húzókáját, és fut is a többiek után.

Amikor odaérnek a kapuhoz, már az utolsó utasokat hívják, vagyis éppen őket. Természetesen Bálint már bentről mosolyog rájuk, ott áll a business class és a turistaosztály közötti bejáróban, a kezében egy pohár pezsgővel, és amikor Andrást meglátja, megemeli a poharát.

– Na gyere, szivi – karol Andrásba Klári, és magával húzza a turista szekcióba. – Az elvált pasikat itt konyakkal köszöntik, hidd el. Vagy valami hasonlóval.

– Ugyan már, mikor volt az – feleli András. – Lassan el is felejteném.

– Ha nem lenne a gyerek.

– Hát ja – mosolyog, és megsimogatja az előtte álló gyerek feje búbját. – Mert amúgy voltak sztorik, ugye. Te már csak tudod.

Klári bólogat, aztán még visszanéz a pezsgőt szopogató Bálintra, aki láthatóan elégedetten pöffeszkedik az üzleti osztály és a turistaszakasz közti átjáró falának dőlve.

Mint kiderül, Klári jegye András mellé szól, a férfié a középső ülés, a gyerek az ablaknál, Klári a folyosónál. Előttük Bea, Adél és Nóra, mögöttük Pityur, Laura és Tamás ül. Szabina a vészkijárati sorból integet nekik, pár sorral ül előttük. Az ablak mellett áll és videózza saját magát.

– Hű. Te gondoltad volna? – hajol Klári közelebb Andráshoz.

– Mit?

– Hogy Szabina megmarad ilyen… influenszernek. Emlékszel, tíz éve is egy csomó mindent reklámozott az Instán. Érthetetlen.

– Jó, én emlékszem arra is, amikor ti, csajok igyekeztetek lebeszélni őt arról, hogy továbbtanuljon. Szerintem direkt szívattátok.

– Baszki, tizenkilenc évesen jött ebbe a suliba. Egyáltalán nem volt terve a továbbtanulás.

– De mégis elvégzett valamit utána, hiába mesterkedtetek.

– Ugyan már. Nézz rá. Huszonkilenc éves, és a világ legboldogabb csaja. Nem tud sokat az életről, nem igaz?

– Klaresz, a látszat az látszat.

– Mert…?

– Mert – kapaszkodik meg az üléstámlába –, simán lehet, hogy keményebb volt ez a smúzolás neki, mint neked a sok ügyvéd közül kitűnni. Vagy mint bármelyikünknek.

– Emlékszel a rúzsozására?

– Lehet azt elfelejteni?

Röhögnek.

2013. május

Budapest

– Figyeljen, Szabina, magát innen egyszerűen ki kellene rúgnunk, érti, amit mondok?

– Mmm.

– Igen, vagy nem?

– Igen. De nem értem, miért.

– Azért, mert eszébe nem jutott, hogy a feladatot úgy oldja meg, hogy bemegy a vezetőkhöz. Csak a pletykákkal foglalkozott, fogalma sincs róla, hogy mi történt odabent. Senkit sem hallgatott meg, csak a szóbeszédnek adott teret.

– De elmondta a csaj is, hogy mennek a dolgok. Vele történt az eset!

– És valaki igazolta is? Vagy csak bedőlt annak, hogy meggyanúsítottak egy lányt lopással?

– És azután elengedték. – Szabina sértődötten grimaszol, majd a lófarkát kezdi csavargatni. – Szóval neki volt igaza.

– Nem tudjuk, neki volt-e igaza. Csak elengedték, vagyis nem mondhatja, hogy neki volt igaza. Egyébként pedig… úgy hallom, ismerőse lett a Facebookon.

– Igen, és?

– Nincs és. Vagy profi lesz, és akkor igyekeznie is kell ezt a látszatot kelteni, vagy nincs helye ebben az elit csoportban.

– Úristen, de hát csak azért jelentkeztem ide, hogy legyen valami papírom! Egy kommunikációs sulim, amivel mindig alátámasztom, hogy továbbtanultam az érettségim után! – fakad ki a lány. – Egy csomó pénzt kifizettem ezért, és igen, hallottam a hadoválást arról, hogy milyen sokan jelentkeztek, és mekkora mázlisták vagyunk, meg a legjobbak, blablabla, de, őszintén, én ebből semmit sem láttam és nem éreztem. Jelentkeztem, befizettem a nagyon drága díjat a megkeresett pénzemből, és felvettek. Ráadásul az a lány nem lopott, csak rá akarták fogni!

– Jól van, Szabina, majd ha lehiggadt, írja meg az anyagot egy riportban. Írja meg szépen azt is, hogy miért nem ment be, hogy meghallgassa a cég véleményét. Maga egy ismert lány, és gyanítom, ha azzal a szándékkal készült volna ez az anyaga, hogy megjelenik valahol, nem mert volna szembemenni egy olyan céggel, amelyik támogatja magát. – Keresztes Ádám egy iPadet rak a lány elé, egy Blootooth-os billentyűzettel. – És akkor most írhatja a riportot, úgy írja meg, hogy akár a cég is láthatja. Igen, írásban, ne bámuljon így rám!

Keresztesnek kezdett elege lenni az „elit" csoportból. Császár is maradhatott volna a zenei mixeknél, gondolja.

Mert az egy dolog, hogy ők itt basszák el az idejüket, láthatóan olyanokra, akikkel semmilyen „nagy terv" nem valósul majd meg, de az a másik, hogy neki lenne még mit tennie. Nem temetheti el magát egy ilyen kis kurzussal, mindegy, mit mond Császár meg Hajdú, ez végeredményben valószínűleg sehová sem vezet. Csak végez majd náluk tizenegy ember, és kész. Nem fog itt senki sem kiugrani, és ők sem sokáig kapják a szép fizujukat, amiért ezt az egészet létrehozták.

Két nappal később Keresztes döbbenten látja, hogy Szabina ahelyett, hogy leadta volna neki a dolgozatát, rögtön odaadta egy online felületnek, ami persze címoldalon közölte a riportot, benne Szabina önvallomásával, hogy ő bizony nem hallgatta meg ezeket a minden professzionalitástól mentes, alázós embereket, akik megpróbálták bűnösnek beállítani – Szabina testvérét.

Ha ezt Keresztes tudja, ha Szabina kibökte volna, hogy a tolvajnak hitt lány a saját testvére, nyilván másképp áll hozzá.

Nyilván nem írat vele riportot, és nyilván átsiklik az egész korábbi munkája fölött.

De nem tudta, mint ahogy a többi tanár sem.

Aznap a teremben ott hever az előadói asztalon egy félbetört rúzs, a flipcharton pedig egy vörös szív, amit a rúzzsal mázoltak fel nagy lendülettel. Valójában senki sem tudja, hogy gúnyolódik-e velük meg a tanárokkal a vörös szív, de azzal mindenki pontosan tisztában van, hogy a rajz Szabina műve.

A cikket egy nap alatt felkapja a teljes magyar sajtó, és Szabina, aki eddig csak sminkcuccokkal videózgatta magát, hirtelen magazinműsorokban szólal meg, és egyik céges megkeresése érkezik a másik után. Úgy tűnik, mindegy, van-e bármilyen papírja vagy diplomája, vagy sincs – ő már befutott. Császár szerint veszélyes önjáróvá vált.

Keresztesék álmukban sem gondolták volna, hogy éppen Szabina, az általuk nem annyira okosnak vélt blogger lány fogja a legelőször kiharcolni a legnagyobb figyelmet a tizenegy diák közül.

– Ki kell rúgnunk – mondja Császár Keresztesnek még azon a héten, amikor Szabina „befutott". – Nem vesszük semmiféle hasznát.

Azonban Keresztes és Hajdú amellett tart ki, hogy nem lenne szerencsés egy ilyen „baki" után felmondani a lánynak, még rosszul is venné ki magát.

– Akkor kérdezzük meg a Gazdit – grimaszol Császár. Elvégre az ő ötlete volt ez az egész, és tulajdonképpen mindegyikük úgy érzi, a siker vagy bukás is az ő felelőssége.

A Gazdi azonban azt feleli, erre a „rúzsos kis picsára" még szükségük is lehet.

2023. március

Oranjestad

– Mindjárt leszállunk, ébresztő! – rázogatja András az ablak mellett durmoló kislányt.

– Hol vagyunk? – pislog álmosan rá a kócos kis szőke, és ásít is egy nagyot.

– Mindjárt Arubán! Nézd, még a tenger van alattunk, de ezen a monitoron – mutat a saját maga előtti üléstámla felé – láthatod, hogy milyen rövid utat kell megtennünk ahhoz, hogy megérkezzünk. Már csak fél óra, és leszállunk a Karib-tenger partján! Aruba, Oranjestad, ide van írva, ide érkezünk.

– Jó, de akkor megmondod, hogy ki van még velünk, és kinek van még gyereke?

– Rendben. Hát, azt hiszem, gyereke nincs másnak egyelőre, csak nekem. – Egy sorral előrébb a magasba lendül egy kéz, okét mutat. András elmosolyodik. – De igyekeztem már elmesélni neked, ki van itt. Egy suliba jártunk, tudod.

– De akkor hogyhogy nem mindenki ugyanannyi éves?

– Mert ez nem olyan suli, amibe te jársz majd jövőre.

– Hát milyen?

– Olyan, ahová már felnőttként jártunk. Mint… mondjuk… egy szakkör, érted? Vagy mint a táncóra, ahová jársz szerdánként. Csak mi nem táncoltunk, hanem tanultunk.

– És mit?

– Beszédet, kommunikációt. Mindent, arról, hogy…

– Miről?

– Hogy hogyan lehet bárkit, bármikor, bármiről meggyőzni.

– Adélt ismerhetnéd a tévéből. De nem ismered, mert felnőtteknek szóló műsorokat vezet – mondja, amikor már sorakoznak a kiszálláshoz.

– És ott is alszik a tévében?

– Azt nem tudom, majd megkérdezed.

– Én nem beszélek vele.

– Oké.

– De a Klári mit csinál? Ő is a tévében van?

– Klári? – sandít az előttük állóra. – Hát ő…

– Kíváncsi vagyok, mit mond apád – fordul vissza a nő, és gyorsan lehúz egy hajgumit a csuklójáról, és copfba fogja a haját.

– Nem tévézik, Klári a legmenőbb jogász mind közül, akiket csak ismerek!

– És mi a foglalkozása?

– Kimossa az embereket a bűnügyekből.

– Endi! – háborodik fel az ügyvéd.

– Oké, akkor mondom másképp: embereket képvisel ügyekben, amikben én többnyire a másik oldalon állok – bólogat a férfi. – Mint láthatod, igen fiatal, de már most nagyon menő ügyvéd. Egy csomó ember dolgozik neki.

– És miért jött ide?

– Azért, mert ő is nyaralni akar. Nyaralni fog.

– És azért is, mert kíváncsi – súgja a kislánynak az ügyvéd.

Pár perccel később már egy kis hangárszerű reptéri épületben várnak a bőröndjeikre. Olyan gyors volt a leszállás, mintha csak a pilóta félt volna, ha lassabban közelít, akkor el is hagyja a kis szigetet. A kijáratnál taxisok hada várja az érkezőket. Bea egyszer csak megállítja a társait, mielőtt még a taxisok lecsapnának rájuk.

Forró szél fújja a pálmákat, hajladoznak a naplementében, igazi, nyári a meleg.

– Miért álltunk meg?

– Basszus, ti megnéztétek a visszaigazolást? – mutatja fel a telefonját Bea.

– Milyen visszaigazolást? – kérdik többen.

– Hát a szállodáét. A Riu Palace-ét.

– Miért kéne nézegetnünk? – érdeklődik Tamás, és ahogy a vállára dobja a sporttáskáját, látványosan megfeszül a bicepsze, Szabina szeme rá is tapad egy időre.

– Mert csak holnaptól van szállásunk, azért!

– Micsoda??

– Nézzétek meg. Ma hányadika van?

– Március harmincegy. Péntek – közli András.

– Oké, és szerintetek a szállásunk mikortól van? – simogatja az ujjával a képernyőt Bea. – Mert megmondom nektek: április elsejétől, szombattól.

– Ez hogy lehet? – csavargatja a hajtincseit Szabina.

– Ez úgy lehet, szerintem, hogy valamelyikünk elszámolta magát.

– Na jó, akkor intézkedem – veszi át az irányítást Bálint, akinek láthatóan elege van a teszetoszaságból, és mivel kényelemben utazott, nem is tűnik fáradtnak.

Nagyjából két perc alatt kideríti, hogy nincs elég szabad szoba a Riu Palace-ban, vagyis csak négyen tudnának átmenni. Így aztán Klári érkezik egy új foglalással.

– Itt van a fővárosban, és holnap reggel pár perc alatt átmegyünk a Riuba! – mondja. – Elég húzós az ára, de talán mindannyiunknak megfelelő lesz.

Gyors alku két minibuszossal, de hiába, mire elindulnak, már rájuk sötétedik, a taxiból csak a tengerpartot és a mellettük elsuhanó pálmák sziluettjét látják. Néhány perc után a sofőrjük beparkol a főúton egy impozáns hotel elé.

– Hihetetlen, azért rá lehetett volna dobni egy keresést gyorsan! – méltatlankodik Bálint, és az arcáról törölgeti az izzadtságot. – Ezt dobta fel a Booking? Semmi tengerpart? Hanem a kikötőnél, úgy, hogy még egy forgalmas út is van a szálloda és a tenger között?

– Ez volt ma a nap ajánlata – vallja be Klári.

– Komolyan, miféle gittegylet ez az ügyvédi kamara, ha még a vezetőinek is azt kell nézniük, hogy mennyit fizetnek egy éjszakáért, ha már egyszer elutaztak a világ túlsó felére nyaralni? – fakad ki a férfi.

– Csak azért gondoltam, mert holnap reggel így átmehetünk a flamingókhoz – ragyog Klári szeme. Szabina azonnal ujjongásba tör ki.

– Nem mondod?! Innen mindenképpen be akartam jelentkezni, a flamingóktól.

– Mondjuk én ezért abszolút nem akartam volna kiadni majdnem háromszáz dolcsit – húzza fel az orrát András a recepciónál.

– Majd én fizetem, Endi, mindenki a vendégem erre az egy éjszakára! – emeli fel a hangját Bálint. – Sőt a mai koktélokra is! Meg a flamingókra! Csak most már semmi vita, tényleg! – kiabálja, mintha eddig nem ő vitatkozott volna mindenkivel.

Egy kis polémia megy arról, vajon elfogadhatják-e, de a lányok mindenkit meggyőznek. Igen, Bálint sértve érezné magát, ha nem fogadnák el.

Amúgy nem néz ki valami nagy különlegességnek a hotel, András tényleg megkönnyebbül, hogy egy főút mellé épített betonhotelben nem fognak legombolni róla egy rahedli pénzt, de amikor lenéz a recepcióról, igencsak meglepődik. Egy emelettel lejjebb ugyanis, a hotel aljában ott parkol egy jacht, közvetlenül egy Starbucks Cafe szomszédságában.

– Na erről beszéltem – mutatja Klári. – És majd nézd meg a szobátokat. Ájulás lesz.

– Fél óra múlva itt találkozunk! – irányítja őket tovább Bálint. – És eszünk egy normális vacsorát valahol… aztán megbeszéljük…

– Hogy miért vagyunk itt – veszi át a szót András, és állja a másik férfi tekintetét.

Tényleg, miért is? Mindenki ezen gondolkozik a liftben.

Egy átlagos évfolyam-találkozóhoz képest jó hosszút szerveztek, jó messze. Igen, tíz éve már, hogy kitalálták. De azóta számtalanszor változtathattak volna rajta.

2023. március 31.

Aruba, Oranjestad

The West Deck

Egy étterem a homokban, a tengerparton, bőven sötétedés után.

Pislogó lámpafénynél, a morajló Karib-tenger partján, a púderszerűen finom homokban mezítláb várják a vacsorájukat.

Ki grillezett csirkeszárnyat, ki rákot – de az első mojito András lányán kívül mindenkinek most érkezik.

Olyan friss lime-mal, ami csak itt van, és olyan tiszta rummal, ami szintén.

– Akkor hát koccintsunk Arubára! – veszi fel a házigazda szerepet immár nem először Bálint. – Isten hozott minket Arubán, és legyen jó az ittlétünk!

– Igen, legyen – emeli magasba a poharát Klári, és a kezével homokot simogat le a fa asztallapról. – Mi több, tudjuk meg végre az igazságot!

– Milyen igazságot? – kérdezik többen.

– Azt, hogy mi történt Rudival.

Mintha egy karmester intett volna be nekik, mindannyian elhallgatnak.

Persze ott zsibong a fejükben, hogy miért pont most, meg a jet lag, meg minden…

Éppenséggel túlságosan felkavarodottak, zavartak és kicsit talán kábák is ahhoz, hogy kedvük legyen visszautazni a gondolataikban tíz évvel korábbra.

– Akkor most már koccintunk? – kérdezi Bea, és elsimítja a homlokából a haját.

A sötétben látják, hogy a pincérek irányából közeledik feléjük egy női alak. Egyik-másikuknak talán ismerős a sziluettje, de igazán nem figyelnek oda.

Ha figyelnének, akkor láthatnák, hogy az ő kezében is ott egy koktélospohár.

– Most már koccinthatunk. A megérkezésetekre! – szólal meg magyarul, amikor odaér melléjük.

Néhányuk háta megborzong, hiába meleg a trópusi szél.

„Amit dob az élet"

Barb

Emlékszel, emlékszem, rohadjon meg az egész, milyen jó volt minden, csak nem vettük észre. Tizenévesek voltunk, és imádtunk kicseszni az emberekkel. Legalábbis én. Imádtam, amikor szívathattuk őket.

Imádtam, ahogy megöleltél, és este, a sötétben, a füredi strandon, mondjuk ki nyugodtan, hogy a hivatalos zárás után, ahogy elkezdted levenni rólam a pólót meg a szoknyát. Brutál érintés, mégis elringat. Most már bevallhatom, hogy az akkori érintésed miatt lettem az, aki vagyok. Mert ott rögtön megéreztem, hogy az érintés gyógyít.

Az ujjaid határozott lágysága, a simogatásod nemcsak felborzolt, hanem ugyanakkor gyógyított is. Nem tudom, ezt hogyan lehetne másképp megfogalmazni. Behegedtek bennem a sebek, apám piálása, anyám pasizásai, meg az egész elcseszett tinikorom vérző sebeit gyógyítottad egyetlen este alatt. Nemcsak gyógyítottad, hanem meggyógyítottad. Ez azért nagy szó, igaz? Pedig szerinted csak egy igekötő.

Én nem a szerelmünk miatt, hanem az első érintésed miatt lettem craniosacralis terapeuta.

Igen, érted, ugye?

Szinte az első érintésed miatt.

Feküdtünk a pólódon a fűben, egyik kezeddel a csípőmet, a másikkal a fejemet fogtad, és úgy húztál magadra. A hajamban voltak az ujjaid, és meggyógyultam, még talán az előtt, hogy a hüvelyembe becsúsztál volna.

És én akkor tudtam, hogy engem tőled senki és semmi sem választhat el.

Még Betty sem.

Emlékszel Bettyre?

Jézusom. Egy törtető, kivagyi lány volt, el sem tudom képzelni, mit kerestél mellette. Hozta magával a berzsenyisek nagyképűségét, az orvos szülőktől kapott megkérdőjelezhetetlenséget. Hozott magával egy csomó mindent, ami nem te voltál, Rudi, és amihez neked semmi közöd nem volt. Még az orvos apád sem lehetett az oka annak, hogy együtt voltál Bettyvel.

Persze lehet, hogy csak én emlékszem így rá?

Lehet, hogy csak engem készített ki, amikor megtudtam, hogy korántsem vagy szabad?

De akkor már függtem tőled, szerelmes voltam, és semmi esetre sem akartalak elveszíteni.

És aztán később is, ahogy jött utánad, mint egy szerelmes kutya, nem igaz? Egy dühös, szerelmes kutya. Teljesen kikészített a ragaszkodásával, az utánad mászkálásával.

Csak hát eljött az az idő, amikor már nem mondhattam semmit, mert olyan méltatlan lett volna. Te mondtad mindig, hogy a vadászgép nem sorozza meg a madarakat, hát próbáltam magam tartani ehhez, emlékszel?

Emlékszel?

Összejöttünk a suliban, aztán téged felvettek az orvosira.

Azt mondtad, szerinted apád nem segített.

Aztán később azt mondtad, apád mindenbe beleszólt, mert nem bírta elviselni soha, hogyha valamiben nem ő dönt.

És azt is mondtad, hogy rengeteget tanultál, hogy felvegyenek, és az apád pont ezzel nem törődött, amikor belebarmolt a felvételidbe.

Emlékszel, mindig kérleltelek, hogy ne foglalkozz az apáddal annyit. Próbáld meg úgy élni az életedet, mintha az apád egy mérnök lenne egy irodában, és kész. De te azt mondtad, nem élheted úgy az életedet, mert az apád nem úgy akarja.

Szerintem, Rudi, te mániássá váltál, az apád lett a mániád, az ellenséged, a példaképed, a minden.

De ez sem volt baj, nem igaz? Köztünk legalábbis nem.

A faterod velem csak egyszer akart kikezdeni, de ezt sem meséltem el neked, mert tudtam, hogy megölnéd, de konkrétan.

Lehet, hogy úgy lett volna a jobb.

Mert akkor ő halott lenne, és neked lenne egy totál színes életed.

A nyaralótokban történt, Almádiban.

Már végzős voltál, azt hiszem. Reggel lementem úszni, nem kellett volna?

Amikor megláttam apádat a medencében, fordultam volna vissza, de azt mondta, ne zavartassam magam, ha jól emlékszem, így mondta: – Csobbanj te is egyet!

És én óvatosan, lassan beleereszkedtem a vízbe, tartotta a tegnapi meleget, vagy csak a fűtés indult el, nem tudom, de melegebb volt, mint a hajnali hűs levegő. Elkezdtem úszni, és azt vettem észre, hogy mellettem úszik ő is. Nagyon furcsa volt, mintha csak edzésen lennék, holott én csak egy nagy balatoni levegővételre vágytam, nem valami úszóversenyre.

És a következő hossznál már úgy manőverezett, hogy néha hozzám ért. Igen, lemaradtam, végül elindultam a lépcső felé, de utolért és hátulról megfogott. Csak egy pillanat volt, elrúgtam magam a medence aljától, és elindultam kifelé, elengedett, és mintha mi sem történt volna, visszaállt a sávjába és tempózott tovább. Én pedig visszamentem a szobába, bedobtam a fürdőruhámat a mosdóba, lezuhanyoztam, és befeküdtem melléd, hogy amikor felébredek, akkor ez egy rossz álom legyen.

Észrevetted, hogy attól kezdve tartózkodó voltam az apáddal? Fizikailag és társalgásban is. Igyekeztem úgy helyezkedni, hogy soha az életben ne maradjak vele kettesben sehol.

Szerintem anyukád észrevette a változást. Sosem szólt, de tuti, hogy észrevette.

Anyád, az egykori szépségkirálynő, aki még nem volt negyven, amikor megismertem. Persze öregnek tűnik így kimondva, vagyis akkor annak tűnt, de ő mégis sokkal fiatalosabb volt, mint bármelyik felnőtt, akit ismertem.

Ő tényleg szeretett engem. Hozzáteszem, hogy szerintem Bettyt is sajnálta. Érdekes, hogy csak saját magát nem sajnálta, pedig, biztosra veszem, mindent tudott apádról. Ha nem is mindent, de ismerte őt, a törtető személyiségét és azt, hogy meg kell szereznie minden nőt.

Na, de rég volt, velem nem tudott mit kezdeni az apád, és olyan szépen haladtunk egymás mellett, együtt. Én amerikai oktatóktól megtanultam azt, amiből most is élek – és amit neked köszönhetek.

A craniosacralis terápiát rajtad is kipróbáltam. Én azt hiszem, gyógyított is rajtad vagy benned valamit. Akkor még nem voltam ilyen képzett, de szerintem az érintések a fejeden, a válladon, a gyengéd érintések elkezdték kioldani belőled a feszültséget. A koponyacsontok pici, észrevehetetlen mozgásainak korrigálásán alapul ez a módszer, elmagyaráztam neked, hitted is, nem is, de hagytad, hogy helyreállítsam a craniosacralis rendszeredet.

Ma már sokkal ügyesebb lennék. Tudtad, hogy már oktathatom is ezt a módszert, nemcsak Magyarországon, hanem egész Európában? Akkreditált oktató lettem, és előadásokat is tartok, szerte a világban. Ha akkor, amikor a dühöd teljes ereje apád ellen irányult, ismertem volna ezt a módszert, akkor, hidd el, helyreállítottam volna az egyensúlyodat. Megnőtt volna a stressztűrő képességed, és minden, amit a stressznek tudtunk be, elmúlt volna.

Sajnálom a dolgokat, bánom, hogy úgy történtek, ahogy.

– Miért nem akarsz gyereket? – ezt kérdezted tőlem. Igen, ezt, és én nem akartam elmondani neked, hogy miattad nem akarok. Mert hiába voltunk együtt akkor már vagy öt éve, neked mindig voltak olyan csúcs-és mélypontjaid, amelyek megijesztettek.

De akartam, Rudi, akartam.

Csak később.

Miután végeztél, eltávolodhattál volna az egésztől, de bejött újra a mániád, az apád, és elkezdtél járni abba a suliba, ahol átmosták az agyadat.

Csak évekkel később jöttem rá, hogy mi történt.

Hogy is lehettem ennyire hülye?

De talán még helyrehozhatok valamit.

Meg kell próbálnom.

Szabina

Pontosan tudom, miről szól ez az utazás. Valaki bűnös, és bűnhődnie kell. Ismerem András gondolkodását, és azt is tudom, hogy többek igénye lenne a büntetés.

Kérdés, hogy ki az igazi bűnös, és pontosan mit követett el.

Nézem a kocsiból a tájat. Pálmafák, futó emberek a tengerparton, csupa olyasmi, ami az Instámra kívánkozik. Meg majd a TikTokra, abban csak azért vagyok jó ilyen öregen (huszonkilenc), mert idejében megtanultam egy csomó mindent a videókról. Még szerencse, hogy a magyar közönség öregebb, mint a nemzetközi, és így a saját korosztályom is inkább engem követ, mint valami újonnan regisztrált túlkoros influenszert.

Most meg, hát, pálmafák.

De nem ez lesz az igazi TikTokos durranásom, bár kétségtelen, hogy használni fogom őket.

Aruba, bébi.

– Maga miért jelentkezett ide? – kérdezte 2011-ben Keresztes, és én csak néztem, hát nem magamtól jelentkeztem, szóltak, hogy lesz egy ilyen, és hasznát vehetem.

– Sokat beszélek – vontam meg a vállam. Akkor még tök szőke volt a hajam, nem ilyen „majdnem természetes" sötétszőke, és óvakodtam napra menni, mert rettegtem a korai öregedéstől meg a ráncoktól. Akkoriban egy olyan kozmetikai cég egyik arca voltam, amelyik fényvédőket meg öregedésgátlókat dobott piacra, és egy csomó olyan fényképet kellett végignéznem, amin túlzott napozás által tönkretett arcok és hátak szerepeltek. Anyajegyek, mély ráncok, mindenféle bőrkitüremkedések… Jézusom, de utáltam! Viszont a termékeik jók voltak, és én néha olyan fehérre kentem velük magam, hogy simán elmehettem volna egy álarcosbálba. És jól is kerestem náluk.

– Az jó, és még? Milyen ambíciói vannak?

Oké, nagy levegőt vettem, és kimondtam, amit gondoltam.

– Én akarok lenni a legjobban fizetett blogger Magyarországon.

Akkor ugyanis még bloggernek hívtak, aztán vloggernek, csak újabban vagyok influenszer, pedig mindhárom munkakörömben tökéletesen ugyanazt csináltam.

Ez tetszhetett neki, főleg, amikor hozzátettem:

– És így diplomám is lenne, nem igaz?

Ha kiperkálom a horrormagas tandíjat, akkor felvesznek, közölte.

Én pedig, aki akkor már eltartottam az anyámat, és néha még az anyámtól elvált apámnak is adtam pénzt, meg anyám pasijának a kisgyerekét is megleptem ezzel-azzal, büszkén és emelt fővel utaltam át a tandíjat. Más új kocsira költ, én pedig egy sulira, gondoltam. Abban ugyan szinte biztos voltam, hogy túl sok újat nem fognak mutatni nekem, aki akkor már berendeztem egy videósszobát is magamnak, a legújabb Canon kamerával, derítőkkel, megvettem a legjobb vágó applikációkat, Shure mikrofont, meg minden technikai cuccot, hogy amit csinálok, ne legyen amatőr. Hát nem is véletlenül mutattak be a Cosmóban pár évvel ezelőtt, mint a legmenőbb influenszert. Én mindig áldoztam a munkakörülményeimre.

Sőt, abban az évben felvettek gyakornokoskodni az egyik tévéhez, a hírműsorokhoz. Ebből is látható, hogy komolyan gondoltam a szakmai továbbképzést, mert eszem ágában nem volt riporternek állni, de azt tudtam, hogy pár dolgot biztosan hasznosítani fogok majd onnan. Elsősorban a rövid videókra meg a riportokban szereplő gyors vágóképekre gondoltam, és tessék, itt vagyunk 2023-ban, amikor mindenhol a short videók aratnak. Szerintem a TikTokon fele ennyire sem lennék sikeres akkor, hogyha nem tanultam volna meg a tévében, meg utána mindenhonnan a videós trükköket. Szerkeszteni fejben, vágni, zenét, hangot kitalálni hozzá, képi poénokat elképzelni, aztán megvalósítani.

Eláruljam, mi volt a legnagyobb álmom?

Levideózni egy gyilkosságot.

Szóval klassz kis év volt, kezdve azzal, hogy Rudi bevezetett az apja dolgozószobájába, ahol egy igazi családi drámának voltam szemtanúja.

Később összevágogattam ezt-azt az apja szerepléseiből meg a saját videómból, szerintem egy traumakutató elég jól elcsemegézne azon, hogy miért is tűnt el Rudi. Nem lehetett más vége a dolognak, mint hogy szegény megöli magát, és az igazi gyilkos a saját apja. Aki, hozzáteszem, akár még szerethette is őt.

Hát mindenesetre én jobban örülök, hogy az apám nem ölte meg az anyámat, mint Rudi apja, hanem csak elköltözött egy jó pár átordibált éjszaka után.

Fura, hogy Rudira itt, ezen a – képeslapok alapján – paradicsomi helyen kell emlékeznem, ahol még sosem jártam, és ahol feltehetőleg ő sem járt, és nyilván már nem is fog.

Mi síelni voltunk együtt, titokban.

– De mit mondjak Barbnak? – nyögte Rudi, és azt is mondta, hogy ráhajtottam. Pedig én nem szokott ráhajtani senkire, de ez a szerencsétlen Rudi úgy meg volt hajolva, mint egy pálma télen a sok hó alatt. Egy kicsit megsajnáltam, ez az igazság.

– Hát mondd azt, hogy a szüleiddel mész.

– A szüleimmel? De hát már nem lakom velük.

– Na és?

Így utólag nem is értem, miért nem hagytam Rudit a saját sarában dagonyázni. Valószínűleg meg akartam menteni, de még Barbara sem volt képes erre, pedig aztán ő jól rágyógyult Rudira.

Mindegy, még nem voltam húsz, és elképesztően tetszett ez a srác a hullámos hosszú hajával, a copfjával, a mindig töprengő arcával, azzal a világfájdalommal a szemében, amire minden csajnak ugyanaz a reakciója: majd én megmentelek.

Végül elmentünk síelni, emlékszem, egy szponzorautót szereztem, terepjárót, jó nagy céges felirattal, szürke bőrüléssel, hólánccal. Nyomattuk a seggünk alatt az ülésfűtést, és Stinget hallgattunk. Én ugyan utálom Stinget, de Rudi persze szerette. Ő minden ilyen pszichedelikus temetői zenét imádott, szerintem kamaszkora óta az öngyilkosságát fontolgatta.

Egyikünk sem volt oda a síelésért, de azért az első nap lecsúsztunk egyszer-kétszer. Erre már nem emlékszem pontosan. Csak arra, hogy folyamatosan szexeltünk, és hogy mindig vártam, hogy eljussak a csúcsra, de valamiért mindig félbeszakadt bennem a dolog. Úgy jelenik meg előttem ma is, mintha felmennék egy hegyre, de a háromnegyedénél visszacsúsznék.

Szerintem már akkor sejtettem, hogy ez nem vezet sehová.

Hogy miért hívtam el? Nem tudom. Valahol ezt a világfájdalmat meg akartam érteni.

De tulajdonképpen nem sikerült.

Az én gyerekkoromat is elbaszták azzal, hogy voltak otthon cirkuszok, de mondjuk én nem azzal töltöttem az egész életemet, hogy az apámon gondolkoztam.

Az utolsó nap megkérdeztem őt Barbaráról.

– Ha ő nem lenne, én már nem itt lennék.

– Hanem? – csodálkoztam.

– Nem tudom. Valahol Afrikában.

Azóta is ezt hallom a fülemben. Valahol Afrikában.

Azért volt még egy érdekes meséje.

Arról a lányról, Bettyről. Aki azóta is kísérti, hogy az apja kirúgta a klinikáról Betty apját. Mindez azután történt, hogy hazajöttünk a síelésből, és hetekig kábé egymásra sem néztünk. „Nehogy lebukjunk." Nekem ő egy olyan kaland volt, ami megtanította, hogy ne akarjak megmenteni senkit. Ő szépen csinálta tovább, amit addig, rezidensként dolgozott, mentőzött, néha a tévében nyilatkozott a szakvizsga előtt álló orvosok helyzetéről. Együtt haladt velünk, de számomra mindig visszaköszönt minden sztoriban az apja hatalma, meg hogy ő csak egy szerencsétlen fiú, aki ki akar kerülni az apja fennhatósága alól. Igaz, akkorra már mindannyian rá voltunk gyógyulva erre a Barna professzorra, mert elég közel került hozzánk Rudi révén a fura életvitelével, szóval azért el-elolvastuk róla a híreket.

Aztán egyszer, már tavaszodott, Rudival együtt keveredtünk ki a suliból. Ő jobbra, én balra – de mégsem. Akkor is kaptam egy szponzorkocsit tesztelésre, úgyhogy felajánlottam, hogy elviszem.

És akkor mesélte el a Betty-dolgot.

Először csak azt, hogy amikor összejöttek Barbbal (azt máig sem értem, miért nem Barbi vagy Barbara), akkor szakítania kellett Bettyvel, és az apjának olyan ciki volt az egész – merthogy a beosztottja volt Betty apja –, hogy áthelyeztette a másik dokit Székesfehérvárra. Vagyis míg Rudi szakított Bettyvel, addig az apja szakított Betty apjával, mármint szakmailag.

Elég durva dolog, de mondtam, ennyi év távlatából nyugodtan szarja le.

Aztán azt mondta, nem szarhatja le, mert úgy néz ki, hogy Betty apja lesz a közvetlen főnöke. Megnyugtattam, hogy szerintem az ő apja még mindig nagyobb fejes, mint Bettyé, és hálát adtam az égnek, hogy sosem mentem egyetemre, meg nem diplomáztam le, és főleg sosem akartam orvos lenni. Hát inkább ellibegek ebben a szép bloggerszakmában, mint hogy mindenféle exek szülei döntsenek a pályámról meg az előmenetelemről.

De azért ez a Betty sem kutya.

Olyasmit tudtam meg róla, amit valószínűleg nem akartam tudni.

Na és akkor talán érthető, hogy miért kezdtem tíz évvel ezelőtt egy kis magánnyomozásba Betty és családja után.

– És itt is vagyunk! – hallom az örömködést.

Jézusom, az életem legnagyobb élménye ilyen váratlanul ér?! Van valakinek fogalma arról, hogy milyen régóta szeretnék sétálni a csodálatos Karib-tengerben, a szabadon ott élő gyönyörű, lazacrózsaszín flamingók között?!

Igen, Klári egyszer az életben jól választott. Hiszen, és ez most már biztos, a Renaissance Hotelt választotta, amit rengetegszer megnéztem még indulás előtt, és isten bizony arra gondoltam, át fogok költözni ide egy éjszakára. Mert a flamingószigetre akkor tudsz átmenni biztosan, ha itt szállsz meg. Illetve akkor is, ha előre bejelentkezel, lefoglalod, kifizeted, de limitált a helyek száma, ezt kívülről fújom. A hotelnek ugyanis van egy saját kis szigete, szinte szemben a nagy kikötővel, a szálloda saját jachtja hozza-viszi a szállóvendégeket és azokat, akik megvették előre a belépőt, ami nagyjából száz dolcsi, de már előre borítékolom, hogy örök életre nagy élményt nyújt.

Úgy libegek a recepcióig, mintha álmodnék.

Egy emelettel lejjebb, az utcaszinten, ahová az átriumból lelátunk, ott áll kikötve az Alpha R nevű motorcsónak, vélelmezem, hogy a szálloda saját hajója, ami a szigetre közlekedik napközben. Ez azt jelenti, hogy a tenger egy kis csatornán befolyik a szálloda lobbyjába, mintha csak Velencében lennénk egy csatorna fölött.

Lenyűgöző. Szerintem a többieknek elképzelésük sincs arról, milyen menő helyen vagyunk. Ha valaha valaki rákeres Aruba szigetére, akkor száz százalék, hogy a flamingók fognak előjönni. Mindenütt flamingók kapcsolódnak Arubához. A többségnek ez elég is ahhoz, hogy azt higgye, Aruba a flamingók szigete.

De a lényeg, hogy egy éjszaka itt, aztán holnap a flamingók mind az enyémek lesznek! Ma már csak össze kell készítenem a technikát, és indulhatunk is vacsorázni.

Mondjuk nem értem, miért hív meg mindannyiunkat Bálint erre az éjszakára, ebbe a világhírű hotelbe, de ha mindenki elfogadja, akkor én is.

Pedig még van vele egy elszámolandó ügyem.

Tamás

Sokadszorra kérdezem magamtól, mit keresek itt. Ezekkel az emberekkel tíz évvel ezelőtt összekötöttek a tanulmányaink, de vajon ki volt az a hülye, aki kitalálta, hogy évente rendezzünk csúcstalálkozót?

Én elismerem, hogy jól válogattak, mert mindenki elért valamit a pályáján, és ebben talán tényleg benne volt ez a suli. De most már kilencvenéves korunkig együtt fogunk nyaralgatni?

Micsoda hülyeség.

Még a siófoki találkozókat is hülyeségnek tartottam, de ez a karibi utazás már tényleg felfoghatatlan.

De hát eljöttem, itt vagyok.

A szobám ablaka a főútra néz.

Egy gyors tusolás után állok az ablakban, pólóban, farmersortban.

Halk kopogás az ajtón.

Egy pillanatra visszatartom a levegőt. Kitágulnak az orrlyukaim, nézem a sötét utca fényeit, a kókuszpálmák körvonalait az utcai lámpák alatt.

Két tippem van, ki kopoghat.

Nem mozdulok, tovább állok az ablaknál.

Lehetne Laura.

A legkeményebb játékos mind közül.

És a legjobban ő tudja megjátszani magát. Nem véletlenül persze, mert színésznő a drága minden ízében. Azt mondja, ő a világ legegyenesebb embere, de ezzel is csak megjátssza magát.

Amikor utoljára találkoztam vele, tavaly Siófokon, ott állt a szálloda kertjében és illegette magát a bikinijében, hogy akkor most bemenjen-e a vízbe vagy sem. Állítom, a kacsák csak azért gyűltek össze ott a nádas szélén, mert kíváncsiak voltak, mi lesz a nagy döntés.

Persze a szállóvendégek is drukkoltak rendesen.

Én akkor érkeztem, még a szobám teraszán álltam, és szuggeráltam őt. Tudtam, hogy megérzi a jelenlétemet.

És így is történt. Levettem azt a pillanatot, amikor elszánta magát.

Az egész hotel neki szurkolt. Hogy vajon mi lesz vele a tavasz végi, hűvös Balatonban. Vajon meddig bírja, bokáig, netán térdig? Esetleg kis hableányként elmerül? Tuti voltam benne, a kocsányon lógó szemű pasik a mellét akarták látni, amikor kijön a vízből. Mit nem adtak volna érte, hogy a híres színésznőt meglássák szinte meztelenül!

De láttam a hátgerincén, érzi, hogy nézem. A fejével mintha el akart volna érni egy felhőt, karcsú, csontos, inas, nekem túlságosan inas, de tetszik a kis formás bicepsze és a rettenetesen nőies, formás lába. Bírom a sötétbarna haját is, amit nagyon szeret a színpadon paróka alá rejteni.

Egyébként tényleg jó nő, csak rettenetesen idegesítő, hogy sosem tudhatja senki, hogy éppen játszik-e, vagy saját magát adja.

Mint a repülőn is, amikor ott heherészett a csajokkal, de amikor elfordult, lefagyott a mosoly az arcáról. Eltűnt a színpadi arc.

De én ettől függetlenül bírom őt.

Nem elfelejtendő, hogy egyszer kihúzott a csávából. 2011 decemberében, akkoriban alakult az első cégem, ahol voltak kisebb-nagyobb problémák, és hát azoknak a srácoknak, akikkel akkoriban dolgoztam, Laura egy elérhetetlen istennő volt. Akkoriban a vagyonvédelemben utaztam, egész addig, amíg pár hónappal később elég egyértelműen ki nem ebrudaltak arról a piacról. De akkor, azon a céges vacsorán, ahová Laura jött velem – és tényleg elképesztően rendes volt tőle, hogy bevállalta az estét úgy, hogy az egykori bunyós srácokkal nemigen volt közös témája –, én a mennybe mentem a csapatom előtt.

Végül is a velem maradókkal csináltuk meg a sportegyesületet és az önvédelmi szövetséget. Na de mindegy, Laurának végül is örökké hálás leszek.

Még akkor is, ha lejárattam magam előtte.

Hogy mindig ő lesz a szerelmem? Az szinte biztos. De az érzéseim plátóiak maradtak, és bár tudta, hogy a szemem mindig végigjáratom rajta, mégis, azt hiszem, engem csak egy tanulatlan sportolónak tartott. Nem nézett le, de soha az életben nem nézett rám úgy, mint… nem is tudom, kire, talán mint a tévében arra a színészre. De már nem vagyok zöldfülű, és tudom, hogy mit sem számít, ha a tévében egy színész így vagy úgy néz egy másikra.

Csakhogy rám sosem nézett úgy, hiába járt mindig olyan peckesen a jelenlétemben, mint egy páva.

Csak szívatni akart mindig.

Meg talán arra is jó voltam neki, hogy a testőre lehettem itt-ott.

Szóval, talán ő kopog. Kell neki egy testőr.

Talán Klári az. Az ügyvédnő, aki jön nekem eggyel.

Milyen fura az élet, hogy bekerültünk egy nagyjából hasonló korúakból álló csapatba, ahol minden nő bombanő volt, nem?

De Klári egy igazi sznob fapina, és aki vele kezd, az vegyen virágot, húzzon kesztyűt, és viseljen el egy csomó idegen szót cserébe.

A joghoz azért ért, azt meg kell hagyni. Úgy játszik a szavakkal, mint egy zsonglőr. És én még akárkit küldtem hozzá, mindenkit kihúzott a csávából, pedig az egyesületben voltak nem mindennapi ügyeik is a tagoknak.

Hogy ő miért kopogna? Azt hiszem, azért, mert meggyőződése, hogy Rudi eltűnéséhez nekem is közöm van. El is mondta, azért gondolja ezt, mert a búcsúpartink végén hallotta, hogy Rudi azt mondja nekem: ezt beszéljük át a jövő héten!

Aztán nem lett jövő hét, de hogy egy ügyvéd honnan veszi, hogy én tettem el láb alól, azt nem tudom. Nekem aztán nem volt vele semmi bajom, leszámítva, hogy az egész gyerek olyan buzis volt, amit én nem igazán bírok. Tudom, hogy mindenkinek a magánügye, de egészen megdöbbentő volt, hogy ezt a nyápic kis nőies gyereket hogy babusgatják a nők. Ő meg jött ezekkel a nagy szívfájdalmaival.

Közben végigkefélte az egész lányrészleget a csoportunkban.

Nem viccelek, ez a gyerek, a kis szerelmes, elnyomott Rudi gyerek minden legyet röptében megbaszott, pontosan úgy, ahogy az általa gyűlölt apja tette a nőkkel, és még csak fel sem tűnt neki a viselkedése. Én néha úgy szájba kúrtam volna, hogy elájul, de hát valószínűleg belehalt volna az ütésembe, ezért igyekeztem visszafogni magam.

Tutira tudta persze, hogy nem bírom a fazonját. Ő egy tanult, belvárosi úri fiú, én egy városszéli, vehemens sportoló gyerek, hát eleve furcsa lett volna a barátságunk, de nem is játszottuk meg magunkat. Ő úgy tett, mint aki tudomást sem vesz rólam, én pedig végiggondoltam neki egy-két halálnemet, és ennyi. De nem mondanám, hogy különlegesen idegesített – csak ha a közelemben volt.

Ha látom, hogy Laurát felszedi, akkor tényleg nincs mese.

De annál rafináltabb volt.

Szóval fogalmam sincs, ki kopog, de megismétli.

Odamegyek az ajtóhoz, és majdnem hanyatt esem a meglepetéstől.

Adél

Igazán a pasimmal szeretnék elutazni.

Főleg egy ilyen helyre.

Főleg, ha utazhatnánk együtt, és nem fotóznának le minket rögtön.

Én még csak ellennék azzal, ha a szerelmemet kiraknák az internetre meg a bulvárlapokban megjelennének a közös fotóink, de ő egyáltalán nem lenne oda ezért.

Valójában az az igazság, hogy majdnem össze is hoztuk a dolgot, és még lesznek ötleteink.

Egyszer majd kiderülnek a dolgok, és akkor én is ellazulok.

Hogy miért titok a titok, azt elsősorban a szerződésemben kellene keresni, ami jövőre lejár, és igazán nem normális öt évre kötni ezekkel a feltételekkel. Klárihoz kellett volna fordulnom, csak az ember a lehető leghülyébb döntéseket hozza akkor, amikor pedig ott van a szeme előtt a legegyszerűbb út is.

Ez az Aruba egy vízválasztó lesz, kicsit félek tőle, másrészt viszont nagyon vártam már.

– Nem nagy hülyeség mindenkinek külön szobába költözni? – csinálja a fesztivált Bea a recepciónál, hogy spóroljon egy kis pénzt Bálintnak. Mindannyian ki tudnánk fizetni a szállásunkat erre az egy éjszakára is, de teljesen nyilvánvaló, hogy Bálint meg akarja mutatni, hogy ő ezt is megengedheti magának. Meghívhat egyszerre kilenc embert, meg se kottyan neki. Azok után, hogy ott tespedt a business classon, és pezsgőspohárral a kezében vigyorgott rájuk, ahogy elkanyarodnak a turistaosztály felé. Bea egyébként valami egészségügyi-pénzügyi menedzser, aki arról szokott nyilatkozni a tévében, hogy hogyan lehetne jobb és gazdaságosabb az állami egészségügy – egyébként pedig egy nagy magánklinika-hálózat egyik vezetője. Szóval, ha valaki, akkor Bea is nyugodtan ki tudná fizetni az egy éjszaka árát, de ő a gazdaságosságot nézi, ami szerintem ebben az esetben nem szükségszerű. Én például nem szeretném megmutatni másoknak a fürdőszobámat, a krémeket, a sminkjeimet, nem bírnám, ha belenéznének a neszesszerembe.

Hozzászoktam a titkokhoz.

Egy kicsit csereberélünk a kulcsokkal, aztán hagyom, hogy András lánya megfogja a kezem. Hát jó, ott lakik a szomszéd szobában. Egy imádni való, szép kislány, mekkora mázlista ez az András. Vagyis hát mégsem akkora mázlista, nem?

Vele beszéltem meg ezt az utazásdolgot is. Érdekes, hogy amikor először találkoztunk, baromira nem jöttünk be egymásnak: én a beképzelt, okoskodó zsarut láttam benne. Nem tudom, miért. Talán túl sok krimit láttam ilyen főhősökkel. Ő pedig, mint kiderült, a beképzelt, okoskodó, híres tévést látta bennem. Bocsánat, ahogy ő mondta: hírolvasót. Hehe. Ezen már csak kuncogok, mert tőle elviselem még ma is a kritikát.

Néhányan az út túloldalán, a kikötői részen álló épületben kapunk szobát, mert a főúton lévő telt házas. Nem is bánom, hogy a part mellett töltöm ezt az éjszakát.

– De miért mennék el? – kérdeztem Andrástól, miután kihúzta ezt a jó kis helyet. Én nem voltam ott, mert valami forgatáson csesztem a rezet, de szinte ugyanabban a percben, hogy András kihúzta a helyszínt, értesítettek többen is, hogy egy karibi utazást „nyertünk". Persze száznyolcvanas lett a pulzusom, mert hiába hiszik azt az emberek, hogy azt csinálok, amit akarok, oda megyek, ahová akarok – az igazság teljesen más. (Legközelebb majd Klári fogja átírni a szerződésemet.) Én még sosem jártam pálmafás helyen, leszámítva, amikor Horvátországban egy háromnapos forgatáson beállították a szálloda strandjára díszletnek a hallból a dézsás pálmákat. Nem is nagyon volt rá igényem, az ismert okok miatt. Egyedül nem utazom, a pasimat ne fotózzák, és nem akarom a magánéletemet a nyilvánosság előtt élni. Nem olyan vagyok, mint Laura, akinek életeleme a kamera, de hát kamerák kereszttüzében nőtt is fel, hogy úgy mondjam. Neki meg se kottyan, hogy egy pasival lefotóztassa magát.

– Azért, mert egy csapat voltunk, és mert ebben maradtunk. Hogy a tizedik találkozó egyben egy nagy kaland lesz mindenkinek. Kilépünk a komfortzónánkból.

– Jó, de a tévénél…

– Figyelj, Adél, azt még a te elmebeteg szerződésed is kiköti, hogy van szabid, nem igaz? Úgyhogy vedd ki szépen, és március végén, légy jó kislány, mint a többiek, ülj fel velünk a repülőre!

– És mi lesz Nellivel? – kérdeztem hirtelen.

– Hát mi lenne. Eljön velem.

– …

– Miért, mégis, mit gondoltál?

– Semmit. Tényleg. De jó gondolat.

– Na, ha ezt én így meg tudom oldani, akkor te is megoldhatod a saját életedet.

– De tudom, hogy mesterkedsz valamiben, András. Tudom, hogy azt hiszed, vannak lezáratlan ügyek ebben a csoportban.

– Szerinted nincsenek?

– Csakhogy mégsem úgy alakultak a dolgok, ahogyan akkor eltervezték. Minden máshogy alakult, mert kicsúsztunk a kezükből.

– Mindenkinek joga van megtudnia, mi és miért történt, Adél. És erre pontosan jó hely ez az Aruba.

– Jártál már ott?

– Hát persze. Minden hétvégén ott nyaralok.

– Jó, de…

– Hogy jártam volna? Mindenesetre most megnézzük, nyaralunk, és helyre tesszük azokat a dolgokat, amik láthatatlanul is megbéklyóznak itt mindenkit. Sokkal jobb lesz annak a szabadsága, hogy mindenki tudja, mi és miért történt, nem?

– Előbb kellett volna.

– Nem tudtam annyival előbb. Te is pontosan tudod. De ne ezzel foglalkozz! Nyaralunk egy jót, fürdünk a Karib-tengerben, koktélozunk a pálmafák alatt, és végre te is kikapcsolhatsz.

– De fegyvert nem hozol. Ígérd meg.

– Megígérem.

– És nem fogod Bálintot összeverni, mint a múltkor.

– Oké, megígérem.

– És nem mondod rá, hogy faszfej.

– De gondolni gondolhatom, igaz?

– Huhh, hát igen. Bár nem szeretem a konfliktusokat.

– Na ezt pontosan tudom.

Így kerültem ide. Sokat gondolkoztam, hogy megéri-e eljönni. András szerint az őszinteség érné meg, de ő is pontosan tudja, mit kockáztatok, úgyhogy csak annyit kérdeztem tőle, hogy szerinte itt, ebben a csapatban ki őszinte igazán.

Persze csak saját magát említette, de emlékeztettem, hogy vele meg az a gond, hogy a csoporttal kapcsolatos nyomozásaiban nem őszinte.

De azért örülök ennek az utazásnak. Tényleg örülök. Olyan, mintha friss levegőre kerültem volna. Ha a történetemet elolvasnák egy újságban, akkor tényleg azt mondanák, hogy micsoda idióta ez a nő. Vagy, ha mondjuk kommentelni is lehetne, akkor mindenki odaírná, hogy persze, mindent a pénzért, és milyen nő az ilyen.

De mindent ők sem tudnak. Nem ismerik a körülményeket, nem tudják, mennyire meg akartam mutatni magamnak, hogy sikerülhet. Nem tudják a betegségemet sem, én tényleg nem az a típus vagyok, aki mindenkinek mesél a veseátültetés előtti időkről, meg magáról a tényről sem, hogy egy új vesével új életet kaptam. Tudom, hogy kattintást hozna, több milliónyit.

De én ezzel nem fogok haknizni, azzal sem, hogy míg itt szinte mindenki másnak akart bizonyítani ezzel, hogy bekerülhet egy olyan körforgásba, ahonnan tényleg csak kilőni lehet az embert, én magamnak és a szüleimnek akartam megmutatni, hogy bármennyire nem hiszik is, minden sikerülhet.

Anyu szerint félresikerült a dolgaim egy része.

Apu hallgat, és annak örül, ami van.

Tehát. Elolvastam egy csomó mindent Arubáról, és arról a hotelről is, ahová eredetileg készültünk. Nagyon lassan lejt a part, olyan, mint a finom homok, van a hotel mellett egy tengerbe benyúló étterem, nem messze tőle egy menő kilátó, amit főleg a gyerekek szeretnek. És a sziget egyik csücskén az úgynevezett Baby beach, a sekély, sima öböl, a flamingók kedvence. Ezeket meg fogjuk nézni. Nem tudom, mikor lesz lehetőség újra ilyen távoli utazásra, amikor csak az ismerőseim láthatnak, úgyhogy itt most be kell habzsolni az élményeket.

Az meg, hogy Rudi eltűnése áll a középpontban – ahogy Bea többször elmondta a repülőn –, hát ne az én problémám legyen már.

Rudit amúgy kedveltem. Akkor, amikor Laura úgy bebaszcsizott szilveszterkor, Barb és Rudi mentek kimosatni a gyomrát – persze valami szert be is nyalt előtte –, aztán Barb ott maradt, én pedig visszamentem a buli romjait eltakarítani Rudival, hogy mire az apjáék hazaérkeznek, hűlt helye legyen az ünneplésnek.

Tényleg kimelóztam a belemet. És Rudi valahogy meg akarta köszönni.

Hülyén sikerült, de tényleg.

A többiek aludtak, itt-ott, a vendégszobákban, mi pedig…

Áh, mindegy, ez volt életem egyetlen egyéjszakás kalandja, és azóta is előjön bennem néha a kérdés: de miért kellett ezt?

Aztán megvonom a vállam.

Volt, ami volt.

Az én titkom ma már.

Halk kapirgászás a falon. Ez meg micsoda?

Hát van ott egy ajtó!

Uramisten, de fifikás ez a pasi!

Lassan odamegyek, és elfordítom a kulcsot a zárban.

Mint egy lassított felvételen, olyan tempóban nyitom az ajtót.

Ott állnak a szoba túloldalán, az ajtó túloldalán a szerelmeim.

Nagy mosoly.

– Anya! – suttogja Nelli. Olyan gyönyörű! Az ölembe kapom és némán táncolok vele.

András végül odalép hozzánk, és átölel minket.

Véget kellene vetni a hazugságoknak.

Itt, Arubán elkezdhetnénk egy új életet.

Bálint

Én vagyok a meghívó. Igen. Látom, hogy Vera elismerően pillog rám a húszcentis szempilláival. Ő az új Palvin Barbara, vagy kinek-minek is nevezzem. Igazi szupermodell külföldön. Érdekes, Magyarországon szinte nem is ismerik, miközben ázsiai magazinok címlapjain szerepel. Ő jár nekem. Igen. Annyi szar után, persze hogy jár.

– Minek mindenkinek külön szoba? – szórakozik Bea a recepción. Na ő nálam nem megy nőszámba, sorry. Nem az én típusom. Egy nyafogó pina, aki mindig mindenki után leskelődik.

Amikor először észrevettem ezt, akkor éppen az ügyeletes kis eltűnt zsenink, Rudi után kémkedett. Azt hitte, nem vettem észre. Azon az ábrahámhegyi hétvégén még az ablakukon is leskelődött!

De tudom, hogy engem is követett az első hónapokban. Sejtelmem sincs, miért.

– Egyébként tudtad, milyen menő ez a hely? – lelkendezik Verus, miközben egy szál bugyiban hever a franciaágyon, és a telefonján baszakszik. – Csak nekik van flamingójuk! Egy saját szigeten. És éppen most nincs velünk egy fotós…

– Szivi, készülődj, mindjárt indulunk vacsorázni.

– Hát belém egy falat sem fér. Teletömtek a gépen mindennel.

– Nem akarsz jönni?

– Dehogynem. Ugrom is! – pattan fel az ágyról. Olyan aprók a mellei, hogy fél tenyeremben elférnek. De ő így a menő. Szerintem azok a perverz japánok gyereklánynak látják őt. Rohadjanak meg.

Közben büszke is vagyok rá, és féltenem sem kell, mert tud vigyázni magára.

– Akkor felkapsz valamit?

– Muszáj lezuhanyoznom, nem mehetek így, egy nap utazás után!

– Oké, de zuhanyoztál Amszterdamban, a bizniszváróban.

– Jaj, ne már – dörgöli hozzám a felsőtestét. – Csak kibírnak öt perc késést ezek a te embereid. Én nem bírom ki zuhany nélkül a továbbiakat.

– Ők nem az embereim, hanem az évfolyamtársaim.

– Ugyan már. Ahogy meséltél róluk, és ahogy viselkedsz velük, abból egyértelműen kiderül, hogy te vagy a főnök – közli, majd copfba rakja a haját, és elvonul a fürdőszoba irányába. Az ablakhoz lépek. Sötét van odakint, de a tengeren ott pislákolnak a fények, és a szoba előtt húzódó főút fényárban úszik. Elég nagy a forgalom, aminek a zaja nem is hallatszik fel a szobába.

Hát itt vagyunk. Nekem a Karib-szigetek nem volt valami nagy álmom. Olyan helyekre szoktam utazni, ahonnan bármikor hazamehetek az első géppel, ha valami gáz van. Amióta a bank első embere lettem, fel kellett készülnöm rá, hogy bármikor jöhet egy vészhelyzet, és csak én tudom megoldani. Én Londonba, New Yorkba, olyan helyekre szoktam utazni, ahonnan óránként indul olyan gép, amivel megközelíthető Magyarország. Ha akartam volna, már rengetegszer járhattam volna itt, meg azokon a hajóutakon, de kellett a fenének. Engem a legjobban azzal lehet kihozni a sodromból, ha valaki azt ajánlja: töltsek el egy napot egy lakatlan szigeten, ahol se internet, se telefon. Na itt ezek vannak, mégis egy kicsit lakatlan szigeten érzem magam.

Szóval nehéz lesz itt a halál faszán lenyugodnom.

Ezekkel az emberekkel.

Egyébként bírom őket. Amikor velük jártam egy képzésre az első diplomám megszerzése után, huszonhárom évesen, akkor kimondottan jól éreztem magam velük. Mindenkinek volt valami ökörsége, és ez tetszett. Még az a hülyeség is, az a forgatás Adéllal, amikor telenyomtak minket botoxszal meg azzal a másik szerrel, végül is ennyi idő távlatából elég mulatságos. Amikor a gépen elmeséltem Verának, én is nevettem.

De a másik dolog, hogy Adél a barátom lett. Igen. Nem volt köztünk semmi, csak egyszer egy próbálkozás, de valahogy barátok lettünk. Néha hónapokig nem találkozunk, volt olyan év is, amikor csak telefonon beszéltünk.

És hogy én lennék a főnök?

Szó sincs róla. Például András mindig főnöknek képzeli magát, csak azért, mert rendőr. Igen, nem. Vagyis nyomozó, de én sokszor szándékosan rendőrnek hívom. Pedig valami alezredes már, vagy micsoda. És szóvivő. Volt róla egy duma, hogy minden áldozathoz olyan gyorsan odaér, hogy még ki sem hűltek.

Hát nem tudom, szerintem egyszer rendesen elkésett, de ez csak az én verzióm.

Nem vagyunk jóban azóta, hogy egyszer szándékosan meg akart félemlíteni. Eljött hozzám két stukkerrel. Csak valami iskolai dologért, de megvillantotta a kabátja alatt a fegyvereket. Tudom, hogy már akkor Adélt stírölte, és meg akarta mutatni, hogy övé minden, amit csak akar.

Mondjuk eléggé be is szaratott, mert nem hiszem, hogy normális ember így járkál az utcán szolgálaton kívül. Azóta már tényleg nem bírom őt. Nem bírom, na.

Szerintem ha tudná, hogy a nagy plátói szerelmének, Adélnak van egy titkos gyereke, hát kicsekkolna az életéből – annak ellenére, hogy neki is van gyereke.

Ezt az Adél-dolgot csak én tudom. Valakinek el kellett mesélnie a titkos pasit, meg a gyereket, akit meg akart tartani. És azt, hogy titokban találkozik a pasival, aki valami végtelen türelmű ember lehet, mert kibírja ezt a titkolózást. Adél kötött egy szörnyű szerződést a csatornájával, és nem volt lehetősége előjönni az igazsággal, mert rohadt sok pénze bánta volna. Az egy év kreatív szabadságot megadták neki, de nem fért volna bele a képbe – miért nem?, erre sosem tudtam rájönni –, hogy gyereke született. Azok a barmok ott a tévénél azt hiszik, Adél valami nepáli kolostorban meditált tizenöt hónapig a világbékéért, és nem egy gyereket hozott a világra és szoptatta, amíg lehetett.

Én többször javasoltam neki, hogy álljon elő az igazsággal, de ő még most is azt hiszi, hogy kirúgnák. Kirúgnák? Ekkora hülyeséget! A csatorna egyik arcát? Ugyan már.

Nem tudom, az a szerencsétlen gyerek mit szól majd, amikor már felfogja, hogy az anyja titkolja őt. De ez persze megmarad a kettőnk titkának.

Ha kirúgják, jöhet hozzánk szóvivőnek, vagy bárminek, már ezerszer elmondtam neki, de ő ragaszkodik ehhez a szar tévéhez, meg ehhez a szar álláshoz. És a hazugságokhoz.

Adélt nagyon bírom, Andrást egyáltalán nem, és Tamással is voltak nézeteltéréseink, de neki jobban megbocsátok, mert csak egy bunkó küzdősportoló, András ellenben értelmiségi srác. Tamás kihozta magából, amit csak ki lehet, András pedig lefelé bukott ezzel a nyomozósdival, mert szerintem lehetne ő ennél sokkal több is.

Akkor, amikor minket kiválasztottak – most már tudom –, sok mindennel számoltak, és be is jöttek a dolgok. Kivéve persze Rudit, de ő eleve kakukktojásként érkezett a fészekbe. A többiek azt hiszik, ez az egész a tehetségük és a véletlen műve. Véletlen? Azt már rég megtanultam, hogy olyan nincs, nem létezik.

– Na, mehetünk? – tér vissza Vera a szálloda fürdőköpenyében, és mosolyog. Kibontja a testét a textilből, vékony, szinte kislányos. Néha úgy érzem, amikor ölelem, mintha bűnt követnék el. Pedig Vera már nem kislány, és ezt nagyon nehéz tudatosítanom magamban. Az, hogy gyereklányt öleljek, nem fordulhat elő.

Soha többé.

– Igen, gyere, öltözz!

– Szerinted hideg lesz később? Vigyek egy pulcsit?

– Pulcsit? – kérdezem, és mutatom neki, hogy a klíma hiába dolgozik, én még mindig törülgetem a homlokomról az izzadságot. – Csak magadat hozd, de gyere már, induljunk!

A lift a Starbuckshoz repít minket, ahol még Verának feltétlenül szüksége van egy kávéra.

Én egy jegeskávét kérek, és várom a többieket.

Igazán nem tudom, mi lesz a vége ennek a tíz éve kitervelt utazásnak. Több leszek-e általa, vagy beigazolódik, hogy semmi szükség nem volt erre az egész tortúrára.

Pityur

– Á, te vagy? – nyit ajtót csodálkozva Tamás. Feszül az összes izma, mint egykori sportolónak.

– Igen – mondom, bár szerintem válasz nélkül hagyva is nyilvánvaló, hogy én vagyok.

– Már azt hittem, az a fasz András – vigyorog feszülten.

– Én vagyok, és jöttem, mert megnéztem, amit kértél.

– Igen?

Na ezekre a kérdésekre már nem tudok mit felelni. Belépek a szobájába. Neki az útra néz, nekem a város felé, ennyi a különbség. Nem nagyon érdekelnek a szállodai szobák, tehát ennyi elég is erről.

– És találtál valamit? – kérdezi.

Leteszem a dohányzóasztalra a laptopomat. Most csak két laptoppal utaztam, van, amikor többet hozok, de itt szabin vagyok. Én felelek egyébként jó néhány nagy biztonsági hálózatért Magyarországon, persze a srácaimmal. És néha még etikus hackerkedem. Azért néha, mert mióta ilyen kiemelt munkáim lettek, vissza kellett vennem a hobbimból, mert a hacker szó még az etikussal sem szerepelhet együtt a nevemmel.

– Valamit – bólintok. Hosszú idő után Tamás volt az első, aki egy olyan érdekes feladattal jött, hogy nem tudtam nemet mondani.

– Na igen, és mi a helyzet? – kérdezi, és zavartan kinyitja a minibár ajtaját. Elővesz két kólát, az egyiket a kezembe dobja, a másikat gyorsan kinyitja.

– A helyzet az, hogy a te egyesületed nagyon sokakat érdekel, hogy úgy mondjam, állami szinten – hajtom fel a laptopomat. – Szóval csak óvatosan nézelődtem, mert elég nagy megrendelőim vannak, és minden lépésemet megfontoltan kell megtennem – magyarázkodom, elsősorban saját magamnak. Tamás lehuppan a másik fotelba.

– Hát mondjad, hallgatlak.

– Van egy-két biztonsági rés az oldalatokon, amit illene befoltozni. Erről át fogok küldeni egy részletes leírást neked. Csak az nem lát bele, aki nem akar.

– Igazából nincs semmi különös az egyesületi honlapunkon – tárja szét a kezét. – Tudom, hogy többen érdeklődnek, meg a TAO-korszakban be akartak szállni így és úgy, de nagy kárt nem tudnak okozni nekünk…

Bólogatok. Aztán megszólalok.

– A levelezőrendszeretek a legsérülékenyebb. Szinte minden tizenéves technikai zseni fel tudná törni. Ezért a levelezéseteket úgy kellene intézni, hogy a bizalmas dolgokhoz másik címet használtok.

– Oké. Ennyi? Senki nem állított át semmit? Indíthatunk a honlapon egy pályázatot, bármit? Megkapunk mindent?

– Nem, de nem én vagyok az egyetlen, aki bent járt ezen az oldalon, mondjuk úgy, illetéktelenül.

– Hanem?

– Azt nem tudom, viszont gyakoriak az ilyen látogatások. Magyarországról, és legutóbb… Arubáról.

– Micsoda? – bámul rám döbbenten, és zavarában a bicepszét feszítgeti. – Azt mondod, alighogy megérkeztünk, valaki a többiek közül pont az én honlapom hátulját baszogatja? Ezek az emberek? Ez a fasz nyomozó lesz az, nem?

– Nem most történt – vonom meg a vállam. Ez egy olyan véletlen egybeesés, amit én sem értek. – Nem azóta történt, hogy itt vagyunk. Hanem korábban. És nem egyszer, hanem többször.

– Nem értem. Ennek mi értelme?

– Fogalmam sincs, csak gondoltam, elmondom, mire jutottam. Amit ajánlok: teljesen új, biztonságos honlap, gmail-címek, és a bizalmas beszélgetéseket nem kéne telefonon. Már ha van titkolnivalója az egyesületeteknek. De az biztos, hogy valakik érdeklődnek iránta, vagy irántad, vagy irántatok – állok fel. – Na jól van, még tudunk dumálni, csak ezt négyszemközt akartam elmondani.

Otthagyom, még mindig olyan elképedt fejet vág, hogy nem is köszön el.

Leliftezem a lobbyba, aztán lenézek, és látom, hogy Bálint a Starbucks egyik bárszékén ücsörög és az izzadt homlokát törölgeti. Könnyen mondom, de szerintem egy húszast le kéne adnia, főleg ebben a stresszes állásában, ha normális élettartamot akar. A vizualitásról meg annyit, hogy így kábé olyan benyomást kelt ezzel a csajjal, mintha a tinédzser lányával lenne. Intek neki, és elindulok lefelé.

Bálint egyébként vékony jégen korizik. Mielőtt felvettek volna abba a suliba, ahol velük találkoztam, még sokkal vagányabban és nyíltabban csináltam a dolgokat. Akkor a tanáraink egyike, a csaj, a fekete hajú „katonatiszt" lefuttattatott velem pár keresést mindenkire. Mármint nem Google-keresést, ahhoz nem kell ész. Hanem egy kis dark web, egy kis keresgélés bizonyos oldalakon… És hol jelzett a vészcsengő? Hát igen, Bálintnál. Kicsit sok tizenhat éves csajra keresett rá már akkoriban is. De oké, akkor még csak huszonkettő vagy huszonhárom volt, és a tizenhat már nem kiskorú. Úgyhogy nem szóltam Császárnak. Mi közük hozzá? Azt láttam, hogy nem nézegetett erőszakos tartalmakat, aztán láttam, hogy összejött Adéllal, vagy legalábbis olyan volt az elején. Aztán már le is szálltam a dologról, ezt a részét utálom, ezt, amikor emberekről kell ronda dolgokat kideríteni.

Ez a csaj már biztosan nagykorú, legalább idáig eljutott, és kész, a többi nem az én dolgom.

– Helló, Pityur. Nem is beszéltünk még az úton – fogad. A csaj is megjelenik, copfban van a haja, és egy hatalmas kapucsínót kortyolgat. Két pánt a csontos vállain, meg egy fekete, egyszerű miniruha. Strandpapucs. Nagyon ismerős a lány, rá fogok keresni. – Kérsz valami ihatatlan szart? – int a jégkockákkal teli poharával a pult felé.

– Zárnak – jelzi a lány.

– Nem, köszi, most ittam egy kólát.

– Kólát? Még mindig csak kólázol? – nevet. Vállat vonok. Engem nem érdekelt soha a pia meg a fű. Én ilyen fura srác maradok most már. – És konkrétan mivel foglalkozol most?

– Cyberbiztonsággal még mindig. Vállalati rendszerek biztonságával, most már bejött néhány napelempark is.

– Az jó. Az nekünk is kell a bankban.

– Naná.

Ezekkel a nagyon macsós faszikkal sosem tudtam miről beszélgetni. Rudival igen, de ezek hárman itt: András, Bálint és Tamás az ismeretségünk óta azzal van elfoglalva, hogy egymásra rálicitáljon. Rudit legalább nem érdekelték ezek a dolgok.

– És még mindig nincs család, gyerek, nálad sem?

– Nincs – rázom meg a fejem. Már várom a szokásos „miért, meleg vagy?"-típusú poént, amit ezek a faszik simán megengednének maguknak, de egyetértően bólint.

– Hát nekem sem. Nem fért bele eddig. – Aztán Verára mutat. – De hát a világ egyik szupermodellje csak levett a lábamról.

Aha, tényleg. A repülőn a csajok valami modellről beszéltek.

– Akkor nektek biztos jól sikerül majd a nyaralás – udvariaskodom. Én, hiába végeztem velük ezen a kommunikációs kurzuson, elég gyenge vagyok általános társalgásban. Meg hát nem is igazán érdekel.

– Nem tudom, eszembe nem jutott volna a világ faszára elrepülni egy évfolyam-találkozó miatt! És nézd meg, késnek a többiek, mintha mindenki ráérne…

– És rá is ér – vonok vállat. Itt leszünk tíz napig, a fene tudja, mivel töltjük. Szörfözünk, strandolunk, és majd visszaemlékszünk azokra a napokra, amikor még fogalmunk sem volt, mi lesz velünk.

Érkezik Nóra is.

A legjobb csaj, akit valaha láttam. Jó a humora is. Örülök, hogy észrevett minket. Valami laza ruha van rajta, lobog a hosszú haja, és mosolyog. Egyenesen rám mosolyog.

Ha nem tudnám, hogy Rudi is odavolt érte egy darabig, akkor sokkal simábban mertem volna nála próbálkozni. De Rudi után nyilván nem figyelt fel rám soha.

Ha lehetne, akkor Rudit én magam lökném le egy szikláról itt, Arubán.

Ha lehetne.

De már megtette helyettem valaki más.

Klári

– De tényleg, lakhatnánk együtt! – mondom Laurának, és besétálok a saját szobám ajtaján. Mert komolyan mondtam, de azért csak jobb egy külön szoba. Laura a barátnőm, de mégsem szeretném, ha míg reggel az ágyban aludna, én három méterre és egy csukott ajtónyira tőle végezném a dolgomat a vécén. És azt sem szeretném, ha fordítva történne. Egyszer laktam egy olyan, egyébként ötcsillagos szállodai szobában, ahová átszivárgott a szomszéd vécéjéből a szarszag. Két napig balhéztam a recepción, mire kicserélték a szobát.

Jó ég, még messze a negyven, igazából hat és fél év, de már kikészít egy ilyen hosszú repülés. Amíg nem készített ki, addig nem utaztam, mert hát spóroltam, dolgoztam, spóroltam, dolgoztam. Most már tudnék utazni, lehet, hogy nekem is, mint Bálintnak, el kell gondolkodnom a business classon.

Ahogy belépek, el is dobom magam az ágyon. A légkondiból süvít rám a hideg, de egyelőre jólesik csak feküdnöm ott. Aztán egyszer csak mégis felülök, amikor már a vesém is lefagyott. Gyorsan kikapcsolom az egészet, minthogy mindenféle hülye beállításokkal bíbelődjek.

Hosszú idő óta először most vagyok igazán ellazult. Tényleg a lehető leglazábbnak érzem magam, pedig nem is vagyok tét nélküli helyzetben. De hát ennyit számít, hogy nincsenek a nyakamban ügyfelek, és nem kell folyton valamelyikük ügyén pörögnöm.

Azon gondolkozom, vajon melyikük a bűnös.

Az elmúlt tíz évben rengeteget töprengtem ezen, konkrétan azóta a horvátországi szezonzáró óta. Akkor Császár tengerparti villájában ünnepeltük az újdonsült „diplománkat" – röhej, hogy diplomának nevezem, de az oklevél súlytalanná tenné a kurzust –, és az időzítés filmbe illő volt. Ha belegondolok, én ezzel a csapattal nyaraltam a legtöbbet: beleértve a szezonzárót, meg az évenkénti siófoki összejövetelt. Ezeken kívül szinte mindig csak szakmai utazásaim voltak. Mert én egy igazi munkaőrült vagyok!

A pályám elején azért volt nehéz, mert – ma már nevetek rajta, vagyis inkább csak nevetnék – Rudi eltűnése halálra sokkolt. Barátjaként, igen. Meg szerelmesként is. Szegény Rudi, akit mindenki sajnált. Aki mindenkit beetetett, hogy ő milyen szerencsétlen. Két évig jártam pszichológushoz az egész után, mire beláttam, hogy Rudi egy játszmát játszott, a megmentésre szoruló srác játszmáját, és mi szinte mindannyian meg akartuk menteni őt. És szép lassan bele is szerettünk. Nem vagyok biztos benne, hogy Pityur nem esett bele. Ugyan straightnek mondja magát, vagyis heterónak, de ahogy bámulta mindig Rudit… hát nem is tudom. Az a kis faszfej mindannyiunkat levett a lábunkról. Megmutatta a jómódot, amihez tulajdonképpen csak annyi köze volt, hogy az apja teremtette. Megmutatta a legfájdalmasabb szülő-gyerek kapcsolatot, bemutatta, hogy bánik vele az apja, és sajnáltuk azért, mert bármit kitalált, abba belebarmolt az öreg. Vagyis hát nem is volt olyan öreg, sőt. Hozzánk képest az volt.

Végül is jó két évbe telt, mire beláttam, hogy csak segíteni akartam Rudin, és ez az anyáskodós vagy nem is tudom, milyen érzés vitt el odáig, hogy folyton csak ő járt az eszemben. Amíg nem történt, ami történt, addig arról képzelődtem – röhej, mert már ügyvédbojtár voltam! –, hogy majd a felesége leszek, és ott leszünk mi, két sikeres ember, akiknek majd cuki gyerekeik születnek. Mindegyik okos lesz, és majd leosztják egymás között, melyikük választja a jogi, melyikük az orvosi pályát.

Hogy mire alapoztam ezt az egészet? – ezt a kérdést számtalanszor feltettem magamnak ott, a pszichológusnál, meg egyébként is. Érdekes, hogy most megint mekkora erővel törtek rám az emlékek. Pedig én tényleg, de tényleg helyrehoztam magam. Azóta volt két komolyabb és néhány futó kapcsolatom is, és már rég nem Rudi miatt jöttek a kudarcok. Vagyis már nem is élem meg kudarcként. Szóval nem volt alapom rá, leszámítva egy gyors szexet meg egy egész életre emlékezetes csókolózást, aztán a reménykedést, ami röhejesen plátói volt.

Emlékszem, Rudi egyszer azért megkérdezte:

– Ha valami nagy szart csinálok, leszel majd az ügyvédem?

– Milyen nagy szart? – kérdeztem vissza.

– Mit tudom én. Műhiba vagy gyilkosság… – vonta meg a vállát és mosolygott, mint aki annyira vicceset mondott.

– Egyelőre távol állok attól, hogy büntetőügyvéd legyek, de bármi előfordulhat – nyugtattam meg.

Nem is tudom pontosan, hogy nem azért lettem-e végül büntetőjogász, mert Rudi előállt ezzel a kérdéssel. Pedig akkor még a kommunikációra jártunk, de mégis orientált a büntetőügyek felé. Pedig ha valaki, akkor Rudi biztosan nem lett volna képes bántani mást. Műhiba, az belefér bárkinél, aki gyógyít. De gyilkosság? Szándékosan elkövetett gyilkosság? A fejemet tettem volna rá, hogy sosem lett volna képes elkövetni.

Ma mit gondolok? Sosem mondom már, hogy soha. Annyi idő eltelt egyébként, hogy már nem is kellene Rudinak eszembe jutnia. Mégis vannak napok, amikor – hiába próbálom elnyomni magamban – újra és újra Rudi körül jár az eszem. Meg hogy kinek jöhetett kapóra az eltűnése.

Még a suliba jártunk, amikor az anyja megölte magát.

Rudi szerint az apja volt, de hát kétséget kizáróan megállapították, hogy az anyja egy raliverseny nézőjeként halt meg, amikor érthetetlen módon bemerészkedett a pályára.

Hogy mit keresett egy autóversenyen, azt Rudi sem értette, meg senki sem.

– Akkor is az apám tehet róla! – fakadt ki Rudi. Emlékszem, egy hétfői nap volt, és tőle tudtuk meg, hogy mi történt az előző pénteken. Pedig már akkor is volt internet meg hírportálok, de a Barna család tragédiája akkor nem érte el a bulvársajtó ingerküszöbét. A baleset híre benne volt, de az áldozat neve nem szerepelt. – Apám miatt tette! Valójában öngyilkos lett, hát nem egyértelmű, hogy apám hajszolta a halálba?

Ruditól persze mi már régóta tudtunk a családi problémákról, az a riportja pedig, amit Szabinával készített a saját apjával, tulajdonképpen előrevetítette az anyja öngyilkosságának lehetőségét. Illetve ma már így gondolom, utólag persze. Az apja úgy élt, mint egy földesúr, nála a hűség, mint olyan, nem szerepelt a szótárban. Megjegyzem, Rudinál sem.

Az anyukája tényleg gyönyörű volt, egykor szépségversenyt nyert, és hát elviselte a férjét huszonvalahány éven keresztül. És Rudit. Hogy tényleg nem vállalhatott-e állandó munkát, vagy önként vonult vissza, mondjuk így: nyugdíjba, amikor férjhez ment, azt nem tudom, mindenesetre ha hallatott is segélykiáltást, az hozzánk nem ért el akkoriban.

Megvolt a véleményünk az apjáról, sajnáltuk Rudit, de együtt buliztunk szilveszterkor a családi házban, és hát tényleg arra gondoltunk, hogy Rudi meg az anyja legalább az anyagi részét kihasználja a dolgoknak, ha már az apja ilyen csélcsap és uralkodó típus.

De az biztos, hogy az anyja öngyilkossága után Rudi már nem volt olyan, mint előtte.

Akkortól még inkább meg akartam menteni, és már alig fantáziáltam a csókjáról. A megmentés volt a lényeg. Talán ezért is lettem büntetőügyes ügyvéd, tényleg. A megmentő vénám miatt.

Voltak elegen, akik arról álmodoztak, még a csoportunkban is, hogy szintén képesek lesznek megmenteni Rudit. Nem lennék meglepve, ha még Császárt is levette volna a lábáról, pedig róla sosem tudtam megállapítani, hogy vajon a férfiakat szereti, vagy saját térfélen játszik. De Rudinak ő is bedőlt teljesen.

Most visszatér az összes emlék velük kapcsolatban.

Az egész csapat. Szeretem őket, és mégis kínos velük lennem, mert mi vagyunk, már csak mi vagyunk, akik tudjuk a titkot.

Egyébként én aztán tényleg nem bánom Rudi eltűnését, mert így nagyjából kiírta magát belőlem. Volt, nincs. Úgy hatott mindannyiunkra, mint valami édes, mérgező, trópusi gyümölcs. Nem tudom, van-e ilyen. Aminek csodálatos a zamata, még többet akarsz belőle, és a következő falatba belehalsz.

Rudi ilyen volt.

Egy lassan ölő trópusi gyümölcs.

Kíváncsi lennék, mi van Barbarával. Vajon ő is zombi lett-e Rudi elvesztése óta?

Belebújok egy rózsaszín blúzba és egy világoskék farmerszoknyába.

A ralipályán történt balesetet követően, amikor Andrásék elkezdtek egy kicsit nyomozgatni Rudi családja után, András félrehívott.

– Klaresz, te tudtad, hogy a Rudi anyjának szeretője volt?

– Miről beszélsz?

Igazából olyan vendetta-érzésem támadt. Hogy ez volt az igazi vérbosszú.

– Hát pedig igen.

– Az egyik raliversenyző… – világosodtam meg.

– Nem véletlenül vagy egy kibaszott zseniális ügyvédbojtár! – rázott meg, és ez annyira viccesen hangzott, mármint a zseniális jelző az ügyvédbojtár előtt, hogy ösztönösen elnevettem magam. De azért kiderült, hogy nem a saját pasija ütötte el. Véletlenül, figyelmetlenül ment be a pályára, ez a hivatalos magyarázat. De ha engem kérdezne valaki, vagy netán Andrást, akkor szerintem mindketten azt válaszolnánk, hogy ott van a sztoriban egy-két „talán".

Hogy Rudi megtudta-e, hogy az anyjának szeretője volt?

Andrással sokat beszélgetett akkoriban, de hogy András, akkor már mint nyomozó, mit mondott neki, azt nem tudom.

Rudi apja, ha megtörte is az eset, elég gyorsan magára talált. Sőt, Rudi szerint éppen őt, a fiát okolta, hogy miatta történt, mert „annyira aggódott Rudi sorsa miatt, hogy őrült szellemként jött-ment a világban", és így kerülhetett egy autóversenyre is. Legalábbis Rudi ezt mesélte.

Minden így történt, igen, és haladtunk szépen a végzet felé, sírva, nevetve, tanulva, bulizva, de a végzet közeledett, és mi nem tudtuk, hogy jön.

– Mehetünk? – kopog újra az ajtón Laura.

– Egy perc! – kiabálok, és még egyszer átöltözöm. Egy virágos ruha, ez talán jobb lesz, mint az előző blúz-szoknya összeállítás.

Most lazaság van, bulizunk. Nyaralunk.

Elkezdődik a vakációnk, amire már nagy szükségem van.

Annak megbeszélése, hogy ki ölte meg Rudi apját, várhat még.

Ha már eddig vártunk vele.

Nóra

Úristen, mennyire szeretem őket! Mindannyiukat! Életem egy olyan szelete volt a velük töltött idő, ami teljesen megváltoztatott. Amíg nem találkoztam velük, én voltam a jövő ígéretes közgazdásza. Makrogazdaság, ez érdekelt. Tényleg. Ma már viccesnek tartom az egészet. Véletlenül derült ki, hogy azért vettek fel, mert majd talán én leszek a női „Agy", aki hat a nőkre. Tudjátok, ilyen gazdasági példaképféle. De persze helyettem tökéletes lett Bálint, aki végül is mindenfélét el tud magyarázni férfiaknak, nőknek. Árfolyamokat, hiteleket, kamatokat. És nem mellesleg most már bankvezér.

Hát én a kis kurzusunk után sok minden akartam lenni, csak a közgazdasági pályát nem tudtam már elképzelni magamnak. Azok után, hogy annyit beszélgettem Rudival. Tényleg, volt olyan korszakom is, amikor azon gondolkodtam, talán felvételizem az orvosira. Vagy legalábbis ápolónő leszek. De én nehezen rakom össze magam, már harminchárom vagyok, és sokszor úgy gondolom, majd hamarosan kitalálom, mi akarok lenni valójában.

Hogy mi is voltam eddig? Megpróbálom elmondani, sorrendben: fodrászsegéd, női fodrász, borbély (vagyis pasik szakállát nyírtam) – ehhez természetesen szintén elvégeztem egy egyéves sulit –, aztán elmentem pincérnek, utána dolgoztam a nagynéném kávézójában, majd miután meguntam, elhelyezkedtem egy utazási irodában, előbb az irodában, később idegenvezető lettem, amit a görög nyelvtudásomnak köszönhetek. Laktam mindenféle görög szigeteken, Krétán, Korfun, Lefkadán, legutóbb Mykonoson. De hónapokat töltöttem Athénban is.

És ha két éve nem jön hozzám követként Bálint és Császár, akkor a mai napig valamelyik görög szigeten dekkolok, magyar csoportoknak mutatok be mindenféle szépséget, ami ott található, eszem a görög salátát, és halat, minden mennyiségben.

Tessék, barna a bőröm, lapos a hasam, a sok emelkedőn futás szerintem örökre meglátszik az alakomon, és totálisan bennem van már a görögös életérzés. Ez olyasmi, mint a spanyolos mañana: majd holnap! Nem stresszelem magam fölöslegesen. De úgy is mondhatnám, hogy eddig nem stresszeltem magam.

Most két okom van a stresszre.

Egy: Pityur.

Kettő: a gyilkosság.

Mondjam tovább? Mindkettő elég erős érv, nem?

Na de kronológia, ugye?

Szóval megjelentek nálam. Bálint és a Császár.

Hogy most már elég a hülyeségből, mondta, és egy szerződést lobogtatott a Császár. Hogy abban aláírtam ezt-azt. Mégis, ki emlékszik rá, hogy mit írt alá majdnem tíz évvel korábban?

– És mi áll benne?

– Hogy bármikor bevethetünk, amikor szükség van a kommunikációs képességedre. Meg mindenre, amit tanultál.

Őszintén, szerintem totál semmit, egy nagy nullát tanultam azon a kurzuson. Nem is értem, miért voltak úgy oda vele, és mitől volt olyan hihetetlenül drága. De ha másért nem, hát azért, mert megismertem egy csomó jó fej embert, és barátaimnak mondhatom őket.

– Oké, és mit kéne tennem?

– Van itt egy görög bank, és…

Nna, ebből ugye mindenki azonnal kitalálja. Hogy két éve odakerültem a kommunikációs csoport vezetőjének (egyszemélyes csoport voltam), és ma majdnem a csúcson vagyok már. A hitelezési osztály vezetése után most nemrég vezérigazgató-helyettes lettem. Közben pár újabb kurzust elvégeztem. Ha lett volna igazán választási lehetőségem, akkor egészen biztosan még mindig kint ülök egy görög sziklán, vagy a mykonosi pelikánt keresem a távcsövemmel megszállottan, de Császár egész pontosan rávilágított egy négyszemközti beszélgetésen, hogy valamit valamiért.

Igazán nem rossz dolog, amit csinálok, mert nagy felelősségem nincs, a görög vezérigazgató-helyettesnek sokkal nagyobb a felelőssége. És én a kém vagyok, mondhatom viccesen, meg hát komolyan is. Ez van egy ilyen banknál. Idejön, csinál egy magyar leányvállalatot, és cserébe fel kell vennie magyar alkalmazottakat. Például a főnökömet, hehe. Aki egyébként Bálint embere, zárójel: volt. Ebben a múlt időben azért nem vagyok annyira biztos. Szóval legalább két embere van Bálintnak a bankban, vagyis, nem gondolok ennyire sokat róla. Inkább Császár embereinek mondom magunkat, és ebben a mondatomban tényleg nincs semmiféle ítélkezés, ez tény. Mindannyian Császár agyából pattantunk elő, ezért – még ha fura is – mindannyian az ő emberei vagyunk.

Ezt a többség nem tudja, de ez egy tökéletes hálózat, amelynek a részeit alkotjuk.

Ez van. Majd egy szép napon egy rakás pénzzel kimegyek egy kevésbé felkapott görög szigetre, és nyitok ott egy panziót. Megtehetem, hamarosan. Ha a dolgok így folytatódnak.

Addig meg elbohóckodom a bankban egy tűsarkúban, és mindig, de valóban minden egyes pillanatban a napos oldalra képzelem magam.

Mialatt itt sminkelek a stúdióvilágítású fürdőszobában, kicsit eltértem a tárgytól. Szóval: Pityur. Én tényleg imádom ezeket a srácokat, a másik hármat is, akik folyamatosan ki akarják nyírni egymást, de a csöndes és nagyon okos Pityurhoz érzem magam igazán közel. És nagyon is tetszik nekem, ám már annyi jelet leadtam, többet, mint amikor egy süllyedő hajó morzézik, de nem vette a lapot. Meg is fogadtam a múltkor, hogy többé sosem. Elég volt.

De most megint elgyengültem a repülőn.

Viszont még sosem töltöttem el vele tíz napot. Tíz nettó és bruttó nap. Egy igazi nyaralás, egy szuper szigeten. Hát most aztán kiderülnek a dolgok.

Kicsit félek azért, mert nem akarok nagyot koppanni. Edzettebb vagyok, mint tíz éve, amikor szerintem szintén adtam jeleket, de akkor éppen kapcsolatban voltam, és ő éppen szakított, vagyis úgy otthagyta a barátnője, hogy Pityur csak próbálta összeszedegetni magát sok apró részecskéből.

Akkortájt, érdekes, Rudi hajtott rám. Nem kicsit, hanem nagyon. Miközben másokra is hajtott. Szerintem neki egyszerűen az életben maradáshoz kellettek az új csajok, csodálom, hogy az a Barb nevű fura lány nem vette észre a dolgokat. Bea bezzeg igen. De tényleg kevesen maradtunk ki a románcból, még Klári fejét is el tudta csavarni, pedig Klári olyan kemény, mint a beton.

Engem viszont igazán nem érdekelt. Eleinte még poénra vettem a közeledését, de ahogy behergelte magát, egyre nehezebben viseltem.

Egyszer gyengültem el, amikor egy ízben hazakísért. De csak egy smárolásig jutottunk a kapualjban, esküszöm. Jó volt, de nekem Rudi túl… nem is tudom. Túl körülrajongott volt. Túlságosan érdemtelenül jutott a rajongótáborához, szerintem. Másrészt nem is bírom ezeket a szomorú szemű copfos pasikat a tornacipőjükkel meg az egykori sportmúltjukkal. Oké, általánosítok, de azóta messziről kiszúrom a hasonlóakat. Mióta Rudi apja meghalt.

De lehet, hogy nem is ezért utálom Rudit igazán.

Hanem azért, amit az apjával szemben elkövettetett. Milyen hülye szó: „elkövettetett". Jézusom.

De a helyzet pontosan ez. Egy szétesett, zavarodott, ideggyenge család kovácsolta össze a mi közösségünket.

Azzal, hogy Rudi tulajdonképpen megölette velünk az apját.

Mindenkit szeretek itt, mindenkit.

Csak Rudit gyűlölöm.

És, esküszöm, ha nem tette meg senki más, akkor én magam ölném meg a két kezemmel.

Na, indulhatunk vacsorázni. Csak egy kis szempillaspirál, leheletnyi magenta rúzs, ennyi van rajtam. Ehhez miért kellett itt ülnöm a fürdőszobában? Talán hogy végiggondoljam a dolgokat.

Imádom őket.

Indulok.

Helló, Aruba!

Laura

– Most kell kihasználnod, ami van! – suttogja a felvételen. – Nem ugorhatsz ki az életedből, mert most vagy fiatal! Negyven fölött egyetlen normális szerepet sem fogsz kapni, és ezt pontosan tudod!

– Nem biztos – hallom vissza a saját hangomat. – Mert nézd meg a nemzetközi trendeket, egy csomó idősödő színésznő nagy szerepeket kap!

– Ugyan már, de te magyar színésznő vagy, és most kell bedobnod magad! Nem hagyhatod el az országodat! A magyar az anyanyelved, magyar színésznő vagy, és…

– A színészet az színészet. Nincs nyelve.

– Ugyan, ugyan, Laura! Te tudod a legjobban, mi az igazság!

Kikapcsolom a telefonom hangtárát. Ami azt illeti, mindkettőnknek igazunk volt, és ez fájdalmas. Mert ha csak neki lett volna igaza, az egy dolog, de így, hogy mindkettőnknek, ez azt jelentheti – még mindig ott a feltételes mód –, hogy nem lehet belevágnom abba, amit tervezek.

Egyébként lehetnék más is, nem?

Az ablakom a medencére néz. Kivilágított medence, élettelen, senki sincs a környéken. Vacsoraidő van.

Lehetnék más is, mint színésznő, nem?

Például itt, Arubán. Mondjuk recepciós, szállodás, eladó egy üzletben, animátor, mit tudom én, vannak a világon szép foglalkozások, nem csak színésznő lehet az ember. Ez egy gyönyörű pálya, de kinyír mindenkit. Tessék, itt van például a hajam. Ha nem hordok a szerepek egy részéhez parókát, akkor abba megy tönkre a saját hajam. Ha hordok, akkor abba. Na, ki mondja meg, mi a jobb?

Tamással egymás mellett ültünk a kisbuszban, amikor jöttünk a szállodába. Nem mert rám nézni, ami vicces. Én is kedvelem őt, szeretem a nyers erőt, szeretem a védelmet, de most már muszáj hosszú távban gondolkodnom. Mind a pályámon, mind pedig a magánéletemben. Ahogy Rudi mondta, mindig gondolkodjunk előre. Nem tudom, ő mennyire volt előrelátó akkor, amikor együtt voltunk. Szerintem csak sodródott szegény. Én pedig a szenvedély és a szerelem embere vagyok, máig sem értem, hogyan tudok kitartani ilyen hosszan egy álomkép mellett.

Néztem őket az úton.

És olyan boldogok mindannyian! Tényleg senkinek sem kell aggódnia a jövője miatt, csak nekem. Ha nem ezt a pályát választom, akkor nem kéne félnem a jövőtől, de melyik másik tudna ennyi boldogságot adni?

Itt van például Adél. Neki minden sikerül. Töretlenül ott van a tévében, és egyre több főműsoridőt birtokol. Biztosan vannak mélypontjai, de látszik rajta, hogy a helyén van. Tamás szerint van is valakije, csak nem akarja mutogatni.

Vagy Szabina. Jó ég, agyhiányosan és szakmai végzettség nélkül is lehet karriert csinálni! Ő a legjobb példa erre. Egészen elképesztő, hogy valaki képes legyen abból élni, hogy termékeket mutogat saját készítésű videókban. És ő már több mint tíz éve nyomja ezt, a múltkor láttam a Forbes címlapján. Ezt a lányt! És persze ragyog a boldogságtól, ahogy mondani szokás, boldogok a lelki szegények. A kis sápadt bőrével, szőke hajával simán eljátszhatna egy skandináv filmben egy pszichopata gyilkost.

Vagy Nóra, a másik csoda számomra. Aki már volt minden, mint egy színházban, úgy szedi magára a különböző szerepeket. Most éppen bankigazgató. Bereppent a bankigazgatói székbe valamilyen görög szigetről, ahol gíroszt készített a helyi Jorgosszal. Rosszmájú vagyok, de hát tényleg, ehhez már milyen hátszél kell?

És süt róla a görög nyaralós érzés.

Nekem, hiába vagyok az egyik szakszervezetünk szóvivője, meg a színházunk szóvivője – haha, ezek a szóvivői feladatok még a közös kurzusunk miatt ragadtak rám –, sajnos nemcsak időm nincs nyaralni, hanem azért nem húzom elő hipp-hopp a zsebemből a százezreket. Jó, de van egy ház, kocsi, csomó mindent megteremtettem magamnak, és amikor éppen szarban lettem volna, mindig érkezett valahonnan egy mentőöv. Most is el tudtam ide jönni, pedig Aruba nem olcsó és nincs is közel. Egy színházi évad közepén, forgatások közepén, tessék – varázslatos módon lehetőségem nyílt eljönni ide. És ha akarnám, itt is folytathatnám az életemet, szerintem. Vagy nem?

Akkor még kiről is sugárzik a boldogság? Kláriról, hát ő tényleg menő volt mindig. Nyugodt, jó fej, okos. Ő nem olyan üres agyú, mint Szabina. Nem lennék meglepve, ha ő tudna valamit a dolgokról. Rudiról.

Na de ott vannak még a srácok. Bálint. Na, ha valakit, őt aztán nem irigylem. Mindig stresszes, folyik róla az izzadtság, akkora, mint egy ház, és azt hiszi, azzal, hogy felszedett – a pénzével és a státuszával – egy világhírű modellt, mindent leokéz az életében. Persze, biztos vannak pasik, akik irigyelik a nője miatt. Na de akkor is egy beképzelt, kövér disznó.

Mindenkivel jóban vagyok egyébként. Volt, amikor gondolkodás nélkül bármelyikükre rábíztam volna magam, de ez az idő elmúlt. Talán akkor, amikor azon a Rudiéknál töltött szilveszteren öngyilkos akartam lenni. Most már örülök, hogy nem sikerült. És annak is, hogy mindenki azt hitte, csak túltoltam valami cuccot. Persze így is volt, de akkor már elegem volt abból, hogy Rudi olyan megközelíthetetlen. Azt akartam, hogy mentsen meg, ha tud!

Uramisten, milyen gyerekes dolgok.

De azt azért hozzáteszem, hogy nekem nem volt gyerekkorom. Hétévesen bekerültem egy sorozatba, és akkortól kezdve mindenki ismert. Egész Magyarország. Ha most megmutatod valakinek a fotómat, akármikor készült fotót, akkor nem meglepő, ha rávágják a nevemet. Vagy, ami még durvább, azt mondják, hogy én vagyok Bobó a Teledokiból. Mert sokan még onnan ismernek, vicces, nem, hogy a harmincas Laurát a hétéves Bobóval azonosítják? A sorozat már majdnem húsz éve véget ért, és én nem tudtam kiírni magam a magyar tévés világból, pedig jó néhányszor megpróbáltam.

Emlékszem, Rudi mennyire elképedt, amikor később elmeséltem neki, hogy mindezt azért tettem, hogy megmentsen.

– Te normális vagy?! – őrjöngött. – Nem elég nekem az anyámat megmentenem folyton? Nem elég, hogy ennyi szarság van az életemben? Most még ez is? Hogy majdnem kinyírtad magad egy hülyeség miatt?

– Beléd szerettem – vallottam be neki.

Oké, akkor tényleg megmentett, ideiglenesen, de valójában csak még mélyebbre tolt a szakadékba, mert még súlyosabban beleszerettem, és arra vágytam, hogy hagyja ott végre ezt a karakter nélküli Barbarát, Barbot, ahogy becézi magát.

És aztán, úgy tűnt, segítséget is kaptam Bea személyében.

Szerintem Rudi anyja is engem támogatott volna, ami fontos volt Rudinak, de aztán történt az a baleset, ami nyilván öngyilkosság volt, csak ez a faszkalap András meg a társai nem jöttek rá. De hogy utána kiderült róla, hogy szeretője volt? Még jó, hogy. Mi lett volna, ha egyedül kell megbirkóznia Rudival meg az apjával?

Jézusom, szerencsétlen nő.

A többiek már a hajónál állnak, ott várnak, amikor megérkezünk Klárival. Valaki megjegyzi, hogy mindig a színésznők késnek el mindenhonnan. Esküszöm, azt hittem, pontos vagyok. Aztán látom, hogy még András is futva közeledik. Ahogy kilépünk az utcára, egy csomó izgalmas üzletet látunk. Olyanokat, amikért Szabina megvadul, csupa nagy márka. Nem lennék őszinte, ha azt mondanám, hogy engem nem izgatnak ezek a boltok. Az út mindkét oldalán karibi zene szól. Rózsaszín, lila, sárga házfalak, úristen, még sötétben is gyönyörű!

Hosszú, kivilágított úton sétálunk, egy idő után lemegyünk a partra. A kezembe veszem a szandálomat és a finom homokban sétálok. Érdekes, egy csomó, helyinek tűnő család sátorozik itt, tüzek égnek a Karib-tenger partján. Meleg van, de a szél kellemesen hűsít.

Egy új kaland kezdődik, és, attól függően, hogy alakulnak a dolgok, talán az életem is új lesz. Megváltozik.

Akár itt is újrakezdhetném, vagy bárhol. Ugye?

Az étteremben egy csomó kis mécses pislákol az asztalokon, amelyek a homokban állnak. Egészen egzotikus élmény. Még a bejárat előtt vagyunk, amikor elkapom, amit András Adélnak mond:

– Azért kíváncsi lennék, ki beszélt közülünk utoljára Rudival.

Egészen belevörösödöm.

Az biztos, hogy ez nem az a pillanat, amikor elárulhatnám az igazságot.

Hogy én voltam. Én beszéltem vele utoljára.

András

– De tényleg indulnunk kell – mondom, és megsimogatom Adélt.

– Én pedig tényleg lebuktatlak titeket! – kacag Nelli, és belefacsarodik a szívem. Tényleg nem tudom, hogy bírom ki, amíg lejár Adél szerződése. Ebben bízom, hogy tényleg nem kell többet hazudni utána.

– Még egy kicsit várjál! – puszilgatja meg Adél.

Hogy lehet együtt élni a nővel, akit szeretek, a közös gyerekünkkel, akit imádunk, hogy közben mindenki azt higgye: a nő egyedülálló és gyermektelen?

Ugye, nehéz. De mi megoldottuk. Ugyanígy megvan a mi hátsó ajtónk, ahogy itt. Csak egy házban, társasházban, két lakás a tízből, és a nagyobbikhoz egy lift meg egy titkos lépcső vezet. Két külön utcából nyílik a bejárat, de ugyanazon a liften megyünk fel. Aztán külön kijáraton (és külön kocsikijáraton) távozunk.

Hiába vagyok én a nyomozó, ezt az egészet Adél szőtte ilyen bonyolultra. Nem hibáztatom, mert ő is áldozata ennek az egésznek. És ha akkor, amikor Rudi anyja meghalt, én nem közlöm a többiekkel – Rudit leszámítva, mert vele persze külön beszéltem –, amit tudok, akkor talán nem akart volna tőlem elhatárolódni. De az, hogy egy nyomozó a pasija, sokáig nem illett a képbe. Talán még most sem illik, nem tudom.

Mindenesetre ez az Aruba már egészen más lesz, egy vízválasztó, ha ügyesen csinálom. Csináljuk. Itt olyan emberek vannak, akikkel együtt csináltunk mindent, és mindenkinek vannak titkai.

Nekem is.

Én például eltitkoltam valamit Rudival kapcsolatban. Ma már valószínűleg nincsen semmi jelentősége, de a nagy képhez mégis hozzátenne valamit. Ám ha bevallom, azzal alkalmatlanná válok a hivatásomra. Hiszen én nem lehetek egyszer nyomozó, egyszer pedig magánember. Ez tiszta sor.

Ezért egész életemben bűntudat gyötörne. Ha nem lenne Adél, ha nem lenne Nelli, meg ha még Rudit az igazságszolgáltatás elé lehetne állítani. Adél és Nelli miatt nem hagyom, hogy mardosson a bűntudat. És hát Rudi sincs sehol.

Ő ugye eltűnt, meghalt, megölték, mit tudom én. Mindenesetre felszívódott, és ha nem is halt meg, akkor is egy másik ember életét éli, és én nem vagyok olyan mániás nyomozó, aki az egész életét annak szenteli, hogy egy bizonyos ügyben igazságot szolgáltasson.

Túl kevés vagyok hozzá.

És túl rövid az élet ahhoz, hogy bűntudatban éljem le.

Az igazi bűnös ugyanis nem én vagyok.

Vannak ebben a sztoriban bűnösök, de egyik sem én vagyok, és nem is Adél, így hát én most csak egy kicsit felkavarom legfeljebb az állóvizet itt, és annyi.

Mit szeretnék?

Egy nyugodt nyaralást.

Felvállalni egy kapcsolatot.

Szeretni Adélt éjjel és nappal, fényben és sötétben. Együtt nyaralni, fogni egymás kezét.

És ha ez most, itt nem történik meg, akkor talán sohasem fog.

Egy étterem fényei pislákolnak, egyre közelebb érünk hozzá. Valaki nézi a GPS-t, és úgy mondja, hogy az ott már a tengerparti étterem, ahol megvacsorázhatunk. Mellettünk zúg a sötét tenger, és bár sosem jártam még ilyen messze az otthonomtól, mégsem a helynek örülök, hanem annak, hogy kikkel vagyok együtt.

Nem én választottam a szállodát sem, az éttermet sem, rábízom magam a többiekre.

Ám Aruba – Aruba az én választásom volt.

Endi, bökj valahová!

És én böktem.

De már rég be volt pöttyözve az az Aruba a térképemen. Nekem nem meglepetés, hogy itt vagyunk.

Én tudtam előre, hogy ide fogunk jönni.

Ha már azt nem tudtam kivédeni – pedig akkoriban volt egy sejtésem –, hogy Rudi megölje a saját anyját, akkor elhozom a többieket arra a helyre, ahol, gyanítom, olyasvalaki él, aki többet tud róla mindannyiunknál.

Bea

Milyen fura az élet! Milyen furcsa véletleneket produkál!

Én jelentkeztem ide először.

Egy olyan pillanat volt, amikor azt gondoltam, majd én kitörök, előretörök, mit tudom én, de most aztán egyetlen év alatt megváltozik az egész életem. Mindent kipróbáltak már előttem. Az orvosi pályát, a saját apám is orvos, egy elég megkeseredett orvos volt sokáig, és ugye a körülmények, azok a furcsa véletlenek okozták úgy a bukását, mint később a felemelkedését is.

– De mit szeretne itt kezdeni magával, Bea? – kérdezte Keresztes, amikor szóbelire jöttem hozzájuk.

– Hogyhogy mit? – Milyen hülye kérdés!, gondoltam. – Valami mást, mint az apám. Valami mást, mint egy kórházi orvos, akinek az a karrier, ha az egyetemen marad. Én máshogy akarok karriert, mert apám példáját látva, egyetlen perc alatt elmozdíthatnak bárhonnan. Ezért én más akarok lenni.

– De már elvégezte az orvosit!

– Igen, de nem akarok gyógyítani.

– Hogyhogy?

– Mert… mert ez az egész egészségügy egy korrupt, beteg valami. Én ezt akarom meggyógyítani.

– Mint…?

– Mint kórházigazgató, vagy kórházmenedzser, ilyesmi.

– Ahhoz a közgázt kellett volna elvégeznie, nem?

– Lehet, hogy el is fogom.

És milyen igazam volt.

Egyébként felvettek, valószínűleg tetszett nekik az a mondat, hogy az egész rendszert meg akarom gyógyítani. Egyébként a saját lelkemet akartam gyógyítani.

Azt, hogy teljesen összetörtek az álmaim, már tizenéves koromban. Én Rudival együtt nőttem fel, teljesen normális volt, hogy együtt fogunk élni. Együtt nyaraltunk náluk a Balatonon, apám és az ő apja a legközelebbi kollégák voltak, tanítottak az egyetemen. Rudival vesztettem el a szüzességemet, és biztos vagyok benne, vagy legalábbis majdnem biztos, hogy ő is az övét velem. Tehát mi egymásnak voltunk teremtve, két-három éves korunktól nagyjából minden nyarat együtt töltöttünk, amikor az apáink vitorláztak, az anyáink meg hurcolásztak minket a strandra, ide-oda. Külföldön is nyaraltunk együtt többször is.

Rudit nagyon bírtam.

Belevitt egy csomó kemény dologba, de olyan lazán kimagyarázta magát mindig, mint a vízfolyás. Úgy tudott hazudni.

Nekem is hazudott egy ideig erről a csajról, erről a Barbról. Aki az iskolatársa volt. Nem hiába mondta apám az apjának, hogy adják őt is a Berzsenyibe! Az anyja találta ki azt a másik gimit, mert a valakijének a valakije oda járt, és hű, de jó suli az. Mondjuk Rudi okos gyerek volt, szóval neki mindegy lett volna, melyik gimiben érettségizik, mindenképpen felvették volna az orvosira. És, tényleg minden gonoszság nélkül: az apja úgyis bejuttatta volna. Akkortájt is beszélték, hogy minden követ megmozgatott érte.

Most már, ilyen hatalmas távolságból nem is értettem, miért akartam Rudival leélni az életemet.

Hiszen egy hazudozós, gyenge jellem volt, aki simán megcsalt, és csak nagyon nehezen vallotta be, hogy mi a helyzet. Meg is érdemelte az apját, aki erre fogta magát, és a helyettesét, az apámat kirúgta. Vagyis hát Székesfehérvárra helyeztette, a SOTE-ről! Hát ennyit erről. Kórházi orvos lett, az egyetemi karrierjének annyi.

Én pedig nem is a budapesti egyetemre jelentkeztem, hanem Szegedre és Debrecenbe. Tudtam, hogy nincs helyem azon az egyetemen, ahol Barna prof bárkit elkaszálhat, aki nem tetszik neki, vagy a fiának.

A kis Rudi. Úristen, milyen hírek jutottak el hozzánk is, Szegedre! Hogy sok esetben csak egy kedves köszönésért ment át ötössel egy vizsgán. Hogy az összes női tanárának tette a szépet. Bár nagyon fájt a szívem, úgy éreztem, most már képes vagyok szembenézni a helyzettel – például azzal, hogy valójában jól jártam, amikor Rudi szakított velem. Fogalmam sem volt, együtt van-e Barbarával, de nem is érdekelt. Úgy voltam vele, hogy amit dob az élet, azt megragadom, mert biztosan jobb lesz, mint Rudival együtt élni.

Közben cserepekben volt a szívem, és nagyon nem akart újra összeragadni.

Rezidensként dolgoztam már egy belgyógyászati osztályon, de úgy éreztem, ez nem igazán az én utam. De még mindig jobb volt egy vidéki kórházban kezdeni a pályát, mint Rudi apjánál, aki egyébként egyre nagyobb botrányokat csinált, és a nők után rohangálva elkezdte lejáratni magát, a nevét. Nem mondom, hogy nem örültem neki. Úgy éreztem, az élet nekünk dolgozik, nekünk nyújt kárpótlást. De az én életemet másképp képzeltem el, nem kórházi gyógyítóként.

Nem akartam orvos lenni. Én akartam gyógyulni. Úgy örültem, amikor megtaláltam ezt a sulit!

És akkor mi történik? Az első nap beesik Rudi.

Azt hittem, megölöm. Ahogy ő megöli az álmaimat, szépen sorra mindet.

Ő volt a gyerekkori barátom, és folyton keresztbe tett nekem.

Na elég szép volt végignéznem, ahogy meghúzta itt ezt a seregnyi csajt. Szerintem talán Klári maradt ki, de abban sem vagyok biztos. Tette-vette magát, láthatóan megzavarodott attól, amit az apja csinált, és nem tudta, hogyan tovább. Az ő gyönyörű védőhálója elkezdett kilyukadni. És még egy lapáttal ő is rátett, amikor belehergelte ezt a szerencsétlen Szabinát, hogy fingassák meg az apját. És megcsinálták azt az interjút, amiben egyébként benne volt, hogy az apja mit gondol erről a jellemgyenge, gerinctelen srácról. Az apját akarta bebuktatni, aki mindig segített neki. Hogy mit gondolok arról, hogy az anyjával így bánt az apja?

Hát mindenki azt kapja, amit érdemel.

Én például láttam az anyját smárolni a kamrájukban a balatoni telekszomszédjukkal, egy Mártonfi nevű patikatulajdonossal. Na szóval, mindenki megérte a pénzét abban a családban, és nem véletlenül csapott le rájuk a ménkű.

A legérdekesebb az volt, ahogy a jelenlétemet Rudi fogadta. Ő jött később, őt vették fel utólag, és mégis rám parancsolt, hogy a múltról semmit!

– Te már nem Betty vagy, mindenki Beának szólít – mondta. Bólintottam. Csak ő hívott Bettynek, soha senki más. – Akkor Betty már a múlt, rendben?

Nekem is így volt a legjobb.

Betty már a múlt, én Bea voltam, és kurvára elhatároztam, hogy ez a faszfej és a családja nem fog többé keresztbe tenni sem nekem, sem a családtagjaimnak.

Így hát megismertem ezt a Barbot is, és csendben figyeltem, ahogy őt is ugyanúgy tönkreteszi Rudi, mint ahogy a saját apja tönkretette az anyját.

Érdekes epizód volt, amikor a házukban szilvesztereztünk, és a vécé előtt elkapta a derekamat. Már majdnem megcsókolt, amikor hátrahőköltem.

Aztán persze ő is, és nevetve bocsánatot kért.

Akkor azt gondoltam, meg kell halnia ahhoz, hogy én békében élhessek.

És most itt vagyunk, Rudi nélkül, Arubán, és lehet, hogy valaki közülünk megölte Rudit, de, őszintén, egyáltalán nem bánom.

Már az első koktélt tartjuk a kezünkben, amikor jön felénk egy alak.

Én ismerem fel elsőként.

Császár

Ki nem hagytam volna a tizedik találkozójukat! Egyébként is kedvelem a Karib-térséget. Mondjuk, ez a sziget nekem túl kaktuszos, és kevés a gyümölcs. Egyszer már jártam itt, mint ahogy az A-B-C szigetek mindegyikén. Aruba, Bonair, Curaçao. Nekem az utóbbi jön be leginkább. Bonair annyira szeles, hogy majd levitte a cúg a fejemet. Oda csak akkor menj, ha szörfözni akarsz.

– A megérkezésetekre! – mondom, ahogy odaérek hozzájuk. Csodálkoznak, aztán felugrálnak koccintani, ölelgetnek, és én mosolygok.

– Hát te? Hogy kerülsz ide? – kérdezi Bálint. Andrásra mosolygok, úgy válaszolok.

– Oké, hogy elfelejtettetek meghívni, de vannak ám ismerőseim az utazási irodáknál. Nem marad titokban, hogy hol foglaltatok szállást!

– De valakitől meg kellett tudnod, hogy egy nappal az előtt érkezünk, mint amikorra a szállásfoglalásunk szól – veti közbe András.

– Ó, a nyomozó. Azt hiszi, ő a legjobb! – mosolygok töretlenül. – Hát furcsa is volt, hogy az első napra nincs szállásotok. De nagyon reméltem, hogy Szabina kiszúrja majd a flamingós hotelt – bólintok a szőke lány felé. – És már csak oda kellett telefonálnom, hogy megtudjam, hol lesz az első vacsorátok.

– Még egy nyomozó! – reagál Bálint. – Egyébként miért is nem hívtuk el Nikolettet? – fordul a többiekhez. Jönnek is a válaszok, hogy a siófokira sem szoktunk eljárni mostanában és a többi.

– Mindegy, miért nem hívtatok el. Nekem most beszédem van veletek, és jobb, ha már a nyaralásotok elején elmondom. Tekintsétek úgy, mint amikor a nyaralásotok első napján az idegenvezető tart egy eligazítást, csak én nem a szigetről fogok beszélni, hanem rólatok.

Elcsendesednek.

Tíz éve végeztek nálunk.

Én találtam ki ezt az egészet, de kellett hozzá egy-két olyan ember, akinek gazdasági hatalma volt már akkor is. És nem ártott egy kis politikai összeköttetés sem, mindenféle oldallal. Mert az ember sosem tudhatja, mikor üt be a krach.

Biztatom őket, rendeljék meg a vacsorájukat. Aztán elmesélem, hogy is jött létre ez az egész. Van, aki sejtette már, van, aki biztosan tudta, olyan is akad, akit már az elején egy kicsit beavattunk.

– A helyzet az, hogy kiválasztottunk titeket a jelentkezők közül, azzal a nem titkolt szándékkal, hogy jól beszélő, jól kommunikáló embereket, mint amilyenek ti vagytok – akkor még csak reméltük, hogy azok lesztek – befolyással ruházzunk fel, vágyott pozíciókba kerültök, és egy gazdasági kör érdekeit fogjátok kommunikálni, amibe egyébként ti is beletartoztok. Idővel a gazdasági és a politikai elit hatalma összefonódott, és szinte mindannyian belekerültetek ebbe a körbe, még Nóri is, aki pedig szívesebben vezet csoportokat görög kecskék között mindenféle kis szigeteken – folytatom. Hallgatnak, pedig szerintem egyértelmű már a legtöbbjüknek a kép. – És még Szabina is, igen, a termékekkel, a kiemeléseivel… ő is azt hirdeti, ami a gazdasági elitnek jó.

– Én szabad és független vagyok – veti közbe a lány. Sosem az eszéért szerettem.

– Oké. De még Laura pályáját is segítgetjük azzal, hogy felszínen maradhat. Mindig, minden rendszerben ott van a felszínen, és olyan szerepeket kap, amiben benne van a támogatónk üzenete. Ami ma már a mi üzenetünk. És Adél… nem véletlenül kap ennyi műsort. Mert mindannyian nagyon ügyesek vagytok, de mindenki áttolja az üzeneteinket a népnek. Mit vegyél, mit egyél, mit sportolj, mit támogass… értitek? Ti egy rendszer részei vagytok, és létrehozói, alapítói. Az igazi influenszerek. Akik sosem keverednek botrányba, akikre lehet hallgatni, legyen szó akár egészségügyről – nézek Beára –, akár sportról, akár arról, hogyan védd meg az adataidat a számítógépen, vagy a gyerekedet a netes bűnözőktől. Ti egy olyan rendszer fő elemei vagytok, akiknél mindegy, hogy ki van hatalmon. Ti a hatalmi elit részei lettetek.

Néznek rám, egyik-másiknál ott a sötét lyuk a homlokon, mondjuk Tamáson nem is csodálkozom. Kicsit nehezen vakartuk ki abból a TAO-pénzes csalásból.

– Ti rengeteg pénzt hoztok ennek a rendszernek, attól függetlenül, hogy ezeket a pénzeket nem is látjátok. Úgy megy keresztül rajtatok, hogy valójában nem is tudtok róla.

– És ezt most miért kellett…? – rázza meg dühösen a haját Adél. – Én speciel úgy gondoltam, megtanultam egy csomó mindent a szakmámról, és nem véletlenül vagyok ott, ahol.

– Így van. Ha nem lennétek tehetségesek, akkor nem is választottunk volna ki titeket.

– És akkor? Akkor most mi van, hogy ezt megtudtuk? – forgatja a szemét Szabina.

– Engem nem érdekel – vonja meg a vállát Bálint. – Én már gyerekkorom óta tudom, hogy bankár leszek, szóval…

– Azért mondom el nektek, mert többen gyanítjátok, hogy volt hátszeletek is a karrierépítésben. Hát most elárultam, gondolom, a tizedik évfordulón megtudhatjátok. Nem beszélve arról, hogy akikkel ezt annak idején összehoztuk – folytatom többes számban, mert ha egyes számot használok, akkor addig cseszegetnek, amíg egy nevet ki nem húznak belőlem –, szeretnék meghálálni a segítségeteket. Tehát, mindenki megkapja, amit kilenc évvel ezelőtt, az első évfolyam-találkozón kért! Emlékeztek még rá? Csak élményt és tárgyat lehetett kívánni.

Látom, hogy törik a fejüket. Tíz év hosszú idő, és minden hülyeségre nem lehet visszaemlékezni. De én pontosan tudom, hogyan történt, és már akkor azt is tudtam, hogy előbb-utóbb elő fogjuk venni a cédulákat.

– És tudjátok, mit kértetek?

Többen rázzák a fejüket. Laura a kezébe temeti az arcát. Ezek szerint ő már emlékszik.

– Nos, akkor majd holnap kiderül. Kértetek persze mindenféle dolgot, aminek ma már semmi jelentősége. De azért voltak olyasmik is, amiknek van.

Ami azt illeti, egy csomó mindent megbántam már.

Egyrészt egy ilyen „elit csapatot" felállítani – hát nem kevés kiszámíthatatlan tényezővel jár. Ezért lettek ők a próbacsoport, és ezért fejeztük be. Igazán a komplex Rudi-probléma volt az, amit tulajdonképpen nem tudtunk kezelni. Hogy mitévő leszel, amikor valaki így bomlasztja a csoportot? Hogy lényegében egy vékony jégen táncol, mert nem tudod eldönteni, hogy valóban annyira sérült érzelmileg, hogy nem veszi észre a manipulációt, vagy pedig konkrétan pszichopata.

Azóta befejeztük. Mindenkinek megvan a saját bevétele ahhoz, hogy ne kelljen belefutnunk többé hasonló problémába, és ne kelljen kimosakodnunk egyetlen megbízó előtt sem. Mindenki járja a saját útját, és ez a tíz ember, ha kell, biztosan segíti egymást, és persze még minket, a tanáraikat is. De eddig nekem sosem kellett a segítségük. Van egy saját hirdetési ügynökségem, ami jól vitorlázik ebben a hátszélben, és ez a fontos.

Itt ez a tíz ember arra emlékeztet, hogy nekem vannak a legjobb ötleteim a hazai médiában, és ezt jó tudni. Ennyi az egész.

Kicsit fáj a Rudi-sztori nekem, mert volt idő, amikor elhittem, hogy tényleg kedvel engem. Azt, hogy szeret, az én műfajomban nem is lehet kimondani. Szerencse, hogy sosem csíptem a fiúkákat. De Rudi egy kellemes csalódásnak indult. Mindegy. A többiek megfeleltek az előzetes elképzeléseimnek, vagyis azért inkább jó az emberismeretem, mint rossz.

Hogy kivel mi történt a magánéletében azóta, az nem az én dolgom. Engem csak az érintett – de már tulajdonképpen az sem, a srácok „önjáróak" lettek –, hogy az első pár évben hogyan boldogulnak, elkövetnek-e bármilyen hibát.

Egyedül András hibájáról tudok, aki velem megosztotta azt a dolgot. Akkor nagyvonalúságnak tartottam. Most már sejtem, hogy hiba volt, de befogom a számat.

Itt mégiscsak András a legtisztább, úgyhogy kuss.

És gyerünk, rendeljünk valami rákot, aztán várjuk a holnapot.

2023. április 1.

Flamingo beach

Egy iszonyatosan gyors reggeli után még a férfiak is látható izgalommal hagyják el a szállodát a hotel Alpha nevű motorcsónakjával. Egy csilivili jacht, ami a hotel halljából elrepíti őket a kikötőig, ahol újabb emberek szállnak be, és indulás a privát szigetre! Szikrázóan süt felettük a nap, Szabina és Adél készült csak naptejjel, természetesen. Az egyetlen apró probléma, hogy tizenkét év alattiak nem mehetnek a flamingók közelébe, de Andrást felvilágosítják, hogy a gyerekeknek is van ott egy beach, nagyon közel ahhoz, ahol a flamingók laknak. A nyomozó közli, hogy őt egyébként sem izgatják a madarak, mire Vera a fürdőruháját igazgatva bevallja, hogy ő pedig küzd egy kis madárfóbiával.

A rövid csónakút egy hosszú stégnél ér véget, ahonnan jobbra jelzik a táblák a híres Flamingo beachet.

– Szerintem fogjuk közre Nellit, legalább egy fotót hadd lőjön el a flamingókkal! – javasolja Adél.

Császár már előző este óta figyeli, mennyire furcsán viselkedik. Olyan, mint egy időzített bomba. De azért persze belemegy, mint a többiek is: átkísérik a gyereket a partra. Azt már megtudták, hogy a létszám limitált. Szabina a jól értesült. A lány egy pink bikinit, és azon egy átlátszó, függönyszerű, bő strandruhát visel, meg egy hatalmas, sötétkék szalmakalapot, és fel is mondja nekik, amit tud:

– A hotel foglaltságától függ, hogy mennyi látogatójegyet adnak el egy adott napra. Ezeket előre kell foglalni, minden szombaton kinyitják az online foglalási rendszert, és a következő hétre meg lehet venni, ha jól emlékszem, nagyjából harminc jegyet – meséli nekik. – De ha szállóvendég vagy, mint most mi is, akkor persze átjöhetsz, benne van a hotelszoba árában.

– Még jó – dünnyögi Bálint, és a homlokáról egy papír zsebkendővel itatja fel az izzadtságot.

– A lényeg, hogy itt minden látogató talál magának napozóágyat, és sosincs olyan tumultus, hogy netán zavarnád a flamingókat.

Egy szemeteskuka mögött már látják a csodálatos, fehér homokos öblöt, a türkiz tengerrel. A kuka mellől egy hatalmas leguán szemez velük, és még csak most lépnek rá a homokra, de kíváncsi tekintetű flamingók állják körbe őket. Adél rögtön fotózni kezdi Nellit és Andrást a madarakkal, aztán András kézen fogja a kislányt, és visszamennek egy flamingómentes öbölbe, Szabina pedig lerohanja a függőágyat, megkérve Pityurt a fotózásra.

A többiek szép lassan foglalják el a napozóágyakat – még szinte mindegyik szabad –, Bálint beáll a bárhoz mojitót rendelni. Egy igazi karibi bár, színesre festett fabódé, ahonnan lüktet a karibi zene, és álmos tekintetű alkalmazott keveri a koktélt. Itt az idő mindenkinek a fotózáshoz.

Laura megszámolja a flamingókat, és többet számlál tizenkettőnél, pedig úgy emlékszik, annyit olvasott valahol. Egy kicsit vissza vannak vágva a tollaik, van árnyékuk, etetőtavuk, de leginkább a tenger szélén keresgélnek rákokat. Laura talpának olyan puha a homok, mintha vajban lépdelne.

Gyorsan fogy a koktél, és bár még dél sincs, máris egy igazi buli van készülőben. Egy flamingó figyeli őket egy part menti szikláról, néha azért lecsap a vízben egy halra, de amúgy csak sütteti magát a napon, és lustán pislog feléjük.

Kezdenek érkezni az emberek, a flamingók pedig mindenkire kíváncsiak.

– Egyből belecsöppentünk a karibi hangulatba – lelkesedik Nóra, és elkapja Pityur karját, hogy táncoljanak egyet.

Egy igazi nyaralós álom, amit a külső szemlélő lát. Néhány ember – és közben András is visszaóvakodik a lányával – felhőtlen lubickolása egy csodálatos, idilli privát szigeten. Laura csak egy ideig óvja a haját, aztán meggondolja magát. Begyalogol a sekély, türkiz tengerbe, felsikít, amikor lecsap mellette egy madár, aztán gyorsan belemártózik a vízbe, majd felfekszik a felszínére. Csak hullámzik ott. Tamás kihúzza magát, és a napszemüvege mögül Laurát nézi mereven. Formás teste ott ringatózik a vízen.

– Huhh. Szép, nem igaz? – Bea áll mellette. – Ilyenkor nehéz arra gondolni, hogy az emberi test ötven százaléka víz, nem?

– Te normális vagy? – fordul hátra a férfi. – Kit érdekel a víz?

– Jól van, csak húztalak.

– Fura is. Mármint az, hogy egyáltalán hozzám szóltál. Úgy emlékszem, végigcsináltuk a suli egy évét anélkül, hogy mi ketten beszélgettünk volna.

– Hát ja. Voltak gondjaim, tudod.

– Naná. Mit szóltál Császár beszédéhez?

– Nem vagyok meglepve, hogy ennyire túltolja a saját szerepét. Nyilván a fele hazugság. De tudod, engem akkor is kineveztek volna kórházigazgatónak, ha nincs ez a „láncolat". Szerintem legalábbis.

– Igen. Én meg nem csináltam semmi különöset. Velem aztán nem tudtak sikert aratni.

– Egy csomó ember példaképe vagy, ne viccelj! Egy rakás gyerek miattad nem kallódik el. És ha ezért cserébe a szüleik támogatják az egyesületeket, hát…

– Gondolod?

– Persze – bólint Bea. – És ő is – int a fejével a vízben lebegő Laura felé. – Ő is példát mutat. Én így fogom fel, tudod? Hogy ezek a tieitek jó példák. Én meg… én meg csak próbáltam gyógyítani ezt a gyógyíthatatlan egészségügyet.

– Tudod, mi a fura nekem? Az, hogy te aztán nem voltál odáig ezért a faszfej Rudiért.

– Hát nem – vonja meg a vállát Bea. Tamás ekkor végigméri őt a napszemüvege mögül, és elcsodálkozik.

– Figyelj, neked kockás a hasad – tájékoztatja. Bea elneveti magát.

– Futok.

– Aaaaz kevés – feszíti meg a mellizmait Tamás. – Tutira odafigyelsz az étkezésedre is.

– Jól van, ne buktass már le! – neveti el magát Bea. – Egyébként nem voltam oda Rudiért, akkor már.

– Akkor már? Ez mit jelent?

– Hogy ő volt a tinikori első szerelmem.

Bea sóhajt egyet, és elkezd nevetni.

– Ez tényleg vicces – hagyja rá Tamás.

– Tudod, mi a furcsa? Hogy én ezt eddig senkinek nem meséltem el. Itt senkinek. És sehol.

– De hát úgy viselkedett veled, mint egy idegennel.

– Pont ez a fura, nem igaz?

És nevet. Csak nevet, nézi a színésznőt a vízben, aztán ő is bemegy, egy lazacszínű flamingó kíséri, és megy beljebb, hogy ő is ráfeküdjön a tengerre, mert most kezdi érezni, hogy meggyógyult. Kigyógyult Rudiból, kigyógyult a csalódásból, egészséges ember lett.

Közben új ember érkezik. Császár az.

Fotóznak, videóznak, Szabina Bálintot kéri, hogy segítsen filmet készíteni arról, ahogy a flamingók között fekszik a tengerparton, jó sokszor megismétlik a jelenetet, majd jön a fotózás. A nők egyébként is aktívabbak a madarakkal való ismerkedésben meg a szelfikben. Még Klári is belejön, és minden irányból belemosolyog a flamingók közelében a kamerába.

Fürdenek, Bálint újabb koktélokkal érkezik, mojitóznak, fotózkodnak, már majdnem olyan az egész, mintha végre egyszer valóban normálisan mennének a dolgok, nem úgy, mint a horvátországi évfolyambúcsú óta minden egyes találkozón. Azóta mindig ott volt, belemart a húsukba, hogy mit tettek. Mit tettetett velük Rudi. És hová lett a fiú.

De most, most Aruba egy pici szigetén, ahová tényleg külön odaszállítmányozták a flamingókat, és még a szárnytollaikat is megnyesegették, hogy ne repüljenek el, szóval ezen a kicsi szigeten, ahol olyan közel a természet, és minden annyira idillinek, mégis valóságosnak tűnik – szépen csak elmosta a tenger Rudi alakját és mindent, ami eddig sötét felhőként telepedett a találkozóikra.

Délben, mielőtt visszaindulnának, jó vörösre égve, közösen úgy döntenek, hogy megebédelnek a sziget éttermében, a Papagayo étkezdében. Átsétálnak egy hídon, alattuk hullámzik a tenger, és zöldellnek a mangrovebokrok, ezerrel tűz a nap, de már látják is a nádtetős éttermet a nádszékekkel és a hihetetlen panorámával. A Karib-tenger felé tájolták, a fehér homokos öböl, a sekély, kékeszöld víz felé néz. A nagy asztalt Tamás rögtön lefoglalja maguknak, aztán mindenki az étlapról rendel.

– Ez az Aruba nem egy olcsó hely – állapítja meg Pityur, már nem először, mire elkezdik húzni a többiek, hogy milyen rosszul fizethet a „számítógépes szakma". Pityur már nem is próbálja elmagyarázni nekik, hogy ő nem programozó, nem fejlesztő, nem informatikus, úgyis hiába tenné.

– Viszont mikor lesz esélyed megint a tenyeredből etetni egy flamingót? – kérdezi Klári, utalva arra, hogy ő persze több csomag flamingókaját is megvett a szelfizéshez.

– Hát mikor akarok én bárkit is a tenyeremből etetni?

– Sosem tudhatod.

– És mit gondoltok arról, amit elmondtam nektek? – kérdezi később Császár. – Nem akadtatok ki nagyon?

– Engem nem izgat – vonja meg a vállát Laura. – Szerintem nélkületek is voltam valaki, meg úgy is, hogy elvégeztem ezt a sulit. Ugyanide jutottam volna, tekintve, hogy a gyerekkori sorozatom rendezője rendezi azt a sorozatot is, amiben most láttok naponta. Szóval… az csak adott nekem, hogy megtanultam úgy használni a szavakat, ahogy mindig is szerettem volna. De hogy pipa lennék, vagy szomorú, vagy éppen hálás… hát nem mondanám.

– Laura jól látja – veszi át a szót Bálint. – Én is ugyanitt söprögettem volna, és szerintem ugyanide jutok.

– Én nem egészen – rázogatja a fejét Nóra. – Én nem akartam bankár lenni.

– Amikor jelentkeztél, éppen a hitelezések és a makrogazdaság érdekeltek – cáfolja meg Császár.

– Az csak átmeneti érdeklődés volt.

– Lehetséges, csakhogy ezért vettünk fel, tudod? Az átmeneti érdeklődésedet tartósnak gondoltuk.

– Oké, elfogadom.

– Jó, tehát mindannyian úgy érzitek, hogy nélkülünk is ugyanide jutottatok volna?

– Én nem teljesen, mert ha nem szúratjuk tele az arcunkat akkor Bálinttal, valószínűleg nem figyeltek volna fel rám a tévében – vallja be Adél.

– De mi, többiek igen. A többség. – Bea mosolyog. – Mi tudtuk, hová szeretnénk eljutni, és el is jutottunk oda, engem aztán tényleg nem érdekel, hogy Császár meg társai tettek-e valami pluszt ezért, vagy sem.

Bólogatnak. Először csak óvatosan, aztán mindenki egyre egyetértőbben. Császár nem szól semmit.

Aztán megjönnek az ételek, hozzájuk koktélok, színes felfújható flamingók a koktéltartók, Nelli gyorsan el is veszi András flamingóját, majd elfogadja Lauráét is.

Esznek, koccintanak. Egyikük sem akar semmivel sem előhozakodni, nem akarnak újabb koktélt, jóllakottan ülnek ott, és tudják, hogy mindjárt elindulnak az új szállásukra. Egyikük sem fél már az arubai kalandtól, egész jól alakulnak a dolgok, gondolják.

És akkor, abban a pillanatban, amikor senki sem gondol Rudira, Nóra hirtelen felkiált:

– Oda nézzetek! Az a srác! Teljesen olyan, mint Rudi!

Néznek arra, amerre mutat, ahol eltűnik egy copf a bejáratnál.

– Nem is olyan, hanem ő az! – kiabál Laura. De akkor már a többiek mind felugráltak, és a copfos alak után indultak.

A srácot, akit az imént megláttak, mintha a föld nyelte volna el.

Mégis, mindannyian esküdni mernének rá, hogy ő volt az.

Klári

– Egy utolsó képet még! – kéri Szabina Bálintot, és átöleli Verát. Belecsücsörítenek a kamerába. Fogalmam sincs, ez melyiküknek lesz jobb vagy jövedelmezőbb, de gondolom, inkább Szabinának, akit csak Magyarországon ismernek, de nálunk szinte mindenki. Vagy mégis inkább Verának, akit éppenséggel Magyarországon nem ismer senki? Nekem is úgy mondta valamelyikük, hogy ő egy híres nemzetközi modell. Na, pont úgy néz ki, mint egy kislány.

Én mondtam egyszer Bálintnak, hogy vigyázzon ezzel. Túl sok fiatalka lány nyüzsög körülötte. Vagy éppen ő nyüzsög körülöttük. Kérdeztem Andrást, ránézett-e Bálint dolgaira, aki azt mondta, ezer gondja van Bálinttal, de azt speciel nem gondolná, hogy kiskorúakra hajtana. Én akkor mondtam, hogy a kiskorú és a fiatalkorú nem ugyanaz, de ő, bár zsigerből utálja Bálintot, azt hitte, csak be akarom mószerolni nála. Na és akkor tessék: itt egy kislány, csontos a válla, mint egy gyereknek, az egész jelenség olyan, mint egy tizenhat éves. Természetesen azóta utánanéztem, és láttam, hogy már betöltötte a húszat. Talán egy kis smink öregíthetné. Nem tudom. Nem az én dolgom, de egy bankelnöknek igenis vigyáznia kell a renoméjára, még külföldön is.

Elkészülnek a fotók. Laura gyorsan arra kér, csináljunk mi is közös képet. A vége az, hogy mindannyian bokáig a tengerben állunk, nem vagyok meggyőződve róla, hogy látszik majd a képen egyetlen flamingó is, mi mindenesetre hasunkat behúzva vigyorgunk, mindannyian, még Császár is, és a báros fickó kattint le minket Laura telefonjával.

Egy tabló. Egy kép, amin többen is rajta vagyunk, mint ahányan végeztünk. Hiszen ott van rajta Vera is, és András kislánya, akit az apja simán átcsempészett már többedszerre erre a partszakaszra, és eddig még nem szóltak rá.

Egy kép, ami lezárja a múltat.

Legalábbis ezt remélem, hogy mindenki szabadon megy majd innen tovább.

– Szerinted is Rudi volt ott az étteremben? – súgja a fülembe Laura, és bedobálja a cuccait a strandszatyorba.

– Uramisten, hogy lett volna ő? – Szinte ráförmedek. Nem bírom, amikor az emberek a vágyaikat adják elő tényként, vagy legalábbis sugallatként. Most még extrán dühbe is gurulok. Szépen leszámoltam vele, isten őrizzen attól, hogy akár itt, akár bárhol, ahol tartózkodom, megjelenjen!

– Hát hogyhogy? Neked rossz a szemed? Látod, még utána is indultak a fiúk…

– És megtalálták?

– Éppen ez a gyanús, hogy nem találták meg, nem igaz? Egyszerűen felszívódott! Most már várom András teóriáját Bálinttal kapcsolatban. Emlékszel, mondta, hogy neki Bálint gyanús. De én nem hiszem, hogy ő…

– Laura, hagyd már ezt az egészet. Talán Rudi már nem is él. Nem tudhatjuk.

– De nem mondhatjuk ki biztosan. Vagy ez már tény?

– Nem tény. De szerintem ne lovagoljunk ezen, mert Rudit úgysem hozhatjuk ide, úgysem hozhatjuk vissza.

– Dehogynem! – sóhajt. Nagyon szeretem Laurát, jó fej, izgalmas, szórakoztató. De most kezd az agyamra menni. Nem szeretnék tíz napot úgy eltölteni itt, hogy folyamatosan Rudira kell emlékeznem.

– Szerintem fogjuk a cuccainkat, búcsúzzunk el a flamingóktól és a leguánoktól, szedjük fel a bőröndünket a hotel csomagmegőrzőjében, és irány a Riu Palace és Palm Beach! Egy szuper strand, ahol aztán mindent megbeszélhetünk.

Míg a többiek egyre jókedvűbbek, úgy látom, Laurát kezdi lenyomni a koktél. Ez neki is a harmadik lehet, de a második óta mozogtunk, napoztunk… ám míg mi vidámak vagyunk, neki láthatóan kezdi elvenni a jókedvét a rum.

A motorcsónakra várva a stégen azon gondolkozom, amit Laurának mondtam. Csak úgy kicsúszott a számon. Hogy Rudi talán már nem él. Ez az egyetlen mondat úgy belém hasított, hogy azóta is reszketek, ha eszembe jut. Holott itt aztán tényleg trópusi meleg van. De ha nem él már, akkor legalább örökre megszabadulok tőle. Amikor igazán dühös vagyok rá, akkor azt mondom, hogy ő egy hazug nőcsábász volt. És örülök, hogy már nincs benne az életemben.

Felvesszük a bőröndjeinket a hotelben, és mire mindenki megérkezik, már ott is áll két minibusz taxi, hogy az első idilli fél napunk után elvigyen minket a Palm Beach-en lévő, előre lefoglalt szállodánkba. Bár utastársként Laurára számítok, valahogy Tamás kettőnk közé keveredik, a széles vállától alig férek el. Mindig éreztem benne a nyers erőt, de most a teste férfikölnivel megbolondított illatát is érzem. Furcsa élmény ilyen közel kerülni egy férfihoz, akit alig ismerek, és akivel semmilyen tervem, sőt gondolatom sincs.

Az utolsó barátom, akivel együtt voltunk, egy bíró volt. Most tényleg nincsenek előítéleteim, amikor magam elé képzelem őt, de a helyzet a következő: szikár, kopaszodó és mindent ezerszer meggondoló pasi, szóval tipikus bíró. Angolos humorral, amivel, ha nem egész este poénokat kell hallgatnom, nincs semmi bajom, de amikor szex után is elhangzik egy favicc, akkor azért megkérdezem magamtól, hogy már megint miért választottam így? De tényleg. Végül nem is tudtam lakatot tenni a számra. Ő azt gondolta, részint nagyon sármos, másrészt nagyon humoros, és egy életre vérig sértődött. Remélem, nem sok ügyem kerül hozzá, mert ott eleve elmeszelésre számíthatok. Büntetőbíró a drágám, egyébként tényleg jó fej és nagyon okos, de nem tudott velem mit kezdeni. Ahogy András például jókat nevet azon, hogy mi két különböző oldalon állunk, ő mint nyomozó, én mint védőügyvéd, addig az én bírómnak az erkölcsi érzékét határozottan sértette, hogy a barátnője azokat védi, akiknek – szerinte – börtönben a helyük. Leegyszerűsítve: ő a jó oldalon áll, én a rosszon. Emiatt voltak elvi vitáink, előhozakodtam olyan ügyekkel, amelyek felmentéssel végződtek és meglett az igazi bűnös is, de szerinte, aki büntetőügyben bíróság elé kerül, „nem tiszta". Na ennyit az elfogulatlanságáról.

Mindenesetre ő volt az utolsó férfi, akinek éreztem a szagát, és most meglehetősen felkavar, hogy kifejezetten jó pasiillatot érzek. Egy olyan férfi illatát, akivel soha egy percet nem beszéltem önszántamból. Néha, helyzetgyakorlat kapcsán igen, amikor muszáj volt, vagy egy kicsit viccelődtem vele, de mindig csak biztonságos környezetben, amikor többen is voltak körülöttünk. Tíz éve időnként egy csoportba kerültünk valamilyen gyakorlaton, de már semmire sem emlékszem belőle. Nincs gond a memóriámmal, de azt vettem észre, hogy nagyon határozottan szelektál, és csak azt őrzi meg, amit fontosnak tartok, és nyilván ez nem volt fontos számomra. Tamás egy olyan srác volt, aki bármikor odakeveredhet az irodámba valamilyen üggyel, de ennyi.

– Csajok, ott az étteremben fogadni mertem volna rá, hogy az a vézna csávó a Rudi – szólal meg Tamás.

– Nagyon hasonlított rá, de hogy keveredett volna ide? – kérdezi egy kis reménykedéssel a hangjában Laura, és áthajol Tamáson, hogy hozzám szólhasson. – Klaresz szerint talán már nem is él – mondja végül.

– Te tudsz valamit? – kérdezi nagy hangon Tamás.

– Dehogy tudok. Csak szerintem életszerűtlen, hogy pont itt legyen. Tudjátok, amikor valakit eltűntként keresnek, millió bejelentés érkezik a világ minden tájáról, és az esetek döntő részében kiderül, hogy nem őt látták. Ez csak illúzió – felelem. – Azt hisszük, hogy őt látjuk, mert még mindig hiányzik a csapatból. De persze nem ő volt az.

– Sajnos – teszi hozzá Laura.

– A franc kíváncsi Rudira, én csak addig tartanám érdekesnek, amíg mindannyian beolvashatunk neki! – hőbörög Tamás. – Arra, amit tett, nincs mentség. Úgy tűnt el, hogy azt sem tudjuk, mi van vele, és mégis minden évben legalább egyszer ezen pörög az agyunk.

Mindenre van mentség, legalábbis olyan még nem volt, hogy az ügyfeleim ne találtak volna mentséget bármire, amit elkövettek, de nem szólok. Ugyanis belül mélyen egyetértek Tamással. Nem tudom, hogy van ez, de meglepő módon szinte varázslatként élem meg a rám terülő pasiszagot. Menekülnék előle, meg maradnék is. Én, aki már jó ideje elég racionálisan élem az életemet, most saját magamon csodálkozom leginkább. És várom is, hogy megérkezzünk a szállodához, meg nem is.

– Ott vacsoráztunk, nézzétek! – kiált fel Nelli, és én is jobbra fordítom a fejem. Félelmetes, hogy egy hatéves kislánynak ilyen kiváló a tájékozódási képessége: valóban, most nappali fényben is ugyanolyan egzotikusnak hat a tengerparti bárétterem, majdhogynem az asztalok szélét nyaldossák a hullámok.

A Karib-tenger félelmetesen vegyes színeket mutat. Sejtem, hogy alkalmazkodik a hangulatunkhoz: a világos türkiztől a haragoskékig ezerféle árnyalatát látom, ahogy suhanunk mellette. Már messziről észreveszem a szállodánkat, a Riu Palace Arubát, valóban palotának tűnik a tornyaival a hófehér épület. Balkanyar, és máris a hotel kis emelkedő szervizútján haladunk, egészen a bejáratig.

Ezerrel süt a nap, és mi megérkeztünk az igazi úti célunkhoz.

– Welcome to Aruba! – köszön be a kocsiajtón egy londiner. Aruba, bizony, második napja vagyunk itt, bár ezt a hotelben nem tudják, és már egy csomó minden történt.

Például begerjedtem egy pasira, aki most furán méreget, és fogalmam sincs, miért történt, talán ez lehet a feromon, vagy mi az isten, amiről a magazinok annyit szoktak cikkezni. Hogy a feromonok, meg mindenféle test-illatanyagok képesek szerelmi bájitalként működni, csakhogy az orrunkon keresztül. Nem tudom elképzelni, hogy összejöjjek Tamással, mert még egy egyéjszakás kaland során sem lenne közös témánk, aztán mégis folyamatosan vele foglalkoztam az ide vezető húsz percben. Hát normális vagyok? De ez is azt jelenti, hogy teljesen gyógyult vagyok és rohadtul nem érdekel, hogy Rudi él-e, hal-e.

Császár

– Hát üdv újra! Sziasztok!

Látom, hogy Klári például hátast dob, amikor meglátja, hogy itt ülök a hallban. Nem tudom, mire számított. Hogy egy nap után eltűnök hirtelen?

– Helló, Nikolett.

A többség normálisan köszön, de van, aki gyanakodva méreget, például Bálint nője. Valószínűleg érzi bennem az erőt. Nem tudom, hogy van ez, miért engedte meg magának ez a fasz Bálint, hogy elhozza a barátnőjét, mindenesetre a csoportdinamikában még jól jöhet.

Megvárom, amíg becsekkolnak. Én már túl vagyok rajta.

Igazság szerint kedvelem ezt a hotelt már most. Van egy kicsit ódon jellege a modern hangulat ellenére. Hát nem egy új szálloda, azt mondják, az elsők között épült itt Palm Beachen, és az egyik legnagyobb is. Már eleve ez az előcsarnok szuper a hatalmas és impozáns, lila bársonnyal bevont hatalmas fotelokkal, az óriási kristálycsillárokkal, és persze a lenyűgöző kilátással. A hall bejárattal szemközti óriási ablakaiból szuper kilátás nyílik a kert pálmafáira és kicsit távolabbra, a Karib-tengerre.

Kiderül, hogy mindannyian a kilencedik-tizedik-tizenegyedik emeleten, a főépületben, elég jó helyen lakunk, minden szoba a RIU-betűk alatt vagy azok közelében helyezkedik el, szóval ez a csapat most is együtt marad, ahogy korábban együtt voltak.

Csak nehogy itt is kinyiffanjon valaki, mint Horvátországban.

Nagyon várom már, hogy egy gyors frissítő után lent találkozzunk a kertben. Van valami, amivel fel tudom rázni őket. Egy kicsit kimozdítani a megszokottból, egy kicsit felkavarni az állóvizet. Ez egy fontos dolog, ha ki akarsz szedni valakiből valamit, akkor kavard össze a dolgokat. De persze ezt ők mindannyian tudják, mert én voltam az egyik tanáruk.

Fél órával később a medence és a tengerpart közötti bárból visszük az italainkat az egyik tengerparti napernyő alá, amit Andrásnak sikerült lefoglalnia. A napernyők között keskeny törzsű, magas pálmák állnak díszőrséget, a törzsük alját úgy egyméteres magasságig fehérre meszelték. A homok apró szemcsés, finom, szinte hófehér, és bokáig bele lehet süllyedni. A tenger innen vagy húsz-harminc méterre nyalogatja a partot, most gyönyörű türkiz a színe, és több színes hajó ring rajta a közelben. A hoteltől jobbra a partról nyílik egy étteremféle, egy stég vezet a faépületig. A hátunk mögött, a hotel bárjából lüktet a zene, éppen Camilla Cabello Senioritája szól, mire mindenki elhelyezkedik egy nyugágyon. Túl kell majd üvöltenem a zenét.

Köszöntésre emelem a műanyag koktélospoharat.

– Hát akkor még egyszer : isten hozott titeket, minket Arubán! – Iszunk egy kortyot, Bálint, aki vagy mindig szomjas, vagy ideges, vagy csak a hőséget nem bírja, egy korty mojitóra letol egy pohár szódát is. – Tudom, hogy magatoknak szerveztétek ezt a találkozót, és én tulajdonképpen nem kívánatos vagyok itt. – Többen ellenkeznek, de zavartalanul folytatom. – Tegnap megígértem valamit. Ez tulajdonképpen két dolog. Az egyik, amit a… mondjuk úgy, megbízók küldtek. Ez egy ajándék hajózás, amíg itt vagytok, egy luxusjachttal két nap, átmehettek a szomszédos Bonaire-re, vagy amit szeretnétek. Teljes ellátás, és egy kis szórakozás.

Valójában nem találkozik nagy ovációval a bejelentésem. Gondoltam én ezt, de nem is akartam úgy előadni, mint valami félelmetesen nagy lehetőséget. De a folytatást is elővezetem:

– A másikat tőlem kapjátok. Emlékeztek még, mit kívántatok kilenc éve, az első évfolyam-találkozón? – Ingatják a fejüket. Nahát, micsoda banda! – Hát megmondom. Azt kértétek, bárcsak találkozhatnátok Rudival, és elmondhatnátok neki, mit gondoltok róla!

Hopp, Bálint felhörpinti a maradék koktélját, Laura köhögni kezd, András a gyerekét ölelgeti, Bea összes izma láthatóan befeszül.

– Nos, akkor én teljesíteni fogom a kívánságotokat, ezért vagyok itt!

– Rudi él? – kiáltja Laura.

– Én leszek Rudi. Én játszom el Rudit egészen addig, amíg mindenki elmondja, amit gondol róla, vagyis nekem mondod, de őt látod bennem, oké? Ez egy helyzetgyakorlat lesz, és biztos vagyok benne, hogy mindenkinek megnyugvást hoz, ha elmondhatja az igazat. Természetesen nem muszáj mindenki előtt. Megtehetitek négyszemközt is.

– Csak azért, hogy a megbízód, vagy, ahogy mondod, a mi „mentoraink" többet megtudjanak rólunk, nem igaz? – kiáltja Szabina. – Szerintem tízszer fogjuk elmondani neked, Nikolett, hogy Rudi menjen a picsába, mert egy szemétláda, szóval nem hiszem, hogy túl sokat fog ebből bárki is építkezni.

– Ahogy akarjátok. Semmi sem kötelező. Csak segíteni akartam a felejtésben. A mentorok már rég leírták Rudit, és, engedelmetekkel, abszolút nem érdekli őket, hogy mit gondoltok róla – fordulok Szabina felé. A lány fehérre kent arccal, szkeptikus mosollyal bólogat. – De ez nem kötelez semmire, oké? Nem kell részt venni benne. Viszont, ha valaki most szeretne beszélni, akkor jöjjön ide mellém, mert úgy látható és hallható mindannyiunk számára. De, mondom, ez csak egy lehetőség, nem kötelező. Ma még beolvashattok rajtam keresztül annak a társatoknak, aki eltűnt. Hátha megkönnyebbülést hoz valakinek. Vagy bármit mondhattok neki. Kedves dolgot, csúnyát, bármit. Ha akartok. Ha nem, akkor nem. Elvégre ez a ti nyaralásotok, amibe én csak becsatlakoztam pár napra, igazán nem akarok elrontani semmit.

– Azért én mondanék valamit, ha kezdhetem! – szól izgatottan Adél. – Nekem ez a mi kurzusunk egyetlen pluszt jelentett, és az egyáltalán nem Rudi. Engem Rudi nem érdekel, persze sajnálom, meg minden. De nem az én dolgom. Sajnálom, persze. De már rég csak egy emlék.

– Esetleg mondhatnád úgy is, hogy rám nézel, és azt mondod: Rudi, te már csak egy emlék vagy nekem. Ez egy helyzetgyakorlat is, részben – szakítom félbe.

– Oké, de nekem ne írjátok már elő, hogy kit milyen álnéven szólítsak. Számomra nincs itt Rudi, hanem te vagy itt, Császár Nikolett, és ha egy pillanatra abban a flamingószigeti étteremben még hasonlított is rá a srác, már tiszta bennem, hogy nem ő volt. És mivel nekem nincs mondanivalóm Rudinak, ezért inkább nektek mondok el valamit. Nagyon régóta titok – hallgat el.

A lányok közelebb húzzák a nyugágyat, amin hárman is ülnek, hogy jobban hallják Adélt.

– Nekem, mint tévésnek van egy elképesztően komoly és szigorú szerződésem. Valójában nem is tudom, miért írtam alá, és miért nem kértem, mondjuk, Kláritól segítséget. Vagyis – vonja meg a vállát, és húzza ki magát a horgolt színes strandruhájában – pontosan tudom. Mert ez a szakma brutális. Itt egy bizonyos kor után, vagy ha hibázol, akkor ejtenek, kész, véged. Egyik napról a másikra. – Látom, hogy Laura fürgén bólogat. – Ez nem olyan, mintha ügyvéd lennél, vagy orvos, vagy akármi. Tulajdonképpen ezt nem is tartják szakmának. Na mindegy, szóval a szerződésem, ami szupertitkos, egy csomó mindentől eltilt, például a magánéletemnek makulátlannak kell lennie, sőt a szerződésem lejártáig, amiből már nincs sok hátra, például nem derülhet ki, hogy van-e valakim. Ami azt jelenti, hogy nem lehet senkim. Családról pedig szó sem lehet, leszámítva ugye a szüleimet, felmenőimet.

– Ez teljesen abnormális, Adél, nem értem, miért nem szóltál. Ezt azonnal megtámadjuk – szakítja félbe Klári. – Egy ilyen szerződés aláírására nem kényszeríthetnek senkit, precedensper lesz! Emiatt ne aggódj, drágám! De tényleg ne!

– Most ezt nem ezért kezdtem elmondani, hanem…

– Attól még én kivakarlak abból a szerződésből – köti az ebet a karóhoz Klári. – Sőt egy csomó pénzt is lehúzunk róluk.

– Szóval én csak azt szeretném mondani nektek – hagyja figyelmen kívül Adél azt, amit Klári mond –, hogy nekem… nekem András a párom, és Nelli a kislányom – tör ki Adélból, akihez odalép András, átöleli, és a kislány fogja a kezét.

Aztán váratlanul elindulnak a tenger felé, mind a hárman.

Nemcsak a többiek hüledeznek, hanem én is. Az nem igaz, hogy ennyire jól eltitkolták, hogy még én sem tudtam róla.

– Na ez szép volt! Úristen, mennyire menők vagytok! – kiált utánuk Klári, aztán mindenki tapsol, mint egy színházban.

– Nos, jöhet bárki, aki Rudinak bármit mondana! Tessék, gondoljátok meg, itt vagyok. Felszabadító lehet, ha Rudit látjátok bennem!

– Rudi, kérlek, menj a picsába! – emelkedik fel Bea, aztán elneveti magát. – Na elhúztam strandolni. Ennek a helyzetgyakorlatnak semmi értelme.

A többiek is felállnak. Szabina naptejet fúj a lábára, Tamás, Klári és Laura a tenger felé indulnak.

– Oké, én megpróbáltam – mosolygok. – Jó strandolást!

Azért még majd vár rájuk egy meglepetés. Vagy kettő.

Nóra

Anyám, ez aztán az utazás! Nem csupán olyan futottak még-túra, hanem igazi kalandtúra! Legalábbis a mai eseményeket tekintve, és még csak tegnap este érkeztünk!

– Hát ezt el se hiszem! – érem utol Adélékat, és megragadom a karját. – Figyelj, én nem tudom, hogy csináljátok, vagy hogy csináltátok, de teljes erőből veletek vagyok, és rohadjon meg a te összes tévés főnököd, hogy ilyen helyzetbe hoztak!

– Köszi – mosolyog rám, és megesküdnék, hogy a foncsorozott napszemüvege mögött könnyes a szeme. Nelli kapaszkodik a kezébe. Egy kislány, akinek megtiltották, hogy az anyjával mutatkozzon? A saját anyja megtiltotta neki? Hát jó drága lesz a pszichoterápiája szegénynek. Nem tudom, emberek hogyan nem képesek a saját sorsukat a kezükbe venni – vagy csak ekkora csúszással.

András már bent van derékig a tengerben. A színek, hát ezek még a görög szigetek színeit is lekörözik. A part olyan, mint a vaníliás cukor, a tenger olyan halványkék, mint egy festményen, és itt is sekély, bár flamingók nincsenek, viszont a vízre föntről le-lecsap egy pelikán. Úristen, annyira gyönyörű, hogy szívem szerint itt tölteném az egész nyarat!

Most az sem zavar, hogy elrontottam az elejét. Azzal, hogy megláttam Rudit. Vagyis azt a srácot, aki akár Rudi is lehetne. Talán magamban kellett volna tartanom, mert most mindannyian úgy érezzük, hogy Rudi itt van a közelünkben. Akár él, akár meghalt.

Beledugom a lábamat a vízbe, aztán már be is süpped a puha, vizes homokba. Simogatja a bokámat. Pityur közeledik, két pohár van a kezében. Ahogy közel ér, már látom is bennük a mentaleveleket és a jégkockákat. Hát nem mondom, itt tesznek azért, hogy az embereket ne csak a türkizkék tenger varázsolja el. A szobámnak például iszonyatosan menő a kilátása, premier plánban kapom a tengert, de rálátok az egész pálmafás kertre a medencével, már ott töltöttem nézelődéssel vagy húsz percet. Mezítláb álltam a terasz kövén, forró volt a burkolat a lábam alatt, süttettem a vállam a nappal, és arról álmodoztam, hogy otthagyhatnám a görög bankot a francba, és itt helyezkednék el, mondjuk pénzváltónak. Röhögnöm kellett az ötletemen, miközben nem is tartottam akkora hülyeségnek.

– Cheers – nyújtja felém az egyik poharat Pityur. Szemrevételezem őt újra, és meg kell állapítanom, hogy nemcsak jó fej páros lennénk, hanem jól is mutatnánk együtt. Nekem nem kell olyan kigyúrt pasi, mint Tamás, olyan nagydarab sem, mint Bálint, és hát szerintem érzelmi intelligenciában – és talán nem csak érzelmiben – Pityur mindenkit leköröz a csapatban.

De nem ezért jöttünk ide.

Én speciel nyaralni szeretnék, semmi mást.

Pár perccel később a tengerben lebegünk, csak egy kezünket tartjuk kint, amíg tart a koktél is. Utána Pityur előzékenyen kiviszi a poharakat, és lerakja a papucsunk mellé, hogy ne felejtsük a parton. Ez is tetszik benne. Hogy nem akarja teleszemetelni a világot.

Persze csak nyaralunk. Tényleg csak nyaralunk.

Pár perccel később mindannyian bent vagyunk a vízben, csak Császárt nem látom sehol, még a parton sem. Néhányan Adéléknak gratulálnak, a többség csak hagyja, hogy a hullámok ringassák őket.

Laura szólal meg először:

– Most magunk között vagyunk. Megbeszélhetnénk, amiért minden évben összejövünk, de sosem hozzuk szóba. Hogy mi történt végül is Rudi apjával ott, Horvátországban.

Nagyot sóhajtok. Laura ilyen drámai vénájú csaj. Nem véletlen, hogy színésznő lett, pontosan tudja, mikor kell bedobni a bombát. Mindegy, az én kedvemet nem fogja elrontani.

– Meghalt – közli Klári. – De ezt tíz éve tudjuk.

– Oké, hogy meghalt, de mi történt pontosan? Melyikünk ment vissza, hogy megölje?

– Az megvan, hogy lezuhant egy szikláról? És hogy mi mindannyian együtt voltunk? – kérdezi ingerülten Bálint.

– Ez volt a duma. Hogy mind együtt voltunk, nem? – kérdez vissza Laura. – De valójában mindannyian a saját apartmanunkban zuhanyoztunk, készülődtünk estére.

– Hát ki lett volna? – néz rá kérdőn Tamás. – Rudi volt, nem? Különben miért tűnt volna el?

– A nyomozás megállapította, hogy a professzor öngyilkos lett – szól közbe András. – A horvát nyomozók hallgattak ki minket is, emlékeztek?

– Ti teljesen hülyék vagytok? Együtt tudtok élni egész életetekben ezzel a hülyeséggel, hogy Rudi apja öngyilkos lett? – fakad ki Laura. – Mindannyian tudjuk, hogy valaki megölte. Méghozzá valaki, aki segíteni akart Rudinak… mert Rudi szerint az anyja az apja szemétségei miatt halt meg. És Rudi, aki kötődött az anyjához, sokkal jobban, mint az apjához, bosszút akart állni.

– Hát akkor, szépségem, lehet, hogy Rudi ölte meg a saját apját, gondoltál már erre? – érdeklődik Bálint, és a napszemüvegét a víz fölé tartva bedugja a fejét a tengerbe. A barátnője a szalmakalapjában a pelikánt figyeli.

– De hiszen Rudi az egyetlen, akinek valós alibije volt! – kiabál Laura. Egy hullám eltalálja, majdnem leteríti, folyik a víz a hajából, az arcáról, de folytatja. – Ő volt az egyetlen, aki közülünk ott volt az apartman tulajával és még néhány vendéggel a tulaj halászhajóján azon a horgásztúrán. Mindenki azt vallotta, hogy Rudi végig ott volt. A hajó sehol sem kötött ki, csak három helyen lehorgonyzott a vízen, sok kilométerrel odébb, mint ahol az apja lezuhant a szikláról.

– Jól van, tudjuk mindannyian, hogy Rudi nem lehetett. De nem vagy képes elfogadni, Laura, hogy az apja öngyilkos lett? Vagy hogy elveszítette az egyensúlyát, és a mélybe zuhant a szikláról? – sorolja András.

– Egyébként is, miért érdekes ez most, annyi idő elteltével? – szólok közbe. – Rudi apja meghalt, lezuhant, és Rudi nem volt ott, ezt biztosan tudjuk, utána pedig eltűnt.

– Hát, ha szerinted nem fontos, hogy egy gyilkos van közöttünk, az nagyon érdekes gondolkodásmódra vall – feleli.

– Leesett. Egyedül volt – közlöm. Az, hogy ebbe minek mentem bele, tényleg jó kérdés. Azt hiszem, egyáltalán nem akarom most magam elé képzelni, hogy más verzió is létezett.

– Hát persze. Mindannyian tudjuk, hogy nem volt egyedül. Hogy valaki… közülünk tette. És, hogy úgy mondjam, elég nagyot hazudtunk a horvát nyomozóknak, nem igaz?

Nem tudom, minek ezt felemlegetni. Akkor hoztunk egy döntést, mert a korábban történtek után mindannyian biztosak voltunk benne, hogy közülünk valaki hozzásegítette Rudi apját a zuhanáshoz. Akkor együtt biztosítottunk alibit valakinek, mert teljesen egyetértettünk azzal, hogy Rudi életét ez az ember totálisan tönkretette, tehát valójában Rudin segítettünk.

Akkor még mindannyian máshogy láttuk Rudit, mint ma.

Akkor még nem raktuk össze magunkban, hogy mindenkivel szórakozott, minden csajjal kikezdett, és egyáltalán, hazudozott. Ma sem tudjuk egyébként, hogy mi az igazság. Akkor felzaklatott minket a dolog, és azonnal védtük egymást. Gondolkodás nélkül.

– Laura, erről majd beszéljünk később, ne itt, az érkezés után, a tengerben! – javasolja András. – Felidézhetjük a dolgokat, de ez most itt tényleg nem a legmegfelelőbb hely és alkalom.

– Mondjátok már meg, mi változott azóta, hogy…? – kiabál dühösen Bálint. – Akkor, ott abban maradtunk, hogy temessük el ezt a sztorit mindörökre. Egy csapat voltunk, egy közösség. És bárki tette is, egyetértettünk abban, hogy helyesen cselekedett. Mi változott azóta?

– Felkavart mindenkit, hogy egy Rudihoz hasonló férfit láttunk – magyarázza András. – És az eredeti szándékunk az volt, hogy rájöjjünk, mi történt Rudival.

– Oké – felelem, és alámerülök a tengerbe. Nehogy már azt gondolják, hogy én löktem le az öreget, vagy valami. A végén még én leszek a gyanús a társaságban.

Alámerülés után kitörlöm a szememből a sós vizet, és megbámulom őket.

Itt most már nem babra megy a játék. Mi történik, ha kiderül, hogy valaki közülünk tényleg megölte az öreget? Tíz év, az még nagyon kevés. Az elévülés mennyi is lehet, húsz, huszonöt év? Jézusom, a végén még rám keni valaki. Ne felejtsük el, hogy itt van köztünk egy igazi nyomozó is. Nevetgélünk, koktélozgatunk, aztán a végén egyikünket majd bilincsben viszik haza.

És ha nem vigyázok, még akár én is lehetek az, ne felejtsük el, hogy mi történt a haláleset előtti este!

Lehetséges, hogy én vagyok a leggyanúsabb?

Én mondtam azt, hogy… emlékszem… Jézusom.

De miért kellett ezt Arubán? Nem lett volna sokkal egyszerűbb mondjuk Siófokon, tavaly lefuttatni ezt az egészet?

Vajon lehetek felbujtó? És ha igen, akkor milyen büntetés jár érte?

Uramisten.

Csodaszép karibi álom, nesze neked!

Barb

– Elmesélek neked valamit – kezdted, miután anyád meghalt. Zokogtál és nevettél, felváltva. Én akkor már nem tudtam, ki vagyok, mi vagyok. Együtt voltunk a gimi óta, azóta történt veled pár dolog. Jó néhányszor azon gondolkoztam, miért csináltam az egészet, és hogy jól tettem-e, amit tettem. Vagy elhibáztam azzal az egyetlenegy döntéssel az egész életemet.

Az egyik osztálytársnőmtől hallottam, hogy ki az apád. Láttuk őt a tévében, meglehetősen gyakran – bár egyáltalán nem érdekeltek azok a műsorok, amelyekben szerepelt –, mindenféle szervátültetésről ő nyilatkozott, nagy ember volt, egy szimpatikus, jóképű doki. Híres volt nagyon, és abban a valóvilágos időszakban amolyan iránytű is. Legalábbis ezt kezdtem érezni, amikor otthon egyre sokasodtak a balhék. Hogy vannak még normális emberek, normális családok. És éppen a párhuzamos osztályba jár az egyik srác egy normális családból. Ez milyen menő dolog!

Akkor kezdtelek tudatosan figyelni. Hű, te aztán nem dőltél be semmilyen trendnek! Hordtad a hullámos, hosszú hajadból összefogott copfodat, a tornacsukádat, ami egy olcsó tornacsuka volt, ez is tetszett. Láttalak kosárlabdázni a fiúkkal, és bár nem voltál akkor sem az az égimeszelő, nagyon okosan játszottál. Nem te dobtad a legtöbb kosarat, de sokszor hoztad olyan helyzetbe a csapattársaidat, amiből pontot szereztek. Csak később kezdtem tűnődni azon, hogy vajon mi motivált: nyerni akartál, vagy azt szeretted volna, hogy az ellenfél veszítsen?

Anyukádnak is utánanéztem. Bizony. Hű, milyen család, gondoltam! Hiszen anyukád, aki akkor még csak a harmincas éveiben járt, egy igazi modell volt! Szerepelt egy csomó újságban, nemcsak magyarokban, hanem külföldiekben is. Még egyszer (vagy többször is? ezt nem tudom) Christy Turlingtonnal is fellépett divatbemutatón és fotózáson. Egyszerűen csak bombajó nő volt az anyukád. Olyan nő, mint amilyenné a tinédzser lányok szeretnének válni. Szuper karrierrel, egy szuper férjjel és egy szuper sráccal, aki te voltál. Sikeres voltál a vízilabdában (mert tudom, hogy az volt az igazi sportágad), ügyes a sulis kosárlabdacsapatban, ahol, ha nem csalnak az emlékeim, te voltál a csapatkapitány, ráadásul okos srác voltál, aki nem lógott az órákról.

Szóval elég menő volt az egész Barna család feeling.

Így hát elhatároztam, hogy megismerkedem veled.

Sőt.

Elhatároztam, hogy bekerülök a családodba.

Ha már nekem annyira gáz volt a családom, úgy döntöttem, legyen az enyém majd jobb, mint a szüleimé. Miért is ne lehetne olyan nekem is majd egyszer, mint a tiétek? Vagy legalábbis hasonló. Ebben reménykedtem, amikor kiterveltem, hogy összejövök veled, és majd mi leszünk egy család.

Szóval eljött az a dramaturgiailag megtervezett pillanat – sok, egyébként elmulasztott hasonló helyzet után –, amikor te is észrevettél. Igen, Ritter tornaórája alatt. És jött a cukrászda, aztán… nem volt megállás. Tudtam, hogy te kellesz nekem, és mindent megtettem, hogy majd egyszer összekösd velem az életedet.

De ezekről persze sosem meséltem neked, nem adtam ki a titkomat senkinek.

Nagyon sok mindent elviseltem tőled, Rudi.

Tudod, hogy mindent elviseltem.

Jókat szórakoztunk együtt, de sokszor hagytál magamra. Sokszor voltunk mélyponton, és mindig kizárólag rajtam múlott, hogy nem fejeztük be. Én voltam az, aki… Mindig én voltam, aki ragaszkodott a kapcsolatunkhoz.

Sokszor szúrtál ki velem, legalábbis több vasat tartottál a tűzben.

Nem tudom, hogy megérdemeltük-e egymást, ez az igazság. Ma már nem tudom.

De ott tartottam a visszaemlékezésben, hogy annak idején kezdtél elmesélni nekem valamit.

Az anyukád halála után.

– Az anyámnak volt valakije.

– Hát persze. Az apád.

– Nem, Barb, hallgass meg! Az anyámnak szeretője volt!

Sírtál és nevettél egyszerre. Mint aki nem fogta még fel, mi történt, és mint aki el sem hiszi, amit mond. Mondjuk akkorra én már kezdtem kiismerni magam a családodban, és hát… őszintén, már semmin sem csodálkoztam. Apád és anyád harca valójában sokkal, de sokkal keményebb volt, mint az én szüleimé. Csak míg nálunk a válás volt a gyógyír, nálatok ez fel sem merült.

Apád keményen tolta a dolgokat, az tény.

De anyád a mélyben komolyan mérgezte a levegőt.

Nem gondoltam, hogy pasizik, de azt láttam, hogyan nyírja apádat – bosszúból, vagy bármilyen okból. Igazi, kőkemény lélektani hadviselés volt a fegyvere apád ellen. Azt, esküszöm, tanítani lehetne: hogyan nyírj ki mentális eszközökkel egy pasit.

Egyszer azt is láttam, hogy simán benyúlt apád kabátzsebébe, és az ott talált tízezresekből elvett egy pár darabot. Küldött felém egy félmosolyt, amikor látta, hogy észrevettem, aztán még kacsintott is. Meggyőződésem, hogy apád, ha tudta is, mi zajlik a háttérben, inkább nem vett tudomást róla. A szép család képét őrizték kifelé.

Én nem tudom, Rudi, hogy lehetett ilyen légkörben felnőni, te mindenesetre a sportolással próbáltad megőrizni a józan eszedet már tízéves korod óta.

Később aztán ugye kiderült, hogy te már korábban tudtál róla. Anyád szeretőjéről. És azt is láttad, hogy több pasi sírt utána. Jöttek a temetésre egy szál virágokkal, kivörösödött szemmel. Nekem ugyan ez nem azt jelentette, hogy mindegyikükkel viszonya volt valaha anyádnak, egyszerűen a szupermodellt is sirathatták, de neked meggyőződésed volt, hogy mindenkivel lefeküdt, aki egy kis érdeklődést mutatott iránta. Mert apád nem mutatta már régóta.

Apád? Ő igen, úgy állt ott a búcsúztatásnál, mint a kőszikla. Keményen tartotta magát. A legkeményebb volt. És akkortól kezdve mindenki még jobban a kedvében járt. A nők is, természetesen.

Anyád valamikor tavasszal halt meg, és téged ott, abban a suliban is körülvettek szeretettel. És hát gyengédséggel is. Mindenki tudta, milyen az apád, aztán egyszer csak meghal az anyád, persze, hogy Rudi lett az, akit a széltől is óvni kell. Mert az egyetlen, aki mellette állt: az anyja – meghalt. Hirtelen sokszoros okuk lett a gyámolításra.

Az a suli egyébként nem tett jót neked.

Lovat adtak alád. Mondták, hogy jobb vagy, mint az apád – aki pedig szakmailag biztosan kiemelkedő volt –, emberileg jobb vagy mindenkinél, és ó, igen, a csajok osztották neked a lapokat. Kifejezetten utáltam őket. Bár ismertem a tévéből Laurát, aki nagyon normális volt velem, mégis éreztem vele kapcsolatban valami furcsát. Valami olyat, amit nem szívesen éreztem.

Amikor azon a szilveszteréjjelen velünk voltak a többiek – pedig akkor még élt az anyád –, Laura túlságosan közel került hozzád. Aztán elvitte a mentő.

Hát nem tudom. Ideges voltam, de valahogy úgy is éreztem, hogy a sors keze volt ez, bizony. Kikezdett veled, aztán túlszívta magát.

Tulajdonképpen azt sem bántam volna, ha nem tudják kimosni a gyomrát.

Gonosz gondolat, tudom, de aztán persze kutya baja sem lett. Szerettem és gyűlöltem is, hogy olyan sokszor voltunk együtt a tanulótársaiddal.

És most megérkeztek Arubára.

Én is itt vagyok, tudod. De hogy fogunk-e találkozni?

Naná.

Ki nem hagynám!

Tamás

Egészen ijesztő, ahogy Laura kijött a sodrából ma délután. Alighogy bementünk a tengerbe, ő elkezdte azt a fasz Rudit védeni. És felemlegetni azt az éjszakát, amire egyikünk sem emlékszik vissza szívesen. Az azt megelőző estére sem.

Rudival mindenki úgy bánt, mint egy hímes tojással. Igen, attól kezdve, hogy megvolt az az interjú az apjával, tudtuk, hogy szegény, meg milyen fasz apja van, meg ilyesmi. Aztán meghalt az anyja, nagyon fura körülmények között – mert egy raliversenyen konkrétan egy autó alá esett, egy olyan szakaszon, ahol elvileg nem is lehettek nézők –, és mindannyian azt mondtuk, hogy nahát, ennek a srácnak mekkora balszerencséje van. Segíteni akart neki mindenki.

Főleg azután, hogy megérkezett az apja a záróbulinkra. Ki hívta őt? Rudi azt mondta, amikor meglátta, hogy biztosan olvasta a leveleit, vagy ilyesmi. De hát már otthon sem lakott. Mindegy, ennek a pöcs Andrásnak ez nem tűnt fel, aztán már tényleg egységbe kovácsolódtunk, mint egy igazi csapat. Hiszen azok voltunk, nem? Ha nem lettünk volna azok, akkor most nem lennénk itt mindannyian. Nekem például egyáltalán semmi kedvem nem volt ideutazni, és bár tényleg izgatott, hogy Laura besétálhat majd egy bikiniben a medencébe vagy a tengerbe, azért ennyire sosem voltam nőre kiéhezve, hogy csak miatta több ezer kilométert repüljek és közel két hétre kivonjam magam a forgalomból.

De most rohadt dühös vagyok rá.

Laura nem megy százzal, az biztos.

És most már azt is képzeli magáról, hogy bármit megtehet. Mintha a kiabálása, meg a számonkérése őt felmentené: „Látjátok, én akarom megtudni, ki a bűnös, vagyis én nem lehetek bűnös!". Hát egy nagy szart.

Emlékszem rá, amikor beállított Rudi apja. Ismertük mindannyian. A csajok frászt kaptak tőle, mert egy kicsit azért be is voltak szállva neki, de azt is gondolták – Rudi sugallatára –, hogy ő maga okozta a felesége halálát. Hogy hogyan, amikor biztos alibije volt, hát azt nem tudni. Sőt továbbmegyek, a fiának is biztos alibije volt, pedig már néhányszor elgondolkoztam rajta, nem lehet-e, hogy valójában Rudi a tettes. Csak hogy még jobban sajnálják, megölte az anyját. De hát bombabiztos alibije volt arra az időszakra.

Tehát megérkezett a fater, pontosan tudta, melyik vendégházba kell jönnie, és készült is rendesen. Piát hozott, pedig abból volt doszt. A csajoknak virágot és csokit. Szóval tényleg felkészült.

És az a beszéd!

Ott azért nem tudtam eldönteni, hogy Rudit sajnáljam, vagy őt. Mindketten annyira más szemszögből nézték ugyanazt, hogy már-már mindkettejüket megsajnáltam. Az apát, aki azt akarta, hogy a fia térjen rá a pályára, amit ő talált ki „maguknak", és ezért hajlandó lett volna mindent megtenni. És a fiát, aki semmiben nem akart már együttműködni az apjával.

– És ha most visszatérsz közénk, akkor dolgozhatsz az osztályomon, de bármelyik osztályt választhatod a klinikán – közölte vele az apja mindenki előtt. Rudi egyre vörösebb lett. – Nem gond, hogy most még rezidens vagy. Egy nap professzor leszel, nem is annyira sokára. És ha akarod, ugyanott, ugyanazon az osztályon.

Hát engem azért kiborított volna, ha a nem létező apám ilyen nyilvánosan világgá kürtöli, hogy protezsálni fog. Egy ilyen elől el sem tudsz menekülni. Vagyis, ha Rudinak sikerült, akkor azért sikerült, mert nagyon gyorsan történtek a dolgok ettől kezdve.

Mindenki másképp emlékszik. De a kép azért már akkor összeállt. A vacsora után Rudi éjszakai horgászatra készült. Többen kérdeztük tőle, mi ez az új hobbi, de azt felelte, jöhetünk velük, próbáljuk ki mi is. Nemigen volt jelentkező, és amikor az apja elmondta azt a felejthetetlen beszédet – némi rummal megkoronázva –, akkor Rudiért jött a tulaj, hogy indulhatnak. Valami vízálló dzsekit is kapott tőlük, mondván, hogy éjjel még jól jöhet.

Mi pedig buliztunk. Nem azért utaztunk egy háromnapos búcsúbulira Horvátországba, hogy józanok maradjunk, az biztos.

Nem tudom, mikor tűnt el az apja, de még mi bőven az étteremben ültünk, amikor ő már nem volt ott. Aztán a kertben kint maradtunk páran.

Én aludtam a hintaágyon, aztán bent a szobámban is, mint akit fejbe vertek, még horkoltam is Laura szerint, aki sajnos nem velem lakott együtt, hanem a szomszédomban, és a falak vékonyak voltak. Vagyis nekünk kettőnknek egy kis időre volt alibink.

Hajnalban előbb értek oda a nyomozók, mint Rudi a tulajjal. Na nem volt nehéz, mert az öreg a vendégháztól kétszáz méterre esett le a sziklákról, és a tenger nem sodorta el a testét. Egy hajnalban vízre szálló halász látta meg, és értesítette a rendőrséget. Mint mondta, úgy libegett egy test a part mentén, mintha ruha lenne. Mint kiderült, fennakadt valamin, és persze rögtön hozzánk jöttek, az első házhoz, ami a legközelebb volt a baleset, vagy gyilkosság, vagy a fene tudja, minek a helyszínéhez.

Én az első kávémat ittam, és elég szar volt a gyomrom. Nem vagyok az a típus, aki falja a tengeri herkentyűket, márpedig előző éjjel polip volt roston, meg csupa ilyesmi, és hát a piához enni is kellett. Igyekeztem jó sok kenyeret enni, de úgy látszik, nem volt elég. Ekkor érkeztek meg, és hamarosan mindannyian ébren voltunk.

Egyesével hallgattak ki minket.

A riadólánc eljutott hozzám, nem tudom, kinek volt az ötlete. Talán ha tudnám, akkor azzal is tisztában lennék, hogy ki lökte le a szikláról Rudi apját. Mert nem Rudi volt, az tuti. Ő a tulajjal és két haverjával, és egy közeli vendégházból két cseh sráccal horgászott egész éjjel. Hát tutira nem tudott volna ennyi idegent rávenni, hogy alibizzenek neki.

Mi viszont?

Ott voltunk, egy csapat voltunk.

Ahogy mentem fel a szobámba – egyedül, mert egyesével engedtek fel minket, hogy ne találkozzunk, és a telefonjainkat is le kellett raknunk a nappaliban –, már az ajtóban láttam, hogy valaki járt ott.

Óvatosan benyitottam.

Az ágyon volt egy papírlap, nyomtatott betűkkel csak ennyi állt rajta: TE TUDTÁL ALUDNI? ELÉG DURVA, HOGY HAJNALI NÉGYIG MIND EGYÜTT VOLTUNK LENT A KERTBEN.

Oké, azóta sem tudom, ki írhatta.

Azonnal lehúztam a papírt a vécén, és az azon olvasottak szerint jártam el.

Amikor később, a kihallgatások után – ahol persze mindannyian ugyanazt mondtuk – összejöttünk, mindenki ugyanilyen papírlapról számolt be. És senki sem tudta, ki rakhatta oda.

Persze, Rudira is gyanakodtunk… de hamar beláttuk, hogy sem a konspirációt, sem magát a gyilkosságot nem tudta volna elkövetni.

A boncolás után azt állapították meg, hogy Rudi apja valószínűleg elment sétálni egyedül a partra, kimászott a szikla szélére, majd megcsúszott és leesett.

Baleset volt.

BALESET VOLT!

De mindannyian tudtuk, hogy rohadtul nem az volt.

Valaki lelökte a pasit, de láthatóan csak Rudinak lett volna oka rá. Senki másnak.

Jó kis rejtély, nem igaz?

Főleg úgy, hogy tényleg nem sokkal később Rudi is eltűnt. Úgy hallottam, az örökséggel együtt lelépett, bár a házuk a mai napig nincs eladva.

Simán lehet, hogy megölték.

De ez nem az én dolgom.

Csak Laura faszságát nem akarom többet hallani, azt, hogy újra és újra előveszi, hogy azon az éjszakán valamelyikünk gyilkosságot követett el.

Hát nem én voltam, az biztos.

Mindenesetre nem akarok kettesben maradni vele, mert ma nagyon fura formáját futotta. Micsoda őrült gondolat volt, hogy bele tudnék szeretni. Dehogy tudnék, isten ments!

Így jövök ki a tengerből. A partra leülök, a semmit akarom bámulni. A nagy kékséget – ha már eljöttem ide. Olyan eszelősen finom szemcsés a homok, hogy az az érzésem, mintha beleültem volna egy tonna hintőporba. A stégről, a közeli étteremből Camilla Cabello szól, és egyszer csak belógat valaki az orrom elé egy szép nagy koktélospoharat, a szélén egy szelet lime, az illata rumos-mentás. Én eddig tényleg nem voltam egy koktélkedvelő valaki, de most itt egyre jobban megszeretem a mojitót.

Felnézek.

Klári áll fölöttem, zöld bikiniben, mosolyogva. Eszméletlenül jó nő.

– Na, koccintunk, bajnok? – kérdezi, és leereszkedik mellém. A saját műanyag poharát koccintásra nyújtja, majd kortyolunk, és ő a tengert nézi, én pedig őt.

– Hogy vagy? – kérdezem. Nem jut ennél jobb kérdés eszembe.

– Én? Jól. Próbálom kiheverni Laura performanszát.

– Nem tudom, mire volt ez jó. De egyébként beszélhetsz hozzám magyarul is.

– Tényleg? Bocs – neveti el magát, és még egyszer koccintunk. Összeér a válla a karommal egy pillanatra. – Én sem tudom, ezt miért kellett. Hiszen úgysem derül ki az igazság. Ha akkor nem derült ki, már sosem fog.

– Jó, de Laura bele volt esve Rudiba! – szalad ki a számon. Érdekes, most, hogy már nem érzem azt a vonzalmat, amit tíz évig, hirtelen milyen részletek jutnak eszembe.

– Ugyan már – rázza a fejét Klári.

– Dehogynem. Láttam azt a szilveszteri csókot.

– Milyen csókot? – döbben meg.

– Hát odament Rudihoz, pedig ott volt a nője, és simán szájon csókolta.

– Jaj, hát ez csak olyan… baráti gesztus lehetett.

– Igen? Engem soha nem csókolt meg baráti gesztusból – felelem. – Sőt senki sem.

És akkor, mit tudom én, hogyan, de Klári hozzám hajol, a mellkasom bőréhez érinti a jégkockákkal teli poharát, szinte éget, olyan hideg, de nem húzódom el, mert máris megérzem a száját a számon.

És akkor beleadok apait-anyait.

Nesze neked, Laura.

Egyszer élünk, és én éppen kezdek rájönni, hogy ez a menő ügyvéd talán nem is egy fapina.

Vagyis hát mindjárt kiderítem, ha minden igaz.

Pityur

– Oké, ne húzd fel magad! – nyugtatom Nórát. – Ez egy ilyen… hülyesége Laurának. Bűnösnek érzi magát, ezért másokat hibáztat.

– Gondolod, hogy bűnös? – kérdezi. A medencében lógatjuk a lábunkat, a bárpultnál, mögöttünk a szálloda tornyos épülete, előttünk a tengerpart, elég jó a tájolás. A bárban vagy öten keverik a koktélokat, én persze csak kólát iszom.

– Ugyan már – legyintek. Nóra a víz alatti bárszékről egyszer csak ledől hátra, majd vizes hajjal, nevetve ül fel.

– Ez az én igazi elemem. A víz, a tenger – közli. Hát erre nem tudok válaszolni. Őt a tenger nyugtatja meg, engem egy laptop. Valahol a kettő között azonban mégis van egy közös nevezőnk, fene tudja pontosan, hogy mi az. Mégis úgy fúj közöttünk a szél, vagy hogy mondjam. Nem értek az efféle dumákhoz, ezért nem is mondok semmit. – Csoda, hogy ide jöttünk végül el, és András nem bénázta el úgy, hogy mondjuk az Antarktiszra rakjon pöttyöt. Abba belehaltam volna.

– Hát vegyük úgy, hogy irányított pöttyözés volt.

– Mi van? – tolja le a napszemüvegét. Vállat vonok. Én nem vagyok a szavak embere, de bizonyos dolgokat elég jól kikövetkeztetek.

– Hát miért ne – mondom végül. – Valószínűleg ő sem akart a Krímbe menni tíz napra.

– Gondolod?! – Kicsit fenyegetően hangzik. Fogalmam sincs, engem akar-e fenyegetni, hogy ne is gondoljak ilyesmire, vagy Andrást, amiért esetleg nem játszott tiszta lapokkal. – Nem hiszem – teszi hozzá végül. Szóval neki is fontos a játék. Nem tudom, ki játszik itt tiszta lapokkal, de véleményem szerint András biztosan nem.

A nyomozó úr maga kért ugyanis arra, hogy nézzek meg néhány dolgot Rudival kapcsolatban. Hogy nézzek már rá, ki használja a házában lévő wifire csatlakoztatott eszközöket, hogy mi van a volt barátnőjével, keressek rá az e-mail-címekre, amiket megadott.

Én Andrást, azon túl, hogy időnként versengett Bálinttal, alapvetően jó fejnek és tisztességesnek tartottam. Ráadásul nekem kell a kihívás, mert rohamtempóban gyorsulnak a dolgok az én szakmámban is, szóval naprakésznek kell maradnom, ha minden ügyfelemnek meg akarok felelni.

Így természetesen megtettem, amit András kért.

Megtettem azt is, amit Tamás kért.

És eléggé furcsa dolgokra jöttem rá.

Nevezetesen arra, hogy Tamás online dolgait Arubáról nézegetik időnként. Rudi apjának házát pedig igenis eladták, és még Rudi volt az eladó, szinte rögtön azután, hogy az apja meghalt. A ház akkor már Rudi nevén volt, mert az apja, miközben volt ez a sok zűr köztük, az anyja halála után Rudira íratta az egészet. Ahogy a nyaralójukat is. Hogy kinek, az engem igazán nem érdekelt. De mindent eladott a srác. Ezeknek András is utánajárhatott.

Viszont az egy kicsit furcsának tűnt, hogy Rudi egyik e-mail- címét Arubáról használták. Valószínűleg felfedezte valaki – aki használta –, hogy bejutottam, mert percek alatt üres lett a mailboxa, de Arubán léptek be. Azóta nem történt ilyen.

Szóval ezeket megosztottam Andrással, aki a házeladást már tudhatta, de Arubán azért meglepődött. Megkérdezte, hogy a barátnő e-mail-címével jutottam-e valamire, mert ő kereste, de azt a hírt kapta, hogy külföldre ment férjhez.

Mondtam, hogy nem, nem jutottam semmire, ellenben találtam egy arubai blogon egy csajt, akit ajánlottak, valami fejmasszőr vagy micsoda, és Oranjestadban dolgozik. És azt is elmondtam, hogy szerintem ő lehet Rudi volt csaja, az a Barb. Eleve így hívatja magát. A blogra is a Barb vezetett el, amikor már Arubát néztem, és a lány fotója is ott volt. Valami craniosacralis terapeuta, fejmasszőrnek fordítanám egyszerűen.

És akkor már sejtettem, hogy András valahogy meg fogja buherálni ezt a térképesdit, és az jön majd ki, hogy Arubára fogunk utazni.

Így hát, alighogy leadtam neki a híreket, előkerestem a búvárigazolványomat, és letöltöttem a fejmasszőr szalonjának koordinátáit.

– Na és ez a Laura-dolog? Ez téged nem idegesít? – folytatja Nóra.

– Egyáltalán nem.

– De miért nem?

– Mert nem érdekel. Én ott voltam éjszaka, és már eltelt egy csomó év. Teljesen mindegy, mi történt, és hozzásegítette-e valaki.

– De lehet, hogy ez vezet el a rejtély megoldásához. Lehet, ha tudjuk, hogy ki ölte meg Rudi apját, már ha tényleg lelökte valaki, akkor azt is megfejthetjük, hogy mi történt Rudival, nem gondolod?

– Nem tudom, hogy következik az előbbiből az utóbbi.

– Úgy, hogy… hát azt én sem. De lehet, hogy a… – tart hatásszünetet, majd suttogva folytatja, és közben a tenyerével ütögeti a medence vizének felszínét – tettes elvezethet minket a megoldáshoz. Vagyis Rudihoz. Élve vagy halva. És lehet, hogy Laura még ránézne egyszer élve.

– Hát én nem bonyolítanám a dolgokat. Viszont hoztam búvárigazolványt, és megnézem, milyen búvárkodási lehetőségek vannak.

– Az jó, jövök veled. Nem azt mondta Császár, hogy hivatalosak vagyunk egy hajóútra? Lehet, hogy búvárkodni is tudunk.

– De én csak egy kis privát búvárkodásra gondoltam – grimaszolok. Egyáltalán nem hiányzik nekem Bálint meg Tamás nagy hangja.

– Okés. Megnézhetjük. És bérelhetnénk egy dzsipet is, nem? Ha már Arubán vagyunk.

Megszáradunk, és felrobogunk a szálloda halljába, hátha nyitva van még az autókölcsönző.

Amikor odaérünk, András épp egy slusszkulccsal és papírokkal a kezében távozik az autókölcsönzőből.

– Holnapra már nincs bent autó – mondja integetés után.

Azért én megpróbálom, hátha más eredményre jutunk.

Bálint

– Mi ez az egész köztetek? Ez a gyilkosságsztori? – kíváncsiskodik Vera. A fizetős étteremben ülünk, a tengerbe nyúló mólón, mert a tököm tele lett ezekkel a hülyékkel. Nem tudom, nem öljük-e meg egymást, mire vége a nyaralásnak. Vagy esetleg korábbra tesszük a visszaúti jegyet? Csak hát már egész jól beleéltem magam, hogy Verával végre tényleg lesz időnk egymásra, ő nem rohangál Japánba, én nem töltöm az egész napomat a bankban, egész jól hangzik.

– Ja, hát tudod. Amit meséltem. Hogy Rudi eltűnt, aztán… blablaba. Na, mit eszünk?

– De egy all inclusive hotelben lakunk, nem ott fogunk vacsorázni?

– Nyugi, Verus, lesz még időd ott kajálni. De ez itt – mutatok a vízre, hiszen a Karib-tengeren vagyunk, ott a stégétterem, és mi a szélső asztalnál ülünk – mindennél szuperebb, nem? Most ott variálhatnál a büféétteremben, itt pedig élő zene szól, és nincs körülöttünk egyetlen idióta évfolyamtársam sem.

– Jó, de ez mégiscsak gáz, ti egy csapat vagytok. Voltatok. Jól értem, hogy valamelyikőtök megölte Rudi apját, aztán Rudi eltűnt?

– Hát valójában jól összeraktad, azzal a kivétellel, hogy nem öltük meg a faterját, hanem leesett.

– Laura azt mondja, megöltétek.

– Hát mert ő mindent annyira jól tud.

– Oké, én még gyerek voltam akkor.

– Hm.

– De valaki bűnös, és szerintem Laura az.

– Tényleg, bébi? Mondjad még.

– Mindig az kiabál, akivel gáz van.

– A mondás szerint az, akinek a háza ég.

– Pontosan. Szóval őt kéne jobban kifaggatnotok. Vagy a nyomozónak kifaggatnia.

– Én nem ezért vagyok itt, hanem miattad, érted?

– Persze. Csak rövidre zárhatnátok ezt a vitát, mert megmérgezi a levegőt – mondja, mintha csak arról beszélne, hogy mit fog vacsorázni. – Szerintem csak kicsit ki kéne faggatni. Valamilyen ügynöki módszerrel. Tudod, olyan kihallgatóssal, hogy csöpög a fejére a víz vagy ilyesmi.

– Na ne essünk túlzásokba. Milyen kaját rendelnél?

– Megkóstolnám itt a crabet.

– Pfuj.

– Nem kell szeretned, de nekem kirendelhetsz egy adagot.

Ebben maradunk. Ha valamitől kiráz a hideg, akkor az a nagy méretű tarisznyarák. Annyira utálom a látványát, hogy még sülve sem bírom elviselni.

– De veled minden oké? – kérdezi később, amikor már lecuppogta a tarisznyarák csontjairól az összes ehető részt.

– Hogy érted?

– Hát úgy.

Elgondolkodunk. Én azon, hogy ő hogy érti, ő pedig a sötét tengeren kémleli a pislogó fényeket. Közben ugyanis leszállt az est, észre sem vettük. Ugyanolyan meleg van, mint amikor sütött a nap. Az én fejem még mindig izzad.

– Nem tudom, hogy mi az az úgy.

– Például, hogy itt vagy harmincnégy évesen, és sose volt feleséged, nincs gyereked, ilyesmik.

– Azt hittem, ezt már egyszer átvettük.

– Jó, de ilyen korban egy csomó pasi rendelkezik már komoly exszel.

– Mi az a komoly ex?

– Hát olyan lány, akivel évekig együtt járt.

– Nekem az exem a munkám – bököm ki végül.

– Oké, nekem is. Csak tudod, mi a különbség? Mert ugye mindkettőnk jelene is a munka, de az enyém véget fog érni tíz éven belül. Te pedig tíz év múlva még mindig vezető bankár leszel a túlórákkal meg mindennel, talán túl egy infarktuson, és még mindig a munka lesz az exed – magyarázza. Igaza van, minden szava egy tőrdöfés, de azért meg is könnyebbülök. Mert ő az egyik igazságot mondta ki. – És lehet, hogy én leszek akkor majd az exed.

Csak bámulok rá. Hogy képes ezt tenni egy nyaraláson? Hát soha, senkit sem vittem még nyaralni, főleg nem ilyen messzire, és nem business classon! Jó, nem kell felhánytorgatnom, de komolyan, mit akar tőlem mindenki? Még a gatyámat is leszedni rólam, vagy mit?

– Ezt miért mondod? – Sikerül végre önuralmat erőltetnem magamra. Csak nem küldöm el a picsába a második napunkon.

– Azért, mert ha engem akarsz, akkor változtatnod kell.

– Tényleg?! – Egyébként nem akarom, hogy fenyegető legyen a hangom, de ki az a férfi, aki ezt bírná idegekkel? Hogy egy kis picsa szórakozzon vele? – És mégis, min? Nem te mondtad, hogy abszolút nem akarsz még elköteleződni?

– Persze, ezt mondtam – bólogat, és beleiszik a jeges vizébe. – De attól mi még együtt járunk, és egymással töltjük a legtöbb időt, vagyis, ha nem is házasodunk össze, felelősséget vállalunk egymásért és kettőnkért.

– És akkor? Mit csináljak? Lépjek ki? Majd eltartasz? Vagy mitévő legyek? – Ingerült a hangom? Hát van is okom rá! Mit akar tőlem? Hát ezért nem volt kapcsolatom. Ezért nincs exem. Mert szinte mindegy, hány éves, mindegyik ugyanazt akarja. Hogy semmi más ne legyen az életemben, csak ő.

– Nem, csak gondold át, hogy mennyi időt tudsz úgy elvenni esténként a munkádból, hogy azt odaadd annak, akit szeretsz. Például nekem.

– Vagyis? Konkretizálnád?

– Igen. Amikor otthon vagyok, együtt vagyunk, akkor ne ülj bent kilencig meg tízig az irodádban, hanem gyere haza hatkor vagy hétkor, hogy elmehessünk ide-oda, moziba, vacsorázni, színházba. Ahogy a normális, kulturált emberek élnek.

– Oké – bólintok, és arra gondolok, visszamegyünk a hotelbe, és a bárban kikérek egy dupla karibi rumot. Itt is kérhetném, de ugye ott ingyen van, és hát nem véletlenül vagyok a bankszektorban, bizonyos dolgokra nem szórom a pénzt.

– Rendben? Megígéred?

– Megpróbálom.

Végül is nem tört ki a vihar, nagyobb cirkusz is lehetett volna belőle. De egy hús-vér párkapcsolatot működtetni, hát az nem egyszerű dolog, még akkor sem, ha a másik fél, hogy úgy mondjam, alárendelődik. És így, hogy Vera egyenrangú partnerem, hát így meg pláne nem az.

Lehet, hogy a gumibabám volt a jó partner. Oké, most már mosolyoghatok is rajta, mert a múlt hónapban ment a kukába. De az a csaj tényleg csak hagyta a kislányos szemével, hogy megpuszilgassam, és azt mondjak neki, amit akarok.

Néha jobb volt, hogy senki nem szólt vissza.

De ezt a mostani dolgot jobb lenne megtartani, mert valahogy mégis élet költözött belém.

Jöhet az a dupla rum.

Bea

Egyvalamiben biztos vagyok. Most, ahogy végigmentem a kajasoron, rájöttem, hogy a tengeri herkentyűk napja lehet, és homár is van! Szóval homárt eszem sült zöldséggel, kikerülöm a fekete estélyis énekesnőt, aki karibi számokat énekel két férfi zenész kíséretében, és visszamegyek a nagy asztalhoz. Mindannyian itt eszünk. Arra számítottam egyébként, hogy ebben a hotelben a szabad ég alatt fogunk étkezni, de a központi étterem és a legtöbb tematikus étterem is zárt. Mondjuk itt, a nagy étteremben van egy viszonylag nyitottabb rész is, de ott minden asztal foglalt. Eléggé süvít a légkondi, a pincérek azt mondják, a parton van egy étterem, ahová sorba kell állni korán a bejutáshoz, mert kevés az asztal, de az két oldalról nyitva van. Ott lehet ebédelni is amúgy, de hát majd holnap.

Most leülök a félbevágott, roston sült homárjaimmal az asztalhoz, és tényleg csak ebben az egyben vagyok biztos. Hogy most ez a vacsim.

Mert az, hogy min megy itt a vita Laura jóvoltából már délután óta – illetve most csend van, de ki tudja, meddig –, hogy ki ölte meg Rudi apját, hát ott semmiben sem vagyok biztos. Abban sem, hogy lelökte őt valaki. Ha igen, akkor ki? De persze egy dolog tuti. Hogy nem én voltam. Ugyanis én nem segítettem volna hozzá Rudit az „elnyomó" apja nélküli élethez, meg az örökséghez. Nem tettem volna ennyire jót vele.

Még akkor sem, ha annak idején bosszút álltam az egészért.

Illetve talán csak én éreztem bosszúnak, mert Rudi nem is tudott az egészről – nyilván –, az apja meg… hát nem hinném, hogy úgy élte meg, hogy ez a kis Betty bosszúja.

Mindenesetre az apja sokkal figyelmesebb volt az ágyban, mint Rudi.

Többször feltettem utána a kérdést magamnak, hogy miért. Miért tettem. Orvostanhallgatóként a híres proffal. Aki természetesen tudta is, hogy ki vagyok, és nem mondtam soha apámnak, nem is fogom – mert akkor a helyzetről is beszélnem kell –, hogy végül tőlem kért bocsánatot. Vagyis arra kért, adjam át apámnak a bocsánatkérését.

Sajnáltam, amikor meghallottam a halálhírét.

Nem értettem, miért jött Rudi után.

De aztán bevallotta, hogy nem a fia után jött.

Aztán azt mondta, amikor kettesben maradtunk, hogy miattam. Hogy látni akart, és újra bocsánatot kérni. És állást ajánlani a klinikáján.

Nem tudom, Rudin akart-e bosszút állni ezzel.

Csak azt tudom, hogy igent mondtam neki.

Azt mondta, esetleg lakhatnék is nála.

Akkor már özvegy volt.

Jó, feleltem. És megcsókoltam.

Utálom-e ezért magam?

Nem, nem utálom. Rudi apjának volt egy csomó hibája, például az, hogy nem merte vállalni a konfliktust apámmal – gyanítom, nem is lett volna semmiféle konfliktus, hiszen mennyire tehet már arról a szülő, ha a gyereke szakít valakivel? –, de az apja mégiscsak figyelmesebb volt. Nem volt már törtető. Oké, mindene megvolt?

Hát nem tudom. Engem váratlanul ért, amikor közölte, hogy egyébként mindent a fiára íratott. Mint valami végrendeletet, úgy adta elő. Mintha nekem bármi közöm lett volna az egészhez. Persze csodálkoztam, de nem mondtam, mert nem az én dolgom. Arra gondoltam, Barna professzornak megvan a betevő falatja, és akkor csak a vastag borítékok jelentek meg a szemem előtt, amiket például apám hazahozott mindkét munkahelyéről, és úgy gondoltam, biztosan tudja, mit miért csinál. Én speciel nem írattam volna semmit a nevére, mert egy tetűláda volt, de ezt természetesen nem mondtam.

Nem tudom, ki tette. Azt is gondoltam, hogy esetleg öngyilkos lett, de akkor miért akart volna magához költöztetni?

Rudi miért tette volna, ha már a nevére íratta azt, amit örökölhetne? Miért kockáztatta volna meg, hogy lebukjon, és börtönbe kerüljön? Még ha utálta is az apját. Még ha nem is tudott róla, hogy az övé minden. Ráadásul sziklaszilárd alibije volt.

A többiek közül valaki?

Lehet, igen, hogy valaki túlságosan be volt szállva Rudinak. Ezek a csajok mind meg voltak bolondulva érte, és talán megtette valamelyikük, hogy imponáljon Rudinak.

Vagy a fiúk közül valaki? De akkorra már szerintem mindegyikük utálta. Esetleg bajba akarta keverni valamelyikük?

Mindenesetre, bárki volt is, velem szúrt ki.

És én igyekszem úgy gondolni a történtekre, mint egy balesetre, mert még az a legmegnyugtatóbb számomra.

Egy baleset, aztán egy eltűnés, és végleg vége szakadt a köteléknek, ami Barnáék és köztem volt. Igaz, hogy nagyon sajnáltam az apját. Jobb ember volt, mint Rudi, csak ezt kevesen tudták. Talán rajtam kívül senki.

Adél

Végre egy hely, ahol együtt alhatunk, végre együtt mutatkozhatunk, nem tudok betelni az érzéssel! És Nelli sem. Vajon valaha is megbocsátja nekem az előző hat évet?

Hát nem tudom. Nem hiszem. Azt sem értem, miért nem volt erőm ehhez korábban.

Már megfogalmaztam a levelet, amit először a tévéadó, aztán pedig a nyilvánosság kap meg. Nem mintha felmenthetne bármi, de tartozom ennyivel mindenkinek, aki valaha is látott a képernyőn.

Nelli már alszik, köztünk, a hatalmas ágyon. Vagyis középen. Mi kint ülünk a teraszon, egymás mellé toltuk a két széket, a lábunkat felraktuk az erkély korlátjára, fogjuk egymás kezét, hallgatjuk, ahogy fújja a szél a pálmákat, és bámulunk le a kivilágított kertbe. A szálloda medencebárjában és a tengerparti szakaszán esküvőt rendeznek: színes fények vibrálnak, emberek táncolnak, és még hozzánk, a tizedikre is felhallatszik a zene. Havana, Camilla Cabellótól, egy helyi zenekar játssza. A kertet kivilágították, néhányan a nyugágyakon ülnek. A nagyszínpadon szintén zene szól, valamilyen vetélkedőműsor az esti program.

– Jó, hogy ezt sorsoltad – szólalok meg. András megszorítja a kezem. – Örülök, hogy itt lehetünk mindhárman.

– Én is. Nagyon bátor lépés volt tőled.

– Nem, gyáva voltam valójában. Egészen eddig az voltam.

– Nem az számít. Hanem az, hogy most megtetted.

Hallgatunk. Ami igazán számít, az itt van.

– Mi a holnapi program?

– Hát, ti úszkáltok, sétáltok a homokban, leguánokat kerestek, és délután elmegyünk kocsival arra a Baby beachre, amit ajánlottak.

– Miért nem reggel?

– Mert reggel dolgom van – mosolyog, és megszorítja a kezem.

A leguánnézés sem lesz rossz program, gondolom. Annyira jó, hogy András tudja: imádni fogom Nellivel kettesben az egész délelőttöt.

– Elég durva volt, amit Laura lenyomott – mondom.

– Ja.

– Mindenáron bűnöst keres.

– Ne foglalkozz vele.

– Nem foglalkozom, de azon van, hogy mindenkinek elrontsa a nyaralását.

– Ugyan már. A miénket nem fogja tudni elrontani.

– Oké. És a többiekét?

– Mindenki felnőtt ebben a csapatban. Még Bálint bébije is.

– Juj, de gonosz vagy! – grimaszolok. – Irigykedsz?

– Én?? Nekem van a világon a legjobb dolgom. Dehogy irigykedem!

Megszorítjuk egymás kezét. Éreztem, hogy ez az Aruba vízválasztó lesz, gondolkodtam is azon, hogy mi lesz itt más, aztán ahogy megérkeztünk, és Nelli is velünk volt, sejtettem, hogy már nem ugyanaz az Adél leszek, amikor hazautazom, mint aki előtte voltam. Ez nagyon közhelyesen hangzik, de bennem pontosan lejátszódott, hogy már egy másik ember tér haza. És, ha belegondolok, ez teljesen igaz: anyaként utazom haza, úgy, hogy tudatában vagyok, vagy megmarad az állásom, vagy nem – de már nem érdekel. Valamit nyertem, sokkal többet nyertem, mint amennyit veszíthetek. Hiába mondta ugyanezt sokszor András, csak most érett meg bennem a dolog.

– Tudod, hogy kapsz majd egy csomó szemét kommentet mindenféle trolloktól. A nézőid egy részétől is – fordul felém András. – Elég erős vagy hozzá?

– Persze.

– De olyasmiket fognak írni, amit el sem szabad olvasnod.

– Már régóta nem olvasom, miket írnak. Még semmi érdekes nem derült ki rólam soha, mégis kapok egy csomó frusztrált embertől mindenféle megjegyzést, levelet, ugye nem gondolod, hogy elolvasom? Kommentet nem olvasunk, ezt még Császár tanította, nem emlékszel?

– De igen. Csak nem tudtam, meg bírod-e állni.

– Tökéletesen.

– Még az is lehet, hogy lesznek újságok, amelyek a te eseteddel példálózva kérdeznek meg pszichológusokat, hogy milyen a titkos anya-gyerek viszony és a többi.

– Nellit nem hagyjuk.

– Persze.

– Nem mutogatjuk.

– Nem.

– És együtt megbirkózunk ezekkel a dolgokkal – bólogatok. Szerintem így is lesz. Aztán eszembe jut valami, de nem mondom ki. Gondolkozom rajta. Talán nem kellene most meg ajtóstul berobbanni a boltba.

– Tudod, mire gondoltam? – kérdezem mégis később.

– Mire?

– Hát hogy milyen jópofa egy ilyen tengerparti esküvő.

– Hm.

– Hm?

– A tempód, ami eddig a csigánál is lassúbb volt, most eléggé közelít a gazelláéhoz.

– Okés. Tudom.

– Mikor szereznénk be a papírokat?

– Hát… holnap, reggeli után?

– Holnap, a reggeli után más dolgom van.

– Milyen dolgod?

– Na ne már.

– Úristen, úgy beszélsz, mint amikor tényleg dolgod van. Érted, nyomozóként.

– Értem.

– Mert ugye itt, ezen az egzotikus, szépséges szigeten semmi munkaügyet nem intézel. Jól tudom?

– Viszonylag jól, igen.

– Mi az a viszonylag?

– Egy szó. Ha jól emlékszem, valamilyen határozószó. Valamihez képest ilyen vagy olyan, tudod.

– Oké, tehát az otthoni nyomozásokhoz képest…

– Viszonylag kisebb nyomozás.

– Jól értem, hogy te nyomozol valamilyen ügyben itt, Arubán? – kérdezem, és ő a szája elé teszi a mutatóujját, majd körbemutat. Vagyis: nem tudjuk, a többiek közül hallja-e valaki. Bárki ülhet kint a teraszán, mint mi, és ezt a hotelt úgy építették, hogy legfeljebb csak akkor láss át a szomszédod balkonjára, ha kihajolsz a korláton.

– Ez csökkentené annak jelentőségét, hogy együtt vagyunk? – kérdezi.

– Nem tudom. Esetleg az is lehet, hogy – suttogok, mert magam sem hiszem el, hogy idáig jutottam gondolatban – nem is volt véletlen, hogy éppen Arubát jelölted be, amikor ráböktél?

– Esetleg igen – suttog ő is, és megszorítja a kezem.

– De… mit keresünk itt valójában?

– Kit, Adél. Kit keresünk.

– Jézusom. És kit?

– Rudit.

Mindjárt elájulok.

Egy ideje már nem hittem, hogy Rudi életben van.

Persze most sem hiszem azt.

András nem mond semmi mást, csak kihoz a hűtőből két kólát, és azt isszuk.

Rudira gondolok, meg arra, hogy mennyi minden történt azóta, hogy utoljára láttuk.

Ha életben van, akkor legalább őt nem ölte meg senki közülünk.

Pedig többen szívesen megtették volna.

Laura

Arra ébredek, hogy csöng a telefon. Jó időbe telik, mire rájövök, hogy ez a szállodai vonal, és nem a mobilom. A jet lag ezt tette velem. Hajnalban, olyan négy óra körül felébredtem, és olyan friss voltam, hogy először olvastam, aztán kiültem a sötét teraszra, hallgatni a hajnal hangjait. Madarak csicseregtek már a sötétben, finom szellő fújt, és a kilencedikig simán felhallatszott a tenger morajlása. Itt vagyunk a Karib-tengernél.

Szerintem közel vagyok hozzád, Rudi.

Mindegy, hogy mik voltak az előzmények, de én még mindig bármit eldobnék érted.

Tudom, hogy sokan bántanak.

Tudom, hogy nagyon sok igazság van abban, amit mondanak rólad, tudom, hogy elég összetett személyiség vagy, és hogy szinte lehetetlen veled az élet.

De én, mondjuk, aki annyira közel kerültem hozzád, sőt, én voltam hozzád a legközelebb… szóval én biztosan elviselnék mindent, ha együtt lehetnénk.

Nem tudom, pontosan miért kértél tőlem segítséget, mert azt nem árultad el. Annak viszont nagyon örültem, hogy életben vagy, és hogy valóban te hívtál. Kiborultam, de te azt mondtad:

– Nincs sok időm, és nem tudom, mikor tudunk legközelebb beszélni. Kérlek, továbbíts egy levelet Pityurnak.

– Mikor találkozunk? – kérdeztem. Akkor már hihetetlenül feldobott voltam. Élsz, nem haltál meg! Ezért vártam rád, mert magamban pontosan tudtam, hogy élsz! Éreztem, igen, éreztem, hogy életben vagy.

– Nem tudom. Talán hamarosan.

– De… hol vagy?

– Mennem kell, Laura. Tedd meg, amire kérlek. Továbbítsd Pityurnak!

– Szeretlek!

De ekkorra már bontotta a vonalat, és én továbbítottam egy levelet Pityurnak, amiben nem volt semmi, de semmi, mert megnéztem, és csak egy egykori dolgozatunk volt belecsatolva, valami az igékről, akkor dolgoztunk vele, amikor Keresztes felháborodott, hogy nem használtunk igéket valami feladatban. De tök mindegy, mert egy régi írás volt, semmi több.

Na és persze megnéztem a kijelzőmet, de rejtett számról jött a hívás. Azt sem tudtam, hogy itt van-e tőlem mondjuk kétszáz méterre, vagy több ezer kilométerre.

Pityurt megkérdeztem, mi ez az egész, de azt felelte, hogy ő sem tudja. Megkértem, ha rájön valamire, hívjon, de nem hívott, és már majdnem egy év eltelt azóta. De most is azt mondta, amikor a reptéren rákérdeztem, hogy nem tudott rájönni, mi ez az egész, szóval nem foglalkozott vele, és hogy simán lehet, hogy nem is Rudi küldte, és nem is vele beszéltem, csak valaki szórakozott velem.

Ami azért lehetetlen, mert én megismertem Rudi hangját! Mélyebb lett, karcosabb, bánatosabb. Utóbbi azért szomorú, mert bánatos volt ő már akkor is, amikor a suliba jártunk.

Megismertem a hangját, bármit is mondjon Pityur!

Aztán még egyszer jelentkezett. Pár hónapja. Azt kérdezte, találkozhat-e majd velem. Egyszer.

Mondtam, akár most rögtön!

De ezt nem úgy gondolta, csak az elvi egyetértésem kellett. Hogy micsoda??

– Eljövök hozzád, bárhol vagy! – hadartam. – Akár Magyarországon, akár máshol… én mindent feladok, ha akarod! Külföldön vagy? Akkor jövök!

– Most kell kihasználnod, ami van! – suttogja a felvételen. – Nem ugorhatsz ki az életedből, mert most vagy fiatal! Negyven fölött egyetlen normális szerepet sem fogsz kapni, és ezt pontosan tudod!

– Nem biztos – hallom vissza a saját hangomat. – Mert nézd meg a nemzetközi trendeket, egy csomó idősödő színésznő nagy szerepeket kap!

– Ugyan már, de te magyar színésznő vagy, és most kell bedobnod magad! Nem hagyhatod el az országodat! A magyar az anyanyelved, magyar színésznő vagy, és…

– A színészet az színészet. Nincs nyelve.

– Ugyan, ugyan, Laura! Te tudod a legjobban, mi az igazság!

Bontotta a vonalat, és azóta nem hallottam róla. Megpróbáltam a telefonszolgáltatótól megszerezni a számot, de nem tudták megadni. Még azt sem mondták meg, hogy a kijelzés nélküli hívás Magyarországról érkezett-e.

Szóval semmit sem sikerült megtudnom.

Csak annyit tudtam, hogy én beszéltem vele utoljára.

De ezt csak Pityur tudhatta, senkinek sem szeretném elmondani. Talán majd egyszer, ha Rudi netán előkerül.

Én ezeket az embereket szeretem, de nyilván Rudit szerettem legjobban.

Hogy mi van a csajokkal? Hát nem mondom, elvagyok velük, de Szabina agyhiányos, Adél magamutogató, Bea önző, Klári ravasz, szóval egyiküket sem avathattam be a dologba. Ráadásul bármelyikük szeretné elorozni előlem a szép hímoroszlánt. Legalábbis tartok tőle.

Tehát egyelőre csak én tudom, hogy Rudi él, vagy legalábbis néhány hónapja még élt. És persze Pityur, akinek továbbítottam az üzenetét, ő viszont azt hiszi, hogy valaki szórakozott velem.

Úgyhogy az igazi információt csakis én tudom. De valami nagyon hiányzik belőle. Hogy hol találom őt, mit keres ott, ahol van, és miért nem mondott nekem semmi közelebbit, olyasmit, amin elindulhattam volna?

– Halló – szólok bele a telefonba.

– Szia, Laura. – Meglepetésemre András az. – Lenne kedved kocsikázni egyet Pityurral, Tamással és velem?

– Hűha. Elég rosszul hangzik – nevetek fel. Mi a fenét akar tőlem három pasi?

– Nem kell megijedned. Csak arra gondoltunk, kíváncsi lehetsz a helyre, ahová megyünk.

– Oké. Lemehetek reggelizni előtte?

– Nincs idő, indulunk. Öt perc múlva a lobbyban. Ha akarsz, gyere, ha nem vagy ott, elindulunk nélküled.

Jesszus, hogy milyen bunkó! De hát mit várhatnék egy rendőrtől, komolyan? Régebben nem volt ilyen udvariatlan. Gyorsan megmosom a fogam, pisilek, felkapok egy pólót és egy sortot, magamhoz veszek a hűtőből egy félliteres palack vizet, és már indulok is a lifthez. Tornacipő van rajtam, mit tudom én, ilyen sportos pasikkal lehet, hogy hegyet másznom vagy futnom kell, fene tudja.

Pont odaérek, már az ajtó felé mennek, amikor csatlakozom hozzájuk.

Egy nyitott dzsip parkol a felhajtón, András beül a vezetőülés mögé, mellé Pityur, én pedig Tamást kapom meg hátul.

– Hová megyünk? – érdeklődöm, amikor András elindítja a motort.

Senki sem válaszol.

András

Adél már lefeküdt, amikor sms-t írtam Tamásnak: „Egy gyors találkozó a színpadnál, a bárban? Mi ketten és Pityur. El tudom képzelni, mit gondolhatott. Vagyis nem tudom elképzelni, mert egész biztosan fogalma sem volt róla, mit akarunk tőle. Mindenesetre Pityur meglehetősen semleges, vagyis Tamás biztonságban érezhette magát, és vissza is írt: „Tíz perc. Kiütött az időeltolódás.

Pityurral a liftben összefutottunk. Egy hatalmas szálloda, ahhoz képest nem túl sok ez a két lift. De most inkább felfelé indultak már az emberek a szobáikba, mert az esti show véget ért.

– Most mi lesz? – kérdezte Pityur.

– Megbeszéljük. Elhívjuk Tamást is.

– Minek? Kell a fizikai erő?

– Nem tudhatjuk.

– Komolyan beszélsz?

– Hát honnan tudjam, mi vár ránk? Legyünk hárman, az a biztos.

– Laura meg fog ölni, ha nem jöhet el. Ő a forrás.

– Oké, de veszélyes is lehet – vakartam meg a fejem. – Nem kellene veszélybe sodornunk.

– Szerintem ő maga vágyik arra a veszélyre. Teljesen odáig van Rudiért. Csak vele és benne él. Nem tudod elképzelni, hányszor hívott fel, hogy mit akart üzenni Rudi azzal a levéllel, és rátaláltam-e.

– Mit mondtál neki? – kérdeztem, amikor megállt a földszinten a lift.

– Azt, hogy semmit sem értettem belőle. És biztos tévedés volt, vagy valaki szórakozott vele.

– Meglátjuk.

– Szerintem semmi veszélyes nincs a szituban. Itt van Arubán, és valahogy nézeget minket. Laura pedig talán tudja kezelni őt.

– Fegyverrel is fogadhat minket.

– Hát én nem tudom, felkészült-e ránk. Szerintem nem. Inkább azt nem értem, miért akarta felvenni velem a kapcsolatot Laurán keresztül. Sejthette, sőt biztosan tudhatta, hogy az e-mailje igazi nyom, és rá fogok ugrani.

– Pontosan ezért nem tűnik annyira jó ötletnek Laurát belevonni.

A bár a földszinten, de a kerthez képest az emeleten található, még néhányan ott ülnek, zene szól a színpad felől, de már nem lép fel senki. Kérünk egy-egy italt. Még csak ez volt az első napunk, illetve fél napunk ebben a szállodában, de a koktélokból már meglehetősen elegem van, ezért nekem életmentő egy sör. Még ha mexikói is. Pityur kólát kap sok jéggel, és mire itt tartunk, megjelenik Tamás is, álmos szemmel, a haja, ami a füle alá ér, eléggé kócos. Rövidgatyában van, mint ahogy én is egy térd fölé érő farmert viselek, egyedül Pityur tartja még magát a hosszú szárú farmerhez.

– Helló – ül fel az egyik bárszékre Pityur mellé. Rendel magának egy Cuba Librét. – Mi van, srácok, nem tudtok aludni?

– Nem igazán. Szeretnénk valamit elmesélni – mondom. – És elhívni téged is, ha van kedved hozzá.

Átadtam a szót Pityurnak, aki beszámolt az e-mailről és arról, hogy mire jött rá a levél segítségével, amit Laura továbbított neki. Nem mondom, hogy nem ütötte ki a sztori.

– Szóval azt állítjátok, hogy ez a fasz életben van? – kérdezte.

– Jóban voltál vele, nem? – kérdeztem vissza.

– Hát az túlzás. Egyáltalán nem voltam jóban vele, de egy ideig azért sajnáltam, olyan szerencsétlennek tűnt azzal az interjúval. De aztán… sosem voltunk baráti viszonyban. Annyira más világban élt, mint én – legyintett. – De ez azért fura…

– Végül is innen nézegették a gépedet is, Tomi – közölte vele Pityur.

– Hát ja, ez baromi fura…

– Nem tudjuk, mi történik, de az valószínű, hogy Laurát Pityuron keresztül valaki, aki vagy Rudi, vagy Rudinak adja ki magát, megpróbálta rávezetni, hogy itt van, Arubán – foglaltam össze a helyzetet. – És most megnézzük, mi a valóság. Hiszen már tíz éve rejtély a rejtély.

– Beszarok, Endi! – bokszol felém Tamás a levegőben. – Te megrendezted ezt az arubai utazást?

– Nem rendeztem meg.

– De befolyásoltad a kezed, hogy hová bökjön, nem igaz?

– Egy kicsit.

– Fasza.

– Nem hiszem, hogy meg tudnánk nyugodni az új dolgok ismeretében. Hogy Rudi most él vagy nem él? Mi történt vele? Minket is érint. Ha ő él, akkor talán az is kiderülhet, hogy mi történt az apjával.

– Huhh. Nem mintha ne akarnám már ezt az egész Rudi-dolgot felejtőbe tenni, de oké. És hogy találjuk meg?

– Tudjuk nagyjából, hogy hol keressük – húzta le a kóláját Pityur. – Az IP-címet kideríteni nem volt egy nagy truváj, és kicsit rácsatlakoztam az eszközére, lefuttatva egy port szkennert, és…

– Oké, tudom, hogy te menő vagy ezekben a dolgokban – állította le Tamás. – Vagyis mit tudtok róla? Bűnöző? Gyilkos? Miért bujkál a világ végén?

– Nem tudjuk. Azt sem tudjuk, milyen néven él itt. Semmit sem tudunk róla.

– De hát Pityur belenézett a laptopjába!

– Nem nézegettem, pár dolgot lehúztam onnan, de semmit sem találtam, ami árulkodó lenne. Még csak fájlokat sem. Olyan volt, mintha azt az eszközt nem is használná senki. Egy szinte üres gép. Arra volt jó, hogy a helyet remélhetőleg sikerült meghatározni. De hogy valóban Rudi van-e ott, vagy csak valaki meg akar szívatni minket, azt nem tudom.

– Tehát mondjuk valamelyik társunk? – esett le Tamás álla. Bevallom, erre már én is gondoltam, aztán amikor megláttam Császárt, akkor az ő személye is felmerült bennem. Hogy csak eljátssza, mintha Rudi itt lenne. Van ő olyan okos, hogy csak ezért megszervezte ezt az évfolyam-találkozót, mert tudta, hogy ráharapok a csalira. Megkeresett Laurán keresztül, és… de mi értelme lenne?

– Gondoltam rá, csak nem tudom, mi értelme lenne – feleltem őszintén. – Mert elég drága játék eljátszani, hogy itt tartózkodik valaki, aki talán nem is él. Igazán egyikünknek sincs dolga vele, szerintem. Tehát egyáltalán nem tűnik jó ötletnek. Ráadásul Pityurnak Laura megesküdött rá, hogy Rudival beszélt telefonon.

– Hm. Mi oka lenne itt lenni?

– Hát rengeteg – ráztam a fejem. – Én csak azt nem tudom, mi oka lehet arra, hogy megtaláltassa magát velünk? Ezt nem értem. Hiszen ő már mindenki számára eltűnt. Az ingatlanokat, kocsikat eladta, ő pedig eltűnt, tíz éve. Nincs Barna Rudolf ellen körözés leadva, tehát valójában jogában áll eltűnni. Miért akarná mégis megtaláltatni magát velünk? Ez az érthetetlen számomra.

– Hű – vakarta a fejét Tamás. – Akkor mi mi a frásznak ülünk fel a lóra, amit küldött értünk?

– Hát – vontam vállat –, ha már itt vagyunk, esetleg utána is nézhetünk, nem? Nem szeretem a lezáratlan ügyeket. Ráadásul Nóra őt fedezte fel Flamingószigeten, abban az étteremben. Vagyis: látott valakit, aki akár Rudi is lehetne. És ha az igaz, amire Pityur jutott, akár lehetett is ő. Tehát ő figyel minket, csiki-csukit akar játszani velünk… bármi megtörténhet.

– Igaz, hát akkor járjunk utána. Üssünk rajta. Csak nem fog lelőni minket… – csapott az asztalra Tamás. – Vagy hát… végül is bármit kinézek belőle.

– Akkor rendben? Odamegyünk holnap?

– Reggel. Éhgyomorra.

Egyetértettünk. Magamban viszont arra jutottam, hogy azért egy reggeli kávéra biztosan leszaladok nyitáskor az étterembe.

Reggel aztán elindulunk ugyanazon az úton, amelyiken a reptér és az első hotelünk felől jöttünk.

– Oranjestad ez is – mondja Pityur, és a GPS-t nézi a telefonján. – Méghozzá az a központi rész a tengerparton, a nagy kikötővel nagyjából szemben. Csak egy hátsó utca.

– Oké, navigálj, aztán meglátjuk, mit csinálhatunk.

– Hű, én annyira izgatott vagyok! – hajol előre Laura egy parfümfelhőbe burkolózva. – Azt sem tudom, mit mondjak majd, ha megtaláljuk őt.

Hallgatunk. Én azon gondolkozom, vajon milyen okom van erre az egészre. Csak nem az, amit már rég eltemettem magamban. Csak nem az…

A kamerák nem jártak arra, amerre Rudi anyja elkószált. Csak annyit tudtunk, illetve tudtak a munkatársaink, hogy berohant a pályára, a lehető legrosszabbkor. Szerencsétlen versenyző két évig nem ült utána autóba. Nem tehetett róla, szinte beesett elé. A balesetkor ő is megsérült, az utána jövők hívtak segítséget. A sofőr öt napig élet-halál között lebegett, aztán szerencsére ő legalább visszajött, és két év múlva újra vezetni kezdett. Nem tudok ám róla semmit, mert nem is akartam utánanézni.

A kocsin a kamera összetört, a felvételen pedig csak annyi látszott, hogy Rudi anyja szinte bezuhan vagy beugrik elé.

Engem csak azért nem hagyott nyugodni a dolog, mert nem értettem, mit keresett ott, azon a kihalt részen ez a nő. Egyáltalán, mit keresett egy autóversenyen? Egy ünnepelt férfi híres felesége elmegy egy autóversenyre, és ott bezuhan az egyik versenyautó alá.

Mondták véletlen balesetnek és öngyilkosságnak is. Végül az első verzió maradt az emberek tudatában, Rudi viszont azt állította nekünk, a társainak, hogy az anyja szándékosan végzett magával, mert nem bírta elviselni, amit a férje tett vele. A prof kollégáinak szánakozó tekintetét, az otthoni bánásmódot, a sok másik nőt… ezeket nem tudta elviselni, ezért inkább meghalt.

Néhány dolgot azért megtudtam. Szeretője volt, aki történetesen raliversenyzőként indult a versenyen, de nem ő ütötte el. Előtte is voltak férfiak az életében. Talán szembesítenem kellett volna Rudit ezzel az egésszel, és beszélni róla, de persze én is kímélni akartam.

Már pár hét eltelt a haláleset óta, és le is zárták a kollégáim az ügyet, amikor megkaptam postán egy ismeretlentől a videót.

Hát mit mondjak, nem kellett volna megnéznem.

Rudi ott volt a verseny helyszínén, és az erdőben, ahonnan pár méterre történt a baleset, üvöltözött az anyjával. Aztán lökött egyet rajta. Ennyi volt az egész, néhány másodperc, de egészen más megvilágításba helyezte a dolgokat.

Nyilvánvalóan nem bizonyíték a gyilkosságra, de újra lehetett volna kezdeni a nyomozást.

Én pedig fogtam azt a videót, és jártamban-keltemben kidobtam egy kukába.

Ennyi volt. Egy pendrive, ami a szeméttelepen végezte.

És Rudi szabad maradhatott.

Hogy miért tettem, azt ma sem tudom pontosan. Úgy éreztem, megvan a maga baja. Közülünk való volt, és még rendes srácnak is tűnt.

Hát nem tudom. Ez egy nagyon nagy lutri volt részemről. Bűnösnek érzem magam, és nemcsak azért, mert Rudi eltűnése azt a teóriámat erősíti – bár nincs ok rá –, hogy valóban ő ölte meg az anyját, ő lökte esetleg a dulakodás végén az autó alá, hanem mert nyomozó létemre hallgattam, a bűnt pártoltam.

Most, hogy Rudi nyomába eredtünk, talán valamit, bármit jóvá tudok tenni. Bár erre nagyon csekély az esély.

– Igen, ez az az ikonikus ház – mutatok az út jobb oldalán ékeskedő, rózsaszínre festett, iszonyúan túlcicomázott, mégis nagyon mutatós épületre.

– Igen, túljöttünk – állapítja meg Pityur. – Valahol parkoljunk le, mert az első napi hotelünk hallján kell átmennünk erre a címre.

A parton, a kikötő melletti bazársoron állunk meg. A nap egyre erősebben süt, fúj a szél, és a bazárosok egyike-másika már nyitáshoz készülődik. Ahogy kiszállunk, már kínálják is a nagy kagylóktól kezdve a színes, Aruba feliratú pólókig a tengernyi árut felénk. A fagylaltárus is most nyitott, kiabál, hogy van nála kókuszos fagylalt. Átsietünk az úton. Laura nem siet, hanem szalad. Valójában rohan. Pontosan nem tudja, hová, de viszi a lendület.

A Renaissance Hotel bejárata mellett olyan üzletek hirdetik magukat – persze még nem nyitottak ki –, mint a Louis Vuitton, a Gucci, óraszalonok, Hublot-felirat, minden csupa márka ezen a részen. Az átjárót választjuk. Laura megtorpan a Michael Kors kirakata előtt, aztán viszi tovább a lába. Az átjáró valójában két épület között egy térhez vezet, amit a villamossínek választanak el tőlünk. Na, nézem is, hogy jobbra a Zara, ezek itt még az én pénztárcámra is gondolnak, mosolygok. Szemben, a tér közepén egy nagy, művirágokkal feldíszített hinta mögött egy szabadtéri bár színes székeit rendezi éppen az alkalmazott, integet, ahogy meglát minket. A távolból színes ruhás nők érkeznek, helyiek, ők is köszönnek.

A Zara épülete mögött jár a helyi látványvillamos, ezt Pityur mondja menet közben, de persze ilyen korán még nem áll üzembe. Egy utcával odébb irányulunk.

Még nincs kilenc óra sem, ami itt, a sziget fővárosában – úgy tűnik – teljesen halott időszak. Senkinek sem sietős semmi. Felnézek a házsorra. Mindegyiket másmilyen színűre festették, az egyik ablakból zene szól, a villamossín mellett pálmák sorakoznak. Az ég szinte felhőtlenül kék. Egy-két ember jár az utcán, ők sem valami nagy tempóban.

– Megnéztem, mindjárt kiköt az első hajó – mondja Pityur. – Akkor majd megtelik a sziget az egy napra érkező turistákkal. Azt írják a neten, akkor pörög fel az élet. Anélkül itt teljes a csend. Ezért is zártak be a Covid alatt egy csomó üzletet, nem jártak a hajók, nem volt kinek eladni az állítólag vámmentesen kínált luxuscuccokat.

Egy halványzöld színű ház előtt megállunk.

– Ez az – vonja meg a vállát tanácstalanul Pityur. Felnézek, ez bizony földszint és két emelet. Még ha keskeny is a ház, lehet benne vagy hat lakás, és ez a minimum. – Mi legyen? Csöngessünk be valahová?

– Várj. – Nincsenek névtáblák, csak csengőgombok, azokból is nyolc, vagyis akár nyolc lakás is lehet a házban. – Nézzük meg, nem nyílik-e.

Az aranyszínű kilincsgomb egy pillanat alatt megfordítható.

Ebből is látszik, hogy Aruba biztonságos sziget, itt még a bejáratokat sem zárják.

Könnyedén benyitunk, és máris a lépcsőházban vagyunk.

Hogy mit keresünk itt, azt szerencsére senki sem kérdezi meg. Sötét és hűvös a lépcsőház, jólesik belépni. A srácok engem figyelnek. Ez most egy kicsit vizsgahelyzet is: Pityur elnavigált ide, Tamás fizikai ereje jól jön nekünk, de mégiscsak én vagyok a nyomozó, aki most majd megtalálja Rudit. Vagy bárkit. Aki irányít.

Hát akkor menjünk, nézzünk körül.

A folyosó egy körudvarra vezet. És rögtön látjuk, hogy a földszint egy nagy raktár, dobozokkal, cégnévvel, raklapokkal. A lépcsőház felé mutatok. Az első emeleten egy vörös betűs cégnév mellett hatalmas nyíl mutat két ajtó felé. Gyengébbek kedvéért mindkét ajtón ott díszeleg ugyanaz a cégnév is. A homlokomat ráncolom, és elindulok egy harmadik ajtóhoz. Intek a többieknek, hogy maradjanak le egy kicsit, és megpróbálom lenyomni a kilincset. Tulajdonképpen látogatóba jövünk, be is csöngethetnénk. Mi bajunk lehetne? Mivel az ajtó zárva van, tűnődöm. Csengő, vagy tolvajkulcs?

Illegális behatolás, nem biztos, hogy meg kellene kockáztatnom. Másrészt viszont a csöngetéssel mindenképpen csökkentjük a meglepetés erejét.

Elő a tolvajkulccsal. Tamás áll mellettem, Pityur kissé hátrébb Laurával. Ők csak leszaladnak a lépcsőn, aztán valahol gyorsan elkezdenek csókolózni, senki sem fog arra gondolni, hogy be akartak volna törni valahová.

Ami azt illeti, én is vékony jégre merészkedtem, és most már van mit veszítenem. Ezen most nem gondolkodom, csak végigfut az agyamon, hogy legalább egy dolog már tiszta az életemben. Nelli és Adél. És akkor még valami, a saját bűnöm, amit elkövettem – most ezért teszem, egyfajta vezeklés, vagy nem is tudom, micsoda.

A kulcs úgy fordul meg a zárban, mint ahogy a kés megy bele a puha vajba.

Egy baromi színes előszoba, és csend. Színes falak, színes ruhafogas, minden színes. Csend. Beljebb merészkedem, intek Tamásnak, kövessen.

A lila-sárga-kék folyosó vége egy világos szobába nyílik. Nyitva az ajtó. Kopogás nélkül, halkan meglököm.

És amit ott látok, arra nemigen vannak szavak.

Legalábbis nem így, és nem ezt képzeltem.

Egy fotelben csontsoványan Rudi ül, a haja rövidre vágva, és karkötőfélét készít színes fonalakból.

De nem is ez a megrázó.

Hanem az, hogy a lábát jeladós bilinccsel és egy vastag lánccal a fal mellett futó vascsőhöz rögzítették. Másfél méter, ennyi lehet a távolság, amit a bilincsben meg tud tenni.

– Rudi. Hát veled mi történt? – szólalok meg.

Felnéz, megtört a tekintete. Nem vagyok biztos benne, hogy megismer.

– Rudi! – törtet előre mögülem Laura.

Gyorsan elindulok, hogy körülnézzek a lakásban, és nem ártana rögtön hívni az arubai rendőrséget sem. De előbb felmérem a terepet.

Rudi

Lassan nyitom ki a szemem. Olyan régen nem éreztem ezt, hogy puha valami van alattam.

És a bokám is szabad. Szabadon van.

Felnézek, és egy olyan arcot látok… újra lehunyom. Nem tudom, mi történhetett velem, hogy már ide jutottam. Egészen tisztában vagyok azzal, hogy a gyógyszer, amit rendszeresen kapok, függőséget okoz, elvonása pedig súlyos hallucinációkat. Tehát most elvonási tüneteim vannak valamiért. Talán nem kaptam meg őket időben.

Amikor újra kinyitom a szemem, három arc néz rám. Egyet nem ismerek, de nagyon ápolónős a stílusa. A másik kettőt tutira ismerem, de egy olyan világhoz tartoznak mindketten, amihez én már nem. Sajnos nem.

– Hallasz, Rudi? – kérdezi egyikük. Megint kinyitom a szemem. Most realizálom, hogy infúzió van belém kötve. Hát beszarok, komolyan.

– Kórházban vagyok? Am I in a hospital? – kérdezem udvariasan két nyelven is. Közben kívülről látom magamat, és nem tudom, még jobban elkeseredjek-e, vagy mi legyen. Eléggé elbasztam az életemet, nem gond most már, ha harminchét évesen egy kórházban végzem, hallucinációk között.

– Igen.

– Yes.

– Minden rendben lesz.

– You are ok right now.

– Hamarosan.

– You are ok.

– Most akkor mi van? – kérdezem. Érzem, hogy száraz a szám és a nyelvem.

– Nemrég rád találtunk – hallok egy ismerős hangot. Kinyitom a szemem, és meglepve fedezem fel, hogy kicserélődtek az arcok. Csak ismerősök, mindannyian.

Az ápolónő eltűnt, itt van viszont három olyan ember, akiket ismerek. A régmúltból.

Nem mintha nekem a régmúlt túl sok jó dolgot jelentene, de most, el kell ismernem, előrébb vagyok, mint az elmúlt években bármikor.

– Elmondjátok, hogy mi a helyzet? – teszem fel a nagy kérdést.

Közben felrémlik, hogy segítséget kértem. Laurától, akit nagyon bírtam, és tudtam, hogy benne megbízhatok. De a szer, amit folyamatosan kaptam, eléggé letompított, csak rémlik, hogy nemcsak az a pillanat volt, amikor a régi, szinte üres laptopomat fel tudtam csatlakoztatni a wifire és el tudtam küldeni egy e-mailt, sőt ki is töröltem utána, hanem beszéltem is Laurával. Egyszer vagy kétszer. De már nem emlékszem pontosan. Tudom, hogy óvni akartam őt, és semmiképp sem akartam, hogy így lásson. Milyen hülyeség, még tükröm sem volt. Barb borotválta le időnként az arcomat.

– Oké – bólint a leginkább tekintélyt parancsoló. András az, a nyomi. Így hívtuk, hogy nyomi, mert nyomozó volt. – Laura, akivel beszéltél – kezdi, és akkor felbukkan Laura, azzal a mindig nevető szemével, és arra az emberre emlékeztet, aki valaha voltam, és azóta is megfizetek azért, mert valaha olyan voltam –, továbbította az e-mailedet Pityurnak, és mivel a véletlen folytán éppen Arubára szerveztük az évfolyam-találkozónkat, Pityur segítségével rád találtunk. Pityur lőtte be a helyszínt, majd elmondja, hogyan, és mi reggel odamentünk. Aztán hívtunk mentőt, rendőrséget és a többi, és most kórházban vagy, több infúzió után, és le kell jönnöd a Xanaxról, ennyi nagyjából. Az irataidat ugyanúgy kell majd megigényelni, mint bármilyen EU-országból, oké? Tudod, mi az EU…

– Hát nem a múlt századból jövök – mondom. Annyi mindent el kéne mesélnem, de elég gyenge vagyok.

– És, figyelj, Rudi, nem tudjuk, mi történt veled pontosan, de van egy sejtésünk, a rendőrség kihallgatta a cég embereit, és…

– És?

– És hát az a te céged, tulajdonképpen.

– Az én cégem?

– Igen.

– Ühüm.

– Miért, nem?

– Hát az szerintem Barb cége.

– Rudi, nagyon figyelj. Egy csomó mindent fognak tőled kérdezni, de azt már most tudnod kell, hogy Barb meghalt. Hivatalosan legalábbis halott.

– Tessék?

– A rendőrségtől tudom. Pár évvel ezelőtt történt. El is temették. Itt, Arubán.

– Na, álljatok meg egy kicsit. Adjatok egy kis időt.

Aztán alszom, utána eszem, majd jön egy helyi nyomozó, és András is ott maradhat. És akkor elkezdenek kérdezni mindenfélét, és én elmesélem, amire emlékszem. Egy dologban biztos vagyok: Barb nem halt meg pár éve. Hiszen egy-két napja még ő hozott kaját és intézte a dolgokat, miközben, ahogy mondta, kint vártak rá.

– Miután apám meghalt, Barb arra kért, buzdított, felszólított… mindegy, hogy nevezem – mesélem, és igyekszem nem gondolni arra a videóra, amivel sikerült rávennie a nagy döntésre –, hogy adjuk el otthon mindenemet, és kezdjünk új életet egy olyan országban, ahol mindig süt a nap.

Mivel még fáraszt a beszéd, egy csomó mindent nem mondok el. A videót sem. Nem igaz, hogy meg akartam ölni az anyámat. Igen, összevesztem vele, és volt egy pont, ott, a ralipályán, amikor meglöktem. De nem löktem ki az útra! Elszaladt, és… egyáltalán nem tudom, hogyan történhetett. Mindenesetre én azt sem tudtam, mi történt. Eljöttem, és este tudtam meg… közben valaki videófelvételt készített arról a lökésről. Barb pedig megszerezte.

Akkoriban elég nehéz volt vele. De anyám halála után mégiscsak mellettem állt, kényeztetett, ő volt a híd apám és köztem, szóval úgy éreztem, és el is hittem, hogyha ő nincs, akkor én sem vagyok.

– Aztán itt kötöttünk ki. Én valami új papírokat kaptam, mert Barb szerint biztos… keresnének, és nem kellene, hogy megtaláljanak. – Mesélek, és közben elhallgatom, hogy azért mentem bele a dologba, mert Barb megzsarolt. És gyenge voltam. Rosszul hangzik minden kifogás. De volt egy csomó hibám. Hibás döntésem. – Kétszer megpróbáltam lelépni. Nem egy nagy dolog, ugye, elhagyni valakit. De sok minden kiderült. Részben az, hogy senki sem vagyok. Egy nagy senki…

Mennyit gondolkoztam rajta, hol romlott el. Hogyhogy nem léptem le még az elején, amikor megérkeztünk. Amikor kibéreltük az első lakást. Akkor még kimentünk az utcára, akkor még fogtuk néha egymás kezét, és igen, talán volt olyan pillanat, amikor mindketten együtt terveztük az életünket. De később nagyon megváltoztak a dolgok. Bizonyára akkor, amikor egy hátizsákkal elmentem a reptérre. Az új papírjaimmal.

Nem volt nehéz megtalálnia. Azt állították, gond van a papírokkal, és Barb közölte, megmentett a börtöntől. Csak egy kis időt kért, amíg elküldik otthonról az új útlevelemet.

Előtte egyszer már eljöttem, de akkor a hajóállomáson történt egy kis baleset, és még örültem is, hogy Barb elhozott a rendőrségről. Mikor is keveredtem volna egy tömegverekedésbe, ha nem akkor?

Hű, nem tudom, hogy történt, hogy ide jutottam.

A gyógyszerek sokat kivettek belőlem. Egyre többet kaptam, úgy érzékeltem. Azt mondta a doki, hogy nagyjából napi húsz-huszonöt tablettán élhettem. Most csökkentik lassan az adagot.

Azt sem tudom, hogy a cég hogy jött létre. Én már mindenfélét aláírtam, mert Barb azt állította, hogy így meglesznek a papírjaink.

Egyszer csak megjelent itt két kidolgozott testű srác, és angolul közölték, hogy Barb és én is a túszaik vagyunk. Akkor kaptam a bilincset, és azóta nem tudom elhagyni a házat.

Barb naponta rám nézett, hozta a kaját, és közölte, mennie kell. Míg ő túszként egyre jobban nézett ki – vagyis, hogy túsz volt, azt csak azzal igazolta, hogy mutogatta, az ajtónál állnak az emberei –, én egyre szarabbul voltam. Pontosan érzékeltem, hogyan megyek tönkre.

A nyomozók szerint a cég, ami az én cégem, valójában kokaindílerkedéssel foglalkozik. Én semmit sem tudok az egészről.

– Magát egy nő rabszolgasorsban tartotta – mondja a nyomozó. Ez a szó, hogy rabszolgasors… ez nagyon durva. – De meg fogjuk találni.

Ezzel hagy ott.

Szóval igazán bűnös vagyok.

A doki szerint, ha képes vagyok tartani magam az előírásokhoz, akkor holnap reggel elenged. Egyre csökkenő adagokat kell szednem, és naponta kontroll.

– Még nem utazhat el Arubáról – mondja.

– Nem is tudok hova menni.

Nincs semmim. Csak egy bűnszövetkezetem, egy kábszerforgalmazó cég. Semmi más. Barb mindent vitt.

Megbűnhődtem érte.

Este van, amikor újra felébredek.

András ül az ágyam mellett.

– Van valami, amiről beszélnünk kellene – mondja.

– Csak előbb egy pohár vizet kérek.

Itt egy srác a múltamból, kiesett tíz év az életemből, és van valami, amiről nekünk kettőnknek beszélnünk kell?

– Anyád halála után kaptam egy videót.

– Amin meglököm? Ott, a terepen?

– Igen.

– Oké. Azt én is láttam. Barb ezzel zsarolt, így jöttünk el Magyarországról. Azt mondta, utol fognak érni, csak idő kérdése, hogy a rendőrséghez kerüljön. Ezért adatott el velem mindent apám halála után. Azt hitte, hogy én fogok mindent örökölni… ha tudta volna, hogy már rám íratott mindent, lehet, hogy eladatja apám feje fölül a házat.

– Rudi, muszáj tudnom – fogja meg egyik kezével a másikat. Érdekes, hogy alig változott, talán csak az arcán lett egy-két ránc, de ezt leszámítva olyan, mint amikor utoljára láttam. – Te lökted az autó alá az édesanyádat?

– Dehogyis! – rándulok össze. – Anyámat imádtam. Még ha be is rágtam rá néha… de… nagyon szerettem. Sosem tettem volna semmit, amivel bántom.

– Meglökted. Ott van a videón, hogy meglökted.

– Igen, de… hidd el, csak egy lökés volt. Ezerszer, milliószor megbántam! De hogy nagyobbat lökjek rajta… az nem…

– Hiszek neked – mondja, és szomorú az arca. – Akkor baleset volt?

– Nem tudom.

– Én sem tudom. Ezt az egész ügyet nem értem igazán. Barb téged akart, vagy meg akart büntetni? És hol van most? A rendőrség szerint meghalt.

– Nem halhatott meg, mert pár napja még láttam.

– Mi pedig azt hittük, téged láttunk a Flamingószigeten… egy srác, aki úgy nézett ki, mint te…

– Nem tudom, hol van most. De talán elfogják.

– Itt nagy változások lesznek, már csak a drogüzem miatt is. De, őszinte leszek, Rudi: ha Barbara elvitte a pénzedet, akkor hiába kapják el a drog miatt, már ha rá tudnak bizonyítani bármit is, meg veled kapcsolatban ugyanez… a pénzt, azt nem hiszem, hogy vissza tudod szerezni.

– Én csak szabad akarok lenni – mondom.

– És apád? – kérdezi, miután már felállt. – Az ő haláláról mit tudsz?

– Semmit. Sajnos nem voltam ott aznap.

– És Barb? Mert csak neki lehetett indítéka.

– Tudomásom szerint ő sem volt ott. De már semmiben sem lehetek biztos.

– Meg kell gyógyulnod. Az alvás gyógyít – mondja, és int.

Amikor legközelebb felébredek, egy nő ül mellettem.

Összerezzenek, de azt mondja, ne féljek.

Laura az.

Én már nem akarok senkit.

Én már nem hiszek senkinek.

Nem tudom, hol akarok élni és mit akarok csinálni, de nem Arubán. Sajnálom azokat a nőket, akikkel kapcsolatom volt, bánom, hogy hülyítettem némelyiküket, és sajnálom magam, hiába, hogy most nyerem vissza a szabadságomat, egy akkora barom vagyok, hogy teljesen elkúrtam az életemet.

Úgyhogy nekem egy ideig biztosan nem kell senki sem. Kinek is hihetnék? És nekem ki hinne?

Az biztos, hogy ezt jól elszúrtam.

András

– András, lefoglaltuk a nagy asztalt a tengerpartnál! – fogad Tamás a lobbyban. Klári álldogál mellette, túl közel ahhoz, hogy barátinak számítson a közelség. Tamás, mintha belelátna a gondolataimba, ad egy puszit Klári arcára, majd hozzám hajol, hogy csak én halljam a folytatást: – Senkinek nem mondtunk semmit, csak hogy este nagy bejelentést teszünk. Számítsanak egy nagy beszélgetésre vacsoránál és talán még utána is a bárban. Császárt is hívtuk, mert neki is tudnia kell róla.

– Egészen KO vagyok – bandukolok mellettük, ezért azt ajánlja, hogy most, mielőtt felmennénk, igyunk valamit, mert rám fér. Klári turbékolva búcsúzik, és elindul a lift felé. Hát ami azt illeti, valóban kiütött ez az egész. A nap egyik részét Rudival, a másik részét a helyi rendőrséggel töltöttem, és most tényleg össze vagyok zavarodva.

Egy Cuba Libre a megoldás Tamás szerint, úgyhogy hallgatok rá, és még az sem zavar, hogy hallom, double shottal kéri, vagyis dupla rummal. A főétterem bárjánál állunk, a színpadon már a gyerekshow-ra készülnek. Arra gondolok, Nellinek megígértem, hogy együtt fogjuk nézni… de akkor majd holnap. Jó lenne túl lenni a main, váratlanul jött, legalábbis számomra, hogy megtaláltuk, és így találtuk meg Rudit. Azt hittem, ha már életben van, akkor éli nagy vagányan az életét, talán még mindig két pofára zabálja a nőket, de ez… hogy egy vascsőhöz bilincselve, lefogyva, bedrogozva találunk rá, hogy egy nő tartsa fogva – hát erre sosem gondoltam volna.

Egy kicsit össze kell szednem a gondolataimat.

– Én nem értem, te igen? Hogy hagyhatta, hogy egy nyápic kis nő ezt tegye vele? – tárja szét a kezét Tamás.

– Zsarolta valamivel.

– Igen, de mivel tudta zsarolni?

– Hát bármivel. Az apja halálával – mondom. Nem fogom ezt a videós dolgot senkinek sem említeni. Már magamat sem tartom bűnösnek. Úgy érzem, Rudi nem hazudott, de ha igen, akkor sem tudok mit kezdeni vele. – Lehet, hogy azzal zsarolta, hogy felnyomja a rendőrségen, hogy arra horgászott, és talán kikötöttek, én nem tudom, annyi mindennel lehet valakit zsarolni. És Rudi nem volt egy erős jellem, hogy finoman fogalmazzak.

– De hogy kényszerítette rá, hogy mindent eladjon és elköltözzenek? Hogy a pénzét odaadja neki?

– Zsarolta valamivel. De ez már nem a mi dolgunk.

A lift felrepít a tizedikre. Adél és Nelli a teraszon társasozik. Egy olyan játékot játszanak, amihez színes kártyalapok, színes kis kupakok tartoznak, és egy csengő is, és nekem sosem volt kedvem megtanulni. Átölelem őket.

– Képzeld, apa, lett egy barátom! Este diszkózhatok velük?

– Még csak hatéves vagy, babám!

– Oké, de ez gyerekdiszkó. Na, apa…

– Majd megbeszéljük. De most gyertek, érjünk oda az asztalunkhoz! És Nelli… ha a barátaid netán ott vannak, játszhatsz velük, mert nekünk most olyan felnőttes esténk lesz.

– Az mit jelent? – érdeklődik Adél, és nevet hozzá.

– Semmi pajzán dolgot. Egy hosszú mese lesz, amit előadunk nektek.

Ahogy leülünk, feltűnik, hogy szép lassan párok alakultak a csoportunkból. Pityur Nóra vállán tartja a kezét. A lány feltűnően kisimult, mint ahogy Klári is úgy nevetgél Tamás mellett, mint egy bakfis. És akkor itt vagyunk mi Adéllal, meg a hétvégi esküvői tervvel, amiről még nem szóltunk senkinek, mert még nem érkeztek meg az iratok, hiába kértem sürgősséggel. Adél szerint egy-két nap hosszabbítás simán belefér itt Arubán.

Nem tudom, de ha már így csináljuk, akkor csináljuk rendesen. Vagyis legyen itt mindenki, aki most itt van. Szóval érkezzenek csak meg időben azok a dokumentumok.

Ezen tűnődöm, és már egy kicsit túl is vagyok ezen a mai napon. Bár most még vár rám egy hosszú-hosszú magyarázkodás.

Ezért, mielőtt megérkezik az előétel, de már megjönnek a borok, felállok, szót kérek a többiektől. Még a szomszédos asztaloktól is figyelnek, úgyhogy leülök, és belekezdek a ma történtek elmesélésébe.

– Rudi él. Megtaláltuk…

Egy órával később még záporoznak a kérdések felénk. Valóban csaltam-e az út kijelölésénél (igen, bocs), hol van Barb, ha Pityur megtalálta az üzletét (bezárta már korábban), pszichopata-e Barb (szerintem igen), előkerülhet-e Barb (csak egy nagy adag szerencsével), Rudi meggyógyulhat-e (a doki szerint igen), Barb volt-e végig a rossz szelleme (nem tudom), megölték-e Rudi szüleit (valószínűleg nem), hogyhogy nem tudott, vagy nem akart Rudi megszökni (a gyógyszerek miatt), hogyhogy bevette a gyógyszereket (valószínűleg idővel már nem is akart tiltakozni a bódító hatásuk miatt, hiszen függővé vált, amiről csak lassan tud majd leszokni, orvosi felügyelettel), mi lett volna Rudival, ha nem jelentkezik Lauránál (előbb-utóbb nyilván belehal), és akkor mi mindannyian végül is megmentők vagyunk-e (IGEN!), és majd megünnepelhetjük-e ezt az egészet, vagy inkább szar az élet (ki-ki ahogy szeretné).

Bea a desszert érkezésekor kocogtatja meg a poharát.

– Szeretném, ha tudnátok, mert nem mindenki tud róla: annak idején Barb az én kezemről csapta le Rudit. És szeretném elmondani, hogy Rudi nem volt egyszerű eset, és tényleg szörnyű volt a családi életük, de… nagyon sajnálom, mert nem ezt érdemelte. Hiszek abban, hogy nem követett el bűnt. Sajnáltatta magát, kicsit vagy nagyon csélcsap volt, de nem ezt érdemelte. Nagyon remélem, hogy Barbarát elkapják, és megkapja, ami jár neki.

– Én pedig szeretném, ha Rudit meggyógyíthatnám – veti közbe Laura, aki késve érkezett meg a vacsorára, mert visszament Rudihoz a kórházba.

Hallgatunk.

– Gyerekeim, ez a Rudi már annyi problémát okozott nektek – mondja Császár –, hogy legalább ne próbálkozzatok vele ilyen nő-férfi viszonyt folytatni, rendben? Most bízzátok rá a dolgokat. Talpra fog állni.

Ekkor átszalad az agyamon: hátha ők (igen, „Ők", akik kitalálták, létrehozták ezt a kurzust és akik állítólag mindannyiunkat beraktak ebbe a „hálózatba", rendszerbe) mindvégig tudták, hogy mi történt Rudival. Hátha csak ez volt a legjobb megoldás, hogy mi mentsük meg. Hátha azt az e-mailt nem is Rudi küldte… vagy valamit megbuheráltak rajta, hogy Pityur gyorsan megtalálja a megoldást. Én nem tudom. Vagy az a szalon, az a fejmasszázs-szalon, ami volt és hirtelen nincs, és Császár váratlan megjelenése Arubán – ezek mind gyanús jelek. Én voltam a hülye, hogy eleinte Bálintra gyanakodtam, akinek Rudi eltűnéséhez és az apja halálához semmi köze. Mivel nem jó irányban gyanakodtam, akár Császárék is kijelölhették az irányt, nem? Sok-sok kérdőjel van még ebben a történetben, de az nagyon valószínű, hogy Császár sosem mondaná el az igazságot.

– Rudi talpra fog állni – ismétli meg Császár magabiztosan.

– Gondolod? – Pityur meglehetősen szkeptikus, amit meg is értek, hiszen látta, Rudi milyen állapotban van.

– Igen. Ez a mi hálózatunk azért is van, hogy segítsünk – jelenti ki határozottan. – Talpra fog állni.

– Hát mindenesetre én lefoglalok neki egy szobát – közli Bálint. – Annyi szarság után, ha tényleg kiengedik, meg nincs is útlevele… szóval… itt töltheti még velünk ezt a bő hetet. Végül is ez egy évfolyam-találkozó, nem?

Tapsolunk.

Végre elengedhetjük a múltat. Én is, aki magammal hurcoltam a bűnpártolás bélyegét.

Rudi ártatlan. Még ha nem is az, akkor is az.

Ezt ugye mindenki érti?

Jöhet a tánc, meg a karibi életérzés.

A többit hagyjuk az arubai nyomozókra.

Barb

A ház előtt két alak cigizik.

Én nem vagyok egy beszari csaj, de rosszat sejtek, ezért szépen felszállok az éppen érkező villamosra. Megveszem a jegyet, aztán felmegyek a felső szintre. Szétéget a nap, de most fentről látom az embereket, és nem értem, hogyhogy nem tudják, de belátok az ablakokon. A zöld ház a miénk.

Pont úgy van az ablak, hogy rálássak Rudira. Nemegyszer villamosoztam már el erre. Nem mentem be, csak ránéztem. Nem mintha azt hittem volna, hogy elszökött vagy ilyesmi. Azt már nem tudna. Azóta, hogy a két srácot felbéreltem, és növeltem a gyógyszeradagot is, Rudi azt hitte, hogy engem is fogva tartanak. Még örült is, hogy hozhatok neki kaját.

Igazság szerint, mielőtt elköltöztünk, elhagytuk Magyarországot, azt gondoltam, jó lesz nekünk együtt. Én szerettem őt, ragaszkodtam hozzá, és rohadt pipa voltam, amikor más csajokkal is kikezdett.

Elkezdtem őt figyeltetni, és így szert tettem egy olyan videóra, amin az látható, hogy az anyja halála előtti percekben lökdösi őt. Ezzel a kezemben már elég erős voltam ahhoz, hogy ragaszkodjak a költözéshez.

Aztán elkezdett nyűgösködni, meg rám bízni magát, meg rám bízni mindent.

És én tudtam, hogy most fogom meglépni azt, amiről sosem álmodtam. Miután elköltöztünk, Rudi már nem volt túl izgalmas. Én másra vágytam. Olyan pasira, aki határozott és férfias. Otthon Rudi határozott volt, és még férfias is, de attól kezdve, hogy rám bízta magát, elveszítette a szememben a vonzerejét.

Így hát elkezdtem felépíteni a saját életemet.

Először bedolgoztam egy szalonba, aztán nyitottam egy sajátot. Amit, amikor megtudtam, hogy itt lesz az osztálytalálkozójuk – és teljesen nem vagyok hülye –, bezártam. Onnan tudtam meg, hogy Rudit is meghívták. Ilyen egyszerű. Eljutott hozzám a régi címére egy e-mail az adatokkal. Utána megpróbáltam a korábban tanultak szerint belépni a többi évfolyamtársa gépébe, de az sajnos nem sikerült. Mégis simán felkészülhettem a legrosszabbra. Azt kell mondanom, hogy ilyen véletlenek nincsenek, de abban is biztos voltam, hogy nem tudnak megtalálni, ha a szalont bezárom. Persze nem lehettem biztos benne, hogy bármit is tudnak. Végül is, higgyük el: lehetnek véletlenek. Addigra az arubai életemet amúgy is szépen leépítgettem.

Korábban vettem Bonaire-en egy telket, és építkezni kezdtem, már csak az utolsó simítások vannak hátra. Azt most ne firtassuk, miből építkeztem. Egyébként egy srác ajánlotta a kokóbizniszt, amit Rudi nevén csináltunk végül. Hatottak Rudinál a szerek, én pedig egyre szabadabban éltem, immár eltemetve Barbarát, Barbot, és kaptam egy szép holland nevet, mindegy, jó kis holland útlevéllel.

Van egy házam Bonaire-en.

És most nagyon úgy látom, hogy Rudi nincs bent a szobájában, és lent az utcán két ismeretlen pasi cigizik, szóval eljött az az idő, amikor le kell lépnem.

Örökre.

Lehet, hogy az évfolyamtársai jártak ott. Lehet, hogy csak valaki kiszimatolta a kokóbizniszt, és feljutottak az emeleti lakásba, ami azért nem lehetetlen. De hogy nem helyiek voltak, az biztos, mert mi itt senkit sem zavartunk ezzel a biznisszel, nem is itt terítették, hanem eleve vitték a hajókra.

Hogy Rudit élve találták-e, azt nem tudom. Két napja nem voltam itt, de kajája még volt, és a vödröt meg a vizet is elérte.

Nem hiszem, hogy engem elkapnának bármikor is.

Nem tettem semmit, amiért megbüntethetnének, az itteni cég Rudi nevén van, én itt senki sem vagyok, mivel gyanúsíthatnának, legfeljebb az okirat-hamisítással… jó, de az nem akkora bűn. Nem volt gyilkosság, nem volt semmi. Rudi önként adta nekem a pénzét. Minden önként történt. Az anyja önként ment a kocsi alá, legalábbis nincs hozzá közöm, az apja önként lépett le a szikláról, Rudi pedig? Hát mondhatjuk, hogy saját maga kérte a bilincset, nem?

Nem vagyok hibás. Szépen elvillamosozom a kikötőig, aztán elhajózom a szigetemre.

Bye-bye, Aruba.

Bye-bye, Rudi.

Szabina

Mondtam már, hogy a videózás a legnagyobb szenvedélyem?

És nem csupán a flamingók levideózása egy idilli tengerparton, vagy a saját bejelentkezésem egy pálmafa alól.

Az igazi videózás a szenvedélyem, ugye mondtam?

Akkor azt is nyilván mondtam már, hogy úgy tíz éve az volt a legnagyobb vágyam, hogy levideózzak egy gyilkosságot?

Na, akkor elmondhatom, hogy ez kipipálva.

Úgyhogy, már amikor a kivilágított és jelenleg zárva tartó medence körül, a pálmafák alatt ülünk a nyugágyakon, eldöntöm: beavatom őket valamibe. Persze csak azután, hogy gratulálunk Adéléknak, akik itt fognak összeházasodni a héten. Ha minden jól megy.

– Én tudom, mi történt Rudi apjával – szólalok meg, amikor valaki újra Rudi nevét említi.

– Olyan jó lenne már ezt az egészet lezártnak tekinteni – rázza a fejét Bálint. – Végre a helyükre kerülnek a dolgok, hagyjuk már ezt az egész múltidézést!

– Én viszont szeretném tudni! – kiáltja szenvedélyesen Bea.

– Akkor én meg tudom mutatni. Ugyanis arra jártam aznap éjszaka, és amikor furcsa dolgot láttam, bekapcsoltam a kamerát. Ami mindent megmutat…

Síri csend, csak a tenger moraját halljuk, amikor a szoknyám zsebéből előveszek egy telefont.

Egy archivált fájl van benne, bizony. Tíz évvel korábbról.

Úgy helyezem a telefont, hogy mindenki láthassa a kijelzőt.

Szerintem nagyszerű felvétel, különösen ahhoz képest, hogy sötétben készült. De így is tisztán látszik, hogy egy nő közeledik a parti sziklához, ahol egy férfi áll. Valamit mond, azt nem halljuk, a férfi megfordul, talán meglepődik, de már nincs ideje védekezni.

A nő egyetlen mozdulattal, egy könnyed mozdulattal meglöki, és a férfi teste eltűnik a képről.

– Barb – mondja egyszerre András és Bea.

– Nem tudom, most találtam meg – válaszolok.

– De miért tartottad titokban? Miért nem árultad el a nyomozóknak? Akkor Rudival nem történt volna mindez, ami történt, és Barb is megkapta volna a büntetését – ingatja a fejét András.

– Össze voltam zavarodva. És nem voltam biztos benne, hogy Barb, hiszen ott sem volt velünk…

– Mindenesetre ezt a felvételt valahogy el kell juttatnunk a hatóságoknak, ne keverjük bele Szabinát, nehogy baja essék, de valahogy el kell juttatnunk. Akár úgy, hogy Rudinál találták – javasolja Tamás, Pityur bólogat.

– Majd én leveszem a telefonodról, senki semmilyen hozzád vezető nyomot nem fog találni – fordul hozzám.

– Oké. Nem ezzel vettem fel, hanem egy olyan kamerával, amit már rég nem használok. Nyugodtan vidd az egészet.

– A felvétel alapján körözést adhatnak ki Barbara ellen – mondja András. – A többi meg csak hab a tortán.

– Akkor nyaralhatunk végre? Ha már ilyen messzire utaztunk… – morog Bálint, és mindannyian elmosolyodunk.

Most már igen.

Hiszen, ha így folytatjuk, lehet, hogy ez az utolsó évfolyam-találkozónk.

Ki tudja, ezt az érzelmi hullámvasutat többé úgysem érjük el.

Úgyhogy most száguldjunk fel a csúcsra, és próbáljuk csapattá kovácsolni ezt a szétesett bandát!