Egyszer az életben

II összesen Kanapétörténetek a karanténból

Fejős Éva

Erawan (2020)

Címke: Romantikus, Kisregény

Romantikusttt Kisregényttt

Szaszi egy csoportot vezet Dél-Amerikába, amikor beüt a járvány, és a csoport – némi tétovázás és két virágmintás női nyári ruha miatt – Kolumbiában ragad. Hiába a világ egyik legbájosabb városa Cartagena, és hiába lélegzetelállító a fehér homokos tengerpart, a tízfős csapat nem túl fegyelmezett, és mivel ki-kijárnak a beachre a kijárási tilalom idején, várható, hogy előbb-utóbb a zárkában végzik, és egy kolumbiai börtön nem jelent túl rózsás jövőképet. Ezért Szaszi, az iroda tulajdonosa és a csoport vezetője merész húzással kibérel egy klasszikus vitorlást – amelynek legénysége vélhetően embercsempészetre szakosodott –, és a csapat ellenkezése ellenére vízre szállnak. Nem tudják, hol kötnek ki, mindenesetre Szaszinak van ideje átgondolni Puerto Ricóig és ott, San Juan belvárosában, ahol a karantén ellenére sem hallgatott el a zene, hogy merre fordulhat az élete a vírus után, és mi minden múlik egy hetek óta halogatott telefonhíváson…

Fejős Éva

EGYSZER AZ ÉLETBEN

– a bár, ahol nem hallgatott el a zene –

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

2. kisregény

Szaszi

– Ezzel most mit kezdjünk?

– Ezzel most azt kezdjük, hogy felszállunk rá.

Nem nagyon hiszem el, hogy Zsoltee, ahogy írja – szerinte viccesen – a nevét, két e-vel a végén, egy légy nagyságú aggyal rendelkezik. Itt basztuk a rezet Cartagenában már napok óta, azóta, hogy nem vettek fel minket egyetlen nemzetközi járatra sem – ebben ugye Zsoltee csajának és Csodálatos Lénának abszolút főszerepe van –, és eléggé várható volt, hogy előbb-utóbb kellemetlenné válik a helyzetünk egy ilyen latin-amerikai országban, mint Kolumbia. Oké, a drogbárók országa, de nekem bárki elhiheti, hogy Cartagena a turizmus egyik gyöngyszeme és csodálatos helyszíne. Ez a legtutibb hely, ahová életemben eljutottam, immáron másodszor. De ez a mostani az első alkalom, amikor menekülünk innen.

– Csak azért, mert mi végül is repülőre várunk.

Sóhaj. Napok óta ezt tárgyaljuk, hogy repülő, az a bevezetett légzár miatt várhatóan hónapokig nuku.

– Zsolti, ezt már megbeszéltük! – mondja a divattervező csaj. – Nincs repcsi. Ez van – mutat a vízre.

– De engedjétek meg, kérlek szépen, hogy rávilágítsak: ez egy kibaszott hajó!

– Az.

– Nem hajó, nem sima hajó, amin manapság a hajót értjük. Hanem egy vitorlás, ami a történelmi filmekben szokott feltűnni! Nem nagyon hinném, hogy létezik élő ember, aki erre a kalózvitorlásra utazás céljából felszállna.

– Hát pedig most, és még hosszú ideig csak ezzel tudjuk elhagyni ezt az országot – tárom szét a kezem. Zsoltee, aki egyébként basszgitáros és bélyegzőcég-tulajdonos, tényleg nem rendelkezik túlságosan bonyolult agytekervényekkel, ha az elmúlt napok történései ellenére sem fogta fel, hogy ez az egyetlen lehetőségünk.

– Egyszer láttam egy realityt vagy dokusorozatot, aminek az volt a lényege, hogy civilek vitorlázgatnak keresztül-kasul a világ tengerein ilyen nagy klasszikus vitorláshajókon. Tall Ship Chronicle volt a címe – mondja a nő, a nagyokos, akiben egy tanár veszett el, ezzel szemben örök diáknak aposztrofálja magát, és hüllőket árul egy debreceni üzletben. – Mindenkinek fel kellett mennie az árbócra! – mutat föl a magasba, és hát szó se róla, most én is konstatálom, hogy majdnem fent van a csillagoknál az elcseszett árbócnak a teteje.

– Egyszerre mindenkinek? – kérdezi Csodálatos Léna, aki egyébként blogger is, és elvileg azért hoztuk magunkkal – megjegyzem, neki ajándék ez az út –, hogy majd fényezze egy csomó videóban és bejegyzésben az irodánkat. A neve elé került jelzőt tulajdonképpen ő sugallta, de még nem említettük neki, hogy ez lett az új vezetékneve.

– Neeeem – feleli a dokusorozaton edződött. – Egyszerre még rendben is lenne, mert nem rettegnél annyira a társaságunkban. Ja, és mindig van patkány a hajón. Mindig.

Na jó, elég.

– Szerintem próbáljuk meg belakni, mert igazából nincs sok időnk – sürgetem a csapatot. – Nem szívesen várom meg, hogy a korábbi kilengések után jöjjön még egy, és a végén berakjanak minket egy kolumbiai börtönbe, mert azzal nekünk itt annyi.

Talán felfogják. Talán nem. Nem vagyok biztos benne.

Nem is ismerem mindegyiküket. Először jöttem el úgy csapattal, hogy kilencből csak hármat ismertem, oké, ez az én bizniszem, miért is kellene mindenkit ismernem, a Sparban sem ismeri a pénztáros az összes vevőjét, mondhatná bárki. De az enyém egy szűk piac egyedi üzletága, tényleg fapados a sztori, egy hátizsák, egy-két váltás ruha, semmi cifraság, nekiindulunk a világnak, a lehető legnyomottabb árakon, viszont cserébe autentikus szállásokon lakunk, megismerjük a helyiek ételét és életét. Nem mondom, hogy olcsó, csak azt mondom, hogy nem luxusáron szállunk meg, nem luxushelyeken, nem bérelünk légkondis túrabuszt és a többi. Ennek megfelelően velünk olyan helyekre is eljuthatnak nem túl nagypénzű utasok, akik egyénileg nem tudnák és nem is akarják megszervezni az utazást, három-négy csillagosra meg akár már nem is futná. Hogy az ötcsillagost ne említsem. Persze olyanok is jönnek, akik bármit meg tudnának fizetni, csak imádják kipróbálni a hátizsákosságot. Vagy azért, mert ez egyfajta kaland nekik, vagy mert sajnálnák a pénzüket a luxusra.

Ez egyébként nem az én világom utasként, hiszen már annyi szar helyen laktam, hogy amikor én nyaralok, igenis úgy választok, hogy legyen szobaszerviz és lehetőleg ne rohangáljon csótány a szobában, de mint irodás, imádom az efféle túrákat. Megszervezni is, és ha én kísérek el egy-egy csoportot, ez azért van, hogy a földön maradjak két lábbal. Nem munkának fogom fel, de nem is nyaralásnak. Valahol a kettő között. Mindegy, egyelőre az utasaim még mindig viccnek gondolják a dolgot.

Én már megtapasztaltam, milyen az, ha viccnek meg poénnak gondolják. Éppen Balin voltam, amikor kitört ismét az Agung, aztán a vulkáni hamu gyönyörűen kilövellt a magasba. Tudtuk, hogy le fogják zárni a repteret, de a turisták, akik nem csoporttal voltak, ezt nem akarták elhinni, úgyhogy katasztrófatúrákat szerveztek az Agunghoz, aztán szépen ott ragadtak, mert lezárták a Ngurah Rai repteret. De az még mindig normális élet volt ott Balin, mert csak hazarepülni nem tudtál, enni, élni, strandolni, szórakozni igen – feltéve, ha nem fogyott el az utolsó garasod is. Mindegy, az emberek nem hiszik el, amit látnak és hallanak, mindenki a saját kárán tanul.

Márpedig a helyzet az, hogy Kolumbiában vagyunk, egy érdekes országban, amiről több rosszat hallasz, mint jót, pedig már messze nem olyan veszélyes ideutazni, mint régen, de ha menned kell, mert nemkívánatos lettél külföldiként, és egyébként is otthon éreznéd magad (félig-meddig) biztonságban, akkor indulnod kell. Itt nem várhatsz arra, hogy a saját károdon tanulsz, mert a végén tényleg lecsuknak, aztán kalap. És ha csak vitorlással tudsz elmenni, mert nincs már repülőjárat, akkor azzal. És ha csak Észak-Amerika alsó csücskéig jutsz el, akkor addig. Kész, vitának nincs helye.

– Oké, majd a többit a hajón.

– És ki lesz a kapitány?

– Én – mordul angolul a helyi gyerek, aki addig a dugipiát adagolta a tagoknak a jó hír megemésztéséhez.

– Te? – néz végig Zsoltee a nem valami daliás pasin, és összeráncolja a szemöldökét. – Eddig is sejtettem, hogy ez valami vicc, de most már biztos vagyok benne. Még hogy a csapos vigye a hajónkat a Karib-tengerre…

Felnevet, néhányan követik a példát, mások belehúznak a rumba, de a lényeg, hogy a srác szép lassan mindenkit elkezd felállítani az asztaltól.

Csak állok, és bámulom a hajónkat. Ez lesz az „otthonunk” – ha minden igaz – a következő napokban. Egy klasszikus vitorlás, háromárbócos, nagyjából negyven méter hosszú hajó, keresztvitorlázattal, Zsoltee szerint ez egy kalózhajó, és hát igaza is van részben, legalábbis meghökkentő, amikor megjelenik a legénység egyik tagja kalózkalapban, sötét, foncsorozott pilótaszemüvegben.

– Én tengeribeteg vagyok – lép elő mosolyogva Kálmán. Bólintok, már vártam, hogy valakinek legyen valami egyéb problémája. Eddig Kálmán, a könyvelő – mellesleg az irodámnak is ő a könyvelője, ezért önköltségi áron vesz részt a feleségével a neki tetsző túráinkon, cserébe viszont jelképes összeget számol a munkájáért, nem is tudom, melyikünk jár jól ezzel az egésszel – tudtommal csak a szörnyektől félt. Balin konkrétan kimenekült az egyik Barong-táncelőadásról, mert „szörnyek foglalták el a színpadot”. Kálmán erős ötvenes, két majdnem felnőtt gyerek apja, és már sok kemény helyzetet bevédett az adóhivatalban, de nyilván csak azért, mert még sosem raktak elé valamilyen szörnybábut.

– Oké – felelem. – Akkor most szedelőzködjünk, emberek, ha nem akarunk itt ragadni örök életünkre. Irány a hajó!

– És hová az ördögbe megyünk? – érdeklődik Lázár Gábor, a hetilapos újságíró-szerkesztő, akinek az az év fénypontja mindig, hogy velünk tarthat egy útra. Most nagyon megnehezíti az életét Csodálatos Léna, aki szakmabelinek gondolja magát. A szerkesztő már ezerszer beszólt a lánynak, akiről minden lepereg, de komolyan.

– Hát ha elérnénk az Államokat, az lenne a legjobb. És ha beengednének. Na, indulás.

– Nem fognak beengedni – így Marianna. – Akkor pedig hónapokig bolyongunk majd a tengeren, és a világsajtó majd azt fogja találgatni a főcímekben, hogy „Életben van-e még valaki a szellemhajón?” – folytatja. Na jól van. Ezzel nem megyünk semmire.

– Indulás. Aki akar, jön. Aki marad, az pedig írja ezt alá! – lobogtatok meg egy adag nyomtatott lapot.

Rám merednek. Most kezdik felfogni. Hogy akár itt is hagyom őket a picsába, ha továbbra is csak szórakoznak.

– Mi az? – érdeklődik komoly arccal Kálmán, Akifélaszörnyektől és most már Tengeribetegis.

– A saját felelősségetekre itt maradtok, nem jöttök a csoporttal tovább… – felelem, és szándékaim szerint fenyegetően lobogtatom a papírokat.

Csak remélem, hogy nem tudják leolvasni róluk, hogy az egyik cartagenai büfé étlapját tartom tíz példányban a kezemben.

Néhány nappal korábban.

– Fotózni egyáltalán nem így kell – magyarázza a férfi a nőnek, aki baseballsapkában és bikiniben sorra készíti magáról a szelfiket. Pár nappal korábban már kihúzta a gyufát, amikor visszatértünk a körutazásból és bejártuk Cartagena óvárosát, és a fiatal nő, Léna egy kivágott nyári ruhában merészkedett be a méltán híres katedrálisba, és úgy táncolt végig a belváros élénk színű, virágokkal felfuttatott házai között, mintha egy latin karneválon lenne. Ez persze Lázár Gábort, a „szeriőz” újságírót – hiszen többször hallottam, ahogy felcímkézte saját magát – egy csöppet felháborította.

Most meg a csaj, aki naponta rak fel mindenféle videókat a blogjába, nyilván ferdén tartja a telefont a kezében.

– Tényleg? – vonja meg a vállát Csodálatos Léna, és készít magáról egy újabb szelfit. Szerintem marha jó szelfiket készít, már amennyit eddig láttam az Instagram-profilján. A Facebookot alig használja. Pedig, hozzáteszem, nekem onnan hozna több utast, de hát megmondta, hogy ő fogja a kampányt kezelni, és nem én. Én csak fizetem az utazását meg az ellátását, beleszólásom nincs.

A Playa Blanca egy fehér homokos strand, ahonnan besétálunk a türkiz Karib-tengerbe, hát szerintem az egyik legszebb karibi strand, ahol ez a csaj megcsinálhatja élete fotóját. Csakhogy most egyértelműen tilos itt lennünk. Háromezer dollárunkba is kerülhet, fejenként. Vagy egy év börtönbe. Kolumbiában. Nagyszerű kilátások.

– Igen. Rossz nézni, hogy egy sima telefont használsz.

Léna újra vállat von, nem nagyon érdekli a régi fotósiskola, és amikor legközelebb kimegyek értük, azt látom, hogy Lénát a hüllőárus Hilda és férje fényképezik telefonnal, Léna minden képnél instruálja őket, aztán visszanézi a mobilon a képet.

– Nem maradhatunk kint, kijárási tilalom van, gáz lesz ebből – szólok oda nekik. Azt felelik, hogy nem kell beszarni, és majd jönnek.

Legközelebb akkor látom őket, amikor két órával később rendőri kísérettel hazaállítanak. Nem kevés pénze is bánta a csapatnak, nyilván zsebbe ment a váltságdíj, de az is kész csoda, hogy nem sittelték le vagy utasították ki őket egyből az országból – ahol mostanra megszűnt a légi közlekedés –, amiért kijárnak a tilalom idején.

– Szóval akkor. Jöttök, vagy búcsú? – intek Kálmán és Zsoltee felé.

– Van orvos a legénység tagjai között? – érdeklődik Kálmán, Akifélaszörnyektől és most már Tengeribetegis.

– Szerinted? – nézek arra a négy srácra, akik a szikár kapitány mellett álldogálnak a lakásban, ahol egyébként valószínűleg illegálisan lakunk, még ha fizetünk is a bérbeadónak. A legénység két tagja konkrétan kiskorúnak tűnik, egy meg határozottan lányos idomokkal rendelkezik. A negyediknek a karját végeláthatatlan tetkó díszíti. Oké, egy orvosnak is lehet tetoválása. De én most mégis szinte biztos vagyok benne, hogy nincs köztük doki.

– Szerintem szereznünk kellene egy orvost.

Mély sóhaj. Most nagyon jól jöhet, hogy orvoscsaládból származom. Mégsem hívom fel erre a figyelmet. És arra sem, hogy konkrétan legatyásodni készülünk azért, mert a két csaj elcseszte a hazarepülési lehetőségünket. Persze ha nem teszik, akkor sem biztos, hogy feljutunk a néhány európai járat egyikére.

– Nincs orvos. Nincs semmi. Vagy eljössz, vagy kitöltöd ezt a papírt – lengetem meg még egyszer a paksamétát –, és itt maradsz saját felelősségedre. Ennyi. Én elmegyek.

– Oké – bólint végül mindegyik.

Így szállunk tengerre Kolumbiában, anélkül, hogy pontosan tudnánk, hol fogunk tudni kikötni, anélkül, hogy bármi tengerészeti meg hajózási ismeretünk lenne.

Velünk jön viszont három amerikai, akik az utolsó pillanatban csatlakoznak be a csapatba, és ezzel csökken a költségünk a nagy kalandra.

Három amerikai, akikről semmit sem tudunk.

Sebaj. Egyszer élünk, akkor meg csináljuk úgy, ahogy a legjobb lehet mindenkinek.

Induláskor arra gondolok, vajon mit szólna a fater, de főleg a muter, ha látnának. Hát biztos, hogy a fejüket fognák, bár talán jobban örülnének, mint amikor főiskolásként aláírtam egy gyógyszercégnek, hogy díjazásért tesztelhetnek rajtam valami gyógyszert. Így legalább azt hiszik, kivárjuk Kolumbiában a vírus elmúltát. Bár anyám szerint csak győzzük várni.

Azért nem lettem orvos, mert tele van a család orvosokkal. És mivel nálunk mindenki bolond a maga módján, arra gondoltam, én olyasmit fogok választani, aminél még előny is, ha az ember őrült egy kicsit. Szóval nem is mentem az orvosira, hanem sodortattam magam az élettel az egyik tanárképzőn, mellette felcsaptam egy matracgyártó cégnél matractesztelőnek, ami konkrétan annyit tesz, hogy minden prototípust le kell tesztelned, mennyire kényelmes rajta aludni. Nekem mind kényelmesnek tűnt, de voltak szempontok, és igyekeztem normális értékeléseket írni, hogy hosszú távon megőrizhessem a világ egyik legjobb állását. Aztán persze nem sikerült. A főiskolai tanulmányaim során voltam még szerencsesüti-szövegíró és úszómester is, belecsaptam a gyógyszertesztelő bizniszbe, amíg anyám balhét nem csinált, aztán jött a karrierek karrierje, amikor a másodév nyarán animátor lehettem egy görögországi luxusszállodában.

Utóbbinak sok mindent köszönhetek: az utazási vágyat, az utazási irányt az életemben, Elenát és a gyerekemet. Más kérdés, hogy Elena nem nagyon szereti az utazási vágyamat, és ezért… na mindegy. Erről a mostani vitorlázós kalandról csak a nagyfater tud. Persze ő az, aki mindig támogatott, hogy merjek különbözni. Na nem mintha Adriék meg Lola nem különbözne, mármint a muteréktől, de nekem az volt az elképzelésem a kezdetektől, hogy teljesen más utakat fogok választani.

Hát tök jó, most is más utakon járok, illetve hajózom. A hajónkat San Lunának hívják, és nem tud fékezni meg tolatni. Ez nekem egyáltalán nem újdonság, mivel egy időben versenyszerűen kajakoztam és szert tettem némi dunai ismeretre, de például Hilda, a hüllőárus ettől dühbe gurult, Kálmán, Akifélaszörnyektől pedig – mivel Tengeribetegis – gyakorlatilag az indulás óta hangoztatja, hogy egy ilyen jármű mindenféle manőverre alkalmatlan, ezért „csak az elemekben bízhatunk”. Marianna, Zsoltee csaja előkeresett neki egy négyes csomagolású ceruzaelemet, de Kálmán azonnal leoltotta.

Szeretném leszögezni, hogy két nagy szerencsénk van.

Egy: a legénység tényleg ismeri a hajót. Manuel, a kapitányunk tíz éve hajózik, és erős a gyanúm, hogy nemcsak fizetett turistakirándulásokra visz embereket, hanem vannak kevésbé legális útjai is.

De vajon honnan van egy harmincas csávónak egy ilyen méregdrága hajója?

– Póker – feleli, mindahányszor kérdezem.

Elhisszük? Nem hisszük?

De nem mindegy?

A másik, hogy a legénységben a csaj a leggyorsabban mászik fel az árbócra, ő tartja az oktatást is, és ő készíti nekünk a kaját. Bölcsen teljes ellátással foglaltam az utat. A legénység két másik tagja munka mellett igyekszik edukálni minket a vitorlázással kapcsolatban, de mondom, még mindig annál a kérdésnél tartunk, hogy miért nem tud fékezni egy hajó.

Manuel azt állítja, nem lesz itt baj. Valahol csak kikötünk. Ő biztosan tudja. Egyébként sem volt más választásom.

Amikor az a négy bolond majdnem rabosította magát, döntésre jutottam. Nem maradhatunk hónapokig Latin-Amerikában, ahol minden kiszámíthatatlan. Ugye azon már kár sírni, hogy valójában mindannyian több érvényes repjeggyel rendelkezünk, ennek annyi, és nem csupán a két csaj miatt, de, maradjunk annyiban, nagy szerepük van benne.

Kolumbiából még el tudtunk volna repülni a legelső mentesítő járatokkal. De akkor a többiek még kalandnak fogták fel, és bevallom, engem sem nagyon hajtott a tatár. Ide még csak a híre érkezett meg a koronavírusnak, miközben Európában már állt a bál, és nem sok kedvem volt egy párizsi átszálláshoz. A nagyfater különben is naprakészen tájékoztatott, elemzéseket küldött, amelyben a saját elemzései is szerepeltek. Sőt a saját következtetései. Szerintem rohadt nagy igazságtalanság, hogy mire igazán szükség lenne rá mint tudósra, addigra már jócskán nyugdíjas. Sőt. Szóval senki sem veszi komolyan, szart se ér a szava, csak azért, mert már nyolcvan felett tolja. Szerintem van, aki bolondnak tartja.

Egymásban tartottuk a lelket, amúgy.

Vagyis én benne, ő meg bennem, hogy csináljam csak azt, amit érzek, annyi utazási tapasztalattal a hátam mögött.

Így ragadtunk Kolumbiában.

Mert ha nem azt csinálom, amit érzek, hanem azt, amit tennem kell, akkor átfoglaltatjuk az első járatra a visszaúti jegyünket, és még el is megyünk vele valahová Németországba, aztán onnan csak hazajutottunk volna. De az az igazság, hogy én sem láttam még ilyen járványt, bár utaztattam már a SARS idején is, és volt, hogy hőkapun kellett átmennem, kitöltögetnem mindenféle egészségügyi papírokat különböző országokba való belépés előtt, a reptéren, de ez a mostani olyan járvány, amire nem számítottam. Szóval nem léptem időben.

Aztán amikor egy hét múlva megtudtuk, hogy mindjárt itt a légzár, átrakattuk az eredeti jegyünket 25-ére, egy újabb mentesítő gépre. Tuti, hogy fel is jutottunk volna rá, ha nem hozzák előre a nemzetközi légzárat 22-ére. Na most, itt két gépet ígértek, és más légitársaság lett volna, tehát a 25-i jegyünket valószínűleg buktuk. A korábbi járatra nem sikerült jegyet vennünk, a későbbire igen, és nagy eséllyel el is értük volna, ha Csodálatos Léna és a divattervező Marianna nem talál egy illegálisan nyitva tartó boltot a belvárosban. Igen, a belvárosban, ahol minden zárva. Igen, egy boltot, ami nem kokaint meg ilyesmit árul, amire most bárki elsőre gondolna. Nem ám. Hanem? Hanem színes virágmintás meg margarétás nyári ruhákat.

Igen. Pontosan ezeket árulja. Van kérdés?

A válasz: nem, nem öltük meg őket, különben most nem tanulnának árbócra mászni a hajón, helyesebben, árbócon szelfizni. Csodálatos Léna mindezt margarétás nyári ruhában és biciklisnadrágban.

Köszi, csajok.

Állítólag éjjel viharos lesz a tenger.

Mindent a világon a nőknek köszönhetek, mondtam már?

Elena a divatbemutatót vezette a hotelben, ahol animátorkodtam. Egy évvel korábban lett a sziget szépségkirálynője.

De én ezt csak jóval később tudtam meg, mert ha akkor tudom, biztos, hogy nem hívom el vacsorázni. Nem azért, mert bajom van a szépségkirálynőkkel, hanem arra gondoltam volna, hogy mi a fenéért jönne el velem.

De eljött, mert – és erre sosem mertem volna gondolni – sosem fújtam a nők melle közé a szappanhabot a medencés habpartikon, amelyeket, még ma is emlékszem, keddenként tartottunk, és utána napokig habzott egy kicsit a víz a medencékben. Amikor egy gyereket Immodiumért vittek a hoteldokihoz, tudtuk, hogy túl sok vizet nyelt habparti után a medencéből.

Elena életem legjobb nője, és nehéz ezt most kimondanom, de egyetlen szerelme. Az az igazi görög csaj, mondjuk úgy kell elképzelni, mintha látnál egy kreolra barnult, sötétbarna hajú, zöld szemű nőt egy magazin hirdetési oldalán, ahogy áll egy trópusi vízesés alatt nedves hajjal, rózsaszínre rúzsozott szájjal, és párducmintás bikinit reklámoz. A Guccinak. Vagy valami ilyen menő cégnek. Idomai nem azoké az anorexiás modellcsajoké, de nem is kövér. Igazi nő, na. Van hangja is, hűha, de tud néha üvölteni. Meg suttogni is.

Az utóbbi jobban kiborít, egyébként.

És amilyen a mi szerencsénk, Niké az első szexnél megfogant. Akkoriban azt mondtuk, összejött, meg minden ilyesmi, most már persze más az egész. Elena tizenkilenc volt, én húsz. De ennek már több mint tizenhat éve…

Hogy jól döntöttünk-e? Azzal igen, hogy akkor ott rettenetesen egymásnak estünk és életünk első legjobb szexét megéltük egymással, és azzal is, hogy hagytuk, hogy Niké megszülessen – bár túlzás lenne, hogy őrülten vártuk, inkább azt mondom, őrülten féltünk.

Azzal, hogy összekötöttük az életünket… nem tudom. Szerintem én jól jártam, de Elena kevésbé. A fene tudja. Feladta a hazáját, egy csomó mindent, hogy egy ilyen habókos faszival élje le az életét.

Aztán most… mindegy. Most MOST van, vagyis az a jelen, amikor Kálmán, Akifélaszörnyektől és aki Tengeribetegis, a fenéken öklendezik, hiába kérleli a felesége és Gábor, az újságíró, hogy jöjjön fel a fedélzetre, ott nem lesz semmi baja. Azt feleli, amíg erről nem lát írásos bizonyítékot, mármint hogy fent jobb elviselni a hajó totális imbolygását, addig nem fog felmenni.

Továbbá követeli, áruljuk el, hol fogunk kikötni.

Hát ha én azt tudnám. Szerintem nincs ember, aki ezt meg tudná mondani neki.

A következő két nap elég hektikus. Senki sem számított arra, hogy különböző köteleket kell megfeszíteni, vitorlákat bontani, hajót felmosni, kurvára semmit sem látni és folyamatosan szédülni meg botorkálni. Arra sem számítottunk, hogy amikor nincs vihar, akkor is viharnak éljük meg a tenger hullámzását, és amikor vihar van, akkor könnyen visszajöhet a vacsora… Mondjuk a teljes ellátás megrendelése valójában illúzió volt, hiszen nem nagyon van kedvünk enni. Én minden pillanatban azt lesem, Manuel arcán látok-e valami rendkívülit. Rettenetet, félelmet, lemondást, ilyesmit. De a srác egykedvű mosollyal osztja hol a legénységének, hol nekünk az utasításokat. Szerencsére a három amerikai valami sportevezős csapat tagja, és nagyon rajtuk van a bizonyítási kényszer, úgyhogy bármit bevállalnak.

Két dolog kiderül: a legbátrabban Marianna mászik fel az árbocra, és röhög, amikor Zsoltee azon rinyál, hogy le fog esni. Zsoltee nem mer felmászni, és távol tartja magát a hajókorláttól is, a barátnője viszont nemcsak divattervező, hanem született alpinista vagy légtornász. A másik, hogy bár Kálmán az, aki Tengeribetegis, nem hányt egyetlenegyszer sem, csak az első éjjel öklendezett, és ő az, aki Csodálatos Léna lábára fáslit szerzett valahonnan, akinek a fedélzeten felmosás közben(!) – na jó, erről ne mondjon senki véleményt – kifordult a bokája. Nem tudjuk, merre tartunk, Manuel nem osztja meg velünk percenként, hogy mi a helyzet, csak azt mutatja, hogy ő mindent tud, ami, őszintén szólva, elég jólesik.

– Azt hittem, megtudok valamit ezekről a srácokról, elég jó anyag lenne – mondja a második nap Gábor, az újságíró, akinek eddig nem volt érkezése kifaggatni őket. Hát tuti, hogy nem is lesz, gondolom, de nem veszem el a kedvét, épp elég, hogy az én életkedvem hamarosan elolvad itt, ha soká tart ez az egész.

Tudom, tudom, az én ötletem volt a vitorlás.

De valaki esetleg ajánlott volna más megoldást? Az mégsem elképzelhető, hogy mondjuk, hónapokig karanténozunk Cartagenában abban az illegálisan bérelt lakásban. Jó, szeretem a kalandot, meg a kiszámíthatatlan dolgokat, de azért van egy határ, végül is.

– Gyerekek vagytok még ti magatok is, ugye ezt nem gondoljátok komolyan? – Anyám hátast dobott, amikor kiderült, hogy negyvenévesen nagymuter lesz. Oké, hát nem tudtam mindenkire gondolni egy dugáskor, az ég szerelmére. Én csak le akartam feküdni Elenával ott, a csodálatos görög szigeten, a mirtuszbokrok, leanderek meg mit tudom én, milyen növények hazájában, ahol egy luxushotelben szórakoztattam a fizetőképes embereket, csak jól akartam érezni magam. Másodévet végeztem éppen, húszéves voltam, életem első szuper állásában, egész nyáron. Akart a franc gyereket, meg elköteleződést! Semmi mást nem akartam, mint egy szabad, önfeledt nyarat, egy olyan helyen, ahol többnyire filmek meg regények játszódnak. Ennyit.

– Ez van – tártam szét a kezem. Tényleg nem tudtam mit tenni. Meg aztán nem is akartam. Én nem tudom, hogy vannak ezzel az emberek, hogy elvetetni egy gyereket. Mi nem vagyunk vallásos család, oké, amikor nagy a baj, mindig hiszünk Istenben, de ha nincs baj, akkor elvagyunk anélkül, hogy imádkoznánk meg templomba járnánk. De azért egy gyereket elvetetni, az talán azért sem volt opció nálunk, mert anyám ugye gyerekorvos, meg ott vannak a tesóim, szóval akkor ők se léteznének, ha… Na ezzel az érvrendszerrel álltam elő, mire anyám csak lesújtóan nézett.

– És, ne haragudj, hogy ezzel előhozakodom, de te is húszévesen szültél engem, nem?

– Az más volt.

Jaaa. Ez tök jó, megint gyerekszámba vett, úgyhogy ezzel el is intézte: ha más volt, akkor más. Apám, mint állatorvos, akkoriban kezdett dolgozni a klinikán, és már betéve tudtam, hogy anyám le tudott vizsgázni állapotosan is, és csak egy évet halasztott, juhéjj, mert ő a zseni, aki mindent össze tudott hangolni – meg persze volt egy anyja, aki természetesnek vette, hogy ha már ő nem orvos, akkor a lánya gyerekeit a szárnyai alá veszi, hogy a lánya kiteljesüljön a hivatásában. Meg ott voltak a másik nagyszüleim is, a két nagyapám… szóval. Na. Anyám megtehette, hogy húszévesen megszül engem – és ez tényleg nem volt rossz döntés –, de nem mondtam volna a világ minden pénzéért sem, mert amikor megharagszik vagy megsértődik, akkor aztán kiengesztelni jó ideig lehetetlen.

– És tudod azt, hogy a legtöbb tizenéves fellángolás csak néhány hónapig tart? – kérdezte.

– Húsz elmúltam – morogtam.

– És miből fogjátok eltartani a gyereket? Egy tanárképző főiskolás, meg egy görög szigeteki szépségkirálynő… – Tárgyilagosan mondta az utolsó mondatot, de komolyan, szívem szerint kikértem volna magamnak, mivel a hangsúlyozást elhagyva is pontosan tudtam, hogy lenézi Elenát, lenézi a kapcsolatunkat, hülyegyerek-számba vesz engem, és úgy érzi, neki, aki már révbe ért mint szülők által körülrajongott gyerekorvos, akinek szintén révbe ért az állatorvos férje azzal, hogy magánrendelést indított, szóval hogy ezek az igazi karrierek, nem az én lébecolásom holmi tanárképzőn, ami után nyilvánvalóan keresni sem fogok…

Mindegy. Niké tavaszi gyerek, és szépen megkapta az arcát már áprilisban a görög nap.

Aztán júniusban átköltözött Magyarországra. Igen, az anyjával.

Nem volt egyszerű. De könyörögni, hát azt aztán nem fogok egy nőnek. Gondoltam akkor. Aztán… nyáron végül mégis megértette, hogy egy kibaszott diplomát muszáj lesz szereznem, mert a családomban a diploma hiánya az eleve fekete bárányt farag az emberből.

– Meg kell hatnod őt – tanácsolta az egyetlen, akire hallgattam. A nagyfater. – Mi hat meg egy nőt? A virág. A vers. A nőrablás.

Ezek voltak a nagyapám tanácsai. Ezek közül csak az elsőt tartottam kivitelezhetőnek, a másodikat viszont angolra fordítottam rím nélkül – most inkább nem nevezném meg a szerzőt, nehogy a leszármazottai jogdíjat követeljenek –, de a harmadik…?

Oké. Oké. Adott egy görög csaj, akinek az apja egy panziót működtet. Bármilyen regényszerű is, egy panziót visz, meg egy éttermet. Az anyja ugyanazt csinálja, plusz a pékséget vezeti a sétálóutcában. Szóval azért elég jól megy nekik. A lányuk a helyi tévének készít riportokat, meg különböző eseményeket vezet nyaranta.

És akkor jövök én, a magyar gyerek, akinek se állása, se semmije, aztán elrabolom a lányukat, aki ráadásul tőlem szült gyereket. Hát vajon mivel lőtt volna rám az apja, de komolyan? Szerintem golyószóróval.

Aztán, mivel a nagyfater mindig jó tanácsokat adott, mégis elraboltam őket, mind a két csajt.

Az utolsó nap Manuel többet foglalkozik a szervezéssel, mint azzal, hogy instruálja a bandát. A legénység, ahogy mondják, „földközeli állapotba” kerül, bár tudják, hogy ez korántsem jelenti azt, hogy ők is szárazföldre lépjenek. Most már tutibiztos vagyok benne, hogy embercsempészettel is foglalkoznak, a lány elszólja magát, hogy sosem szokták élvezni a parti dolgokat, mert nem arra szól a megbízásuk.

Engem jobban érdekel, hol érünk partot, és ott fogadnak-e minket. Máskor ez kisebb probléma lenne, de most elég nagy a gond. Összeteszem a két ujjam, hogy ne a legkisebb karibi szigeten tegyen ki minket Manuel a San Lunáról, mert ott megint csak az a helyzet, hogy tuti se légi közlekedés, se hajóforgalom, és hát a fene tudja, egy ilyen járványhelyzetben hogy áll például az egészségügy, van-e normális lakás normális áron, hogy viseljük el egymást ennyi időn keresztül ennyien és egyebek. Ahogy közeledik a lehetőség, hogy szárazföldet érjen a lábunk, muszáj azon is elgondolkoznom, hogyan tudunk életben maradni, mint csapat, anélkül, hogy megölnénk egymást.

– Puerto Rico – mondja ki végül a kulcsszót Manuel, és esküszöm, könny futja el a szemem a megkönnyebbüléstől.

– Köszönöm, Istenem – suttogom. Mondom, hogy csak vészhelyzetben fordulunk Istenhez, mármint ez családilag igaz ránk, de olyankor megköszönjük a segítségét. Azért még további kérést is intézek hozzá: engedjenek kiszállni minket. Kálmán annyira beleéli magát a közelgő kikötésbe, hogy nem is gondolja, hogy akár megakadályozhatják – ha visszaküldenek minket a hajóra, tuti, hogy felnyom majd valamivel az adóhatóságnál.

Közeledik a part. San Juan Puerto Rico fővárosa, Puerto Rico pedig az USA társult állama, ami azt jelenti, hogy Amerikának jelentős befolyása van rá, és az itteni lakosok automatikusan amerikai állampolgárok. Vagyis a jó hír, hogyha beengednek, akkor eggyel mégiscsak közelebb vagyunk a hazautazáshoz. Amerikából csak haza tudunk majd jutni!

Elraboltam őket egy séta alkalmával. Egy bérelt kocsival. Repjegyet is vettem nekik. De csak egy héttel későbbre. A sziget legjobb szállodájában foglaltam hármunknak szobát. Beraktam őket a kocsiba, és irány a hotel!

Én voltam a legnagyobb király. Oké, a Fiat Puntóba nem nagyon fért be a babakocsi, kilógott a tolókarja az ablakon, na de kit érdekelt? Egy zöld Fiat Puntóban én voltam a király, aki megszökteti élete szerelmét a zord szülői házból, a gyerekkel együtt.

A királylányt.

Elena elképedt. Sok évvel később bevallotta, hogy lányrablás nélkül is arra várt, hogy eljövök érte.

– Nem komolyan dobtalak ki – magyarázta. – Csak lecke volt. Ha szeretsz minket, akkor kitaláljuk együtt az életünket.

– Te mondtad, hogy nem fogsz Magyarországra költözni. El kellett raboljalak – magyarázkodtam.

– Jól elraboltál, ejha.

Ez a párbeszéd egyébként magyarul zajlott, de beszélhettünk volna angolul vagy görögül is.

Egy hétig laktunk hárman a szállodában, végül Elena azt mondta, próbáljuk meg. Éljünk együtt a bérelt lakásomban.

Akkor még nem mertem elárulni neki, hogy nem egyedül bérelem, hanem két sráccal. Meg a srácoknak sem mertem elárulni, hogy hamarosan hazahozom a csajomat meg a pár hónapos gyerekemet a bérlakásba.

Na, tessék kitalálni, ki oldotta meg a helyzetet!

Ja, egyébként Elena szülei abszolút örültek, hogy új életet kezdünk Elenával. És azt se bánták, hogy Magyarországon. Mondták, majd úgyis náluk töltjük a nyarakat, meg majd sokat fogunk utazni, szerintük.

Azt nem gondolták, hogy egy évre rá megnyitom a saját utazási irodámat, a semmiből, a semmire.

Manuelnek túl sokat köszönhetünk. Nagyon sokat. Rengeteget. Azt is, hogy a hivatalos ügyek elintézése után kibérelhetünk egy házat. Egy házat, basszus, San Juanban! Manuel még fejenként egy-egy üveg rumot is elintézett nekünk. Ezek szerint mindenkit túlfizettünk, de ez már mindegy is. Nem mozdulhatunk ki, hatósági karanténban vagyunk. De kit érdekel?!

Puerto Rico azért áll közel a szívemhez, mert egyszer megígértem Elenának, hogy elhozom ide. Aztán mindig kimaradt. Az én utam is, meg a közös is. De most… most majd fel kell hívnom.

Emiatt kalimpál összevissza a szívem.

Hogy fel kell hívnom a feleségemet.

Vagyis élettárs. Mert ugyan megszöktettem – már ha ez szöktetés volt –, de nem házasodtunk össze. Még nem.

– Ezt a számot mindenképpen hívd fel – javasolja a sofőrünk, akit szintén Manuel szervezett nekünk. Maszkot visel, a járványról azt mondja, ő speciel nem fél tőle, de tud halottról, meg tud betegről is, és azt javasolja, igyekezzünk betartani a kijárási korlátozást, mert… na jó, a többit már Kolumbiából ismerjük. A lényeg, hogy a fejükbe kell vernem, hogy nincs kimászkálás, mert ha innen is mennünk kell, mielőtt jönne egy mentesítő gép, akkor végünk. Mert innen hová?

Felveszem a kapcsolatot a diplomáciával, hát a lényeg egyébként az, hogy most be sem léphettünk volna. Mindegy, magyar van a vonalban és segítőkész, azt mondja, ha lesz mentesítő járat az USA-ból, ahhoz majd el kell jutnunk. Hogy hogyan, abban majd segít. Majd. Majd. Azt mondja, zárkózzunk be és igyunk sok rumot.

Oké.

A házunk San Juan kellős közepén helyezkedik el. Nem volt olcsó, de nem is drága. Van négy szobája és egy nappali. Vagyis az öt szoba. És van egy belső udvara. A ház falai kívülről sárgára vannak vakolva, amire Elena azt mondaná, hogy napsárga, Klau meg azt, hogy citromsárga, és ezen rohadtul összevesznének, majd utána összeborulnának, és kidumálnák az összes hülye pasit, főleg magyarul, de Elena görög szavakat is szőne bele, én meg a kertben röhögnék, hogy Elena honnan a fenéből tudná, milyenek a hülye pasik, mikor én voltam és vagyok az életében az egyetlen, és ez így van jól. Pontosabban: így volt jól.

Na, ne szórakozzunk. Szóval a ház fala sárga, mit érdekel engem az árnyalat. Összeépült más házakkal, tehát otthon nem is tudom, inkább ikerháznak neveznék. A szomszéd erkélyről átlátnak, és integetnek is. A nő maszkot visel, a pasi szivarozik, halk zene szól tőlük, és esküszöm, hallom a tenger hullámzását. Ami nem is lenne nagy csoda, mert hogy itt van a tenger két utcával lejjebb, de persze csoda, na. A kikötő fölött lakunk, azt mondta Manuel, oda engedtek minket, ahol vírusmentes időben a Royal Caribbean hajói szoktak kikötni. Még a Senior Frogsot is látjuk, zárva van persze, de Manuel azt mondja, higgyük el, pár hét, és visszaáll az élet, addig viszont ne járjunk el sehová.

Kösz, mintha csak kirándulni jöttünk volna ide.

Bár… ki tudja? Már csak az a kérdés, kinek meddig tart ki a pénze. Zsoltee például azonnal elkezdi nézni a leveleit, ahogy wifihez jut, és izzítja a bélyegzőgyártást. Valójában a gyártó a nagybátyja, ketten csinálják a bizniszt, de Zsoltee homályos leírása alapján úgy vélem, a számlázóprogramot csak Zsoltee ismeri, ezért most áll a gyártás. Na nem sokáig. A hüllős csaj nagyobb bajban van, mert a bevásárlóközponttal hadakozik, amelyik ki akarja fizettetni vele a bérleti díjat most is, hogy zárva van az üzlet, sőt a többi bolt is a hüllőbolt környékén. Csak a patika van nyitva, ha jól értem. A többit zárva kell tartani. Hilda férje viszont home office-ban van, valami informatikai cégnél dolgozik, az IT-szekció és a megrendelő között. Hogy Léna miből él, arról fogalmam sincs, talán a blogjához érkező termékekből, erről mesélt Kolumbiában, hogy küldenek neki krémeket meg szandálokat… Én nem tudom, megéltem már néhány hülyeséget, és tényleg bele kellett vágnom vad dolgokba is ahhoz, hogy normálisan megéljünk, meg hogy az adrenalinfüggőségemet kielégítsem – de azt nem tudom elhinni, hogy kencékre fel lehetne építeni egy életet. Az újságíró Gábornak viszont jó sok cikket kell megírnia, mégiscsak érdekli az otthoniakat, hogyan éli meg egy magyar Kolumbiában a karanténkorszakot. Kálmán könyvelőirodája pedig most is megy, nem lett kevesebb ügyfele az eltelt néhány hét alatt. Szóval mi még szerencsések vagyunk. Illetve hogy én szerencsés vagyok, vagy inkább maradok-e, majd nemsokára kiderül.

Az első Facetime-hívásom természetesen a nagyfater száma.

– Hát, mi tagadás – suttogtam a telefonba –, nem szívesen hozakodom elő azzal, hogy nem egyedül lakom… szóval… – hebegtem. Mi a fenét akarok a nagyapámtól? Hát persze, ő tanácsolta, hogy raboljam el Elenát, akkor kivel osztanám meg az aggodalmaimat, gondoltam. Ott ültem egy embermagasságúra nőtt görög növény mellett a padon, figyeltem Elenát, ahogy a part menti úton tologatta a babakocsit. Büszke bombázó, ez jutott róla eszembe. Meg hogy itt nem hagyom őket többet, az tuti.

– Figyelj már, Szaszi. – Hallottam a hangján, hogy tűnődik. – Mit gondolsz, ha már anyádékhoz nem akarsz költözni, talán ide mégis beköltözhetnétek… A tetőtérbe.

– De hát bérlőid vannak – figyelmeztettem.

– Ugyan – felelte. Mintha az évek óta ott lakó egyetemistákat, akiket mellesleg ezzel támogat, csak úgy elküldené.

A reptéren várt minket, csak azért, hogy odaadja a tetőtér kulcsát. Csak később tudtam meg, hogy kibérelt egy garzont az egyetemistáknak egy évre. Na, ez az én nagyfaterom, aki a család szerint őrült spanyol.

– Szaszi. Mesélj, milyen egy békebeli vitorlás?

– Hát inkább kalózhajó – vigyorgok rá. A nagyfater nagyon jól néz ki, mivel megborotválkozott. Az őrülttudós-külsejét elvesztette, de ingben van, sima az arca, és a nyolcvan-akárhány év egyáltalán nincs ráírva. – Elkezdtél borotválkozni? Pont járvány idején?

– Aha.

– Valami nőügy? – érdeklődöm. Én bármit kérdezhetek tőle.

– Benéztem hozzá. Csak az ablakon tudtunk beszélni – mondja halkabban. – De kitaláltam ám valamit. Előbb mondd a tiédet.

Elmesélem a kalandunkat, meg még egy-két dolgot.

Véleményez, helyesel, ellenkezik, tanácsol. Aztán:

– Puerto Rico. Nagyon sokszor gondoltam rá, hogy el kellene utazni oda – mondja. A homlokát vakargatja. – De most már nem akarok én olyan hosszú utakat megtenni. Többet jártam kongresszusra Amerikába, mint amennyit magyar városokba. Azok is szépek.

– Karantén van.

– Igen, a fenébe, a rendőrök figyelmeztettek, nem is merek elmenni, csak délig arra…

– Ne császkálj az utcán.

– Figyelj, belém már nem vághat a ménkű.

– Miért?

– Majd egyszer elmesélem.

A nagyfater nem mindig közlékeny. Sőt, volt az elmúlt időszakban néhány hét, amikor fel sem vette a telefont, mert éppen nem akart senkivel kommunikálni. Mondjuk ez meglehetősen szokatlan volt tőle.

– Mit szeretnél látni Puerto Ricóból? Esetleg levideóznám, vagy felhívnálak – vetem fel.

– Van egy bár. Állítólag. Ott van San Juan óvárosában. Azt olvastam, ott született valami legenda a boldogságról… Abban a bárban mindig szól a zene. El kell oda menni, egyszer az életben látni kell. Meg hallani.

– Oké, de most karantén van. Biztosan zárva van a bár.

– Attól még… érted. Ez valami helyi legenda.

– Rendben. Majd kilopódzom, és kajavásárlás ürügyén megnézem.

– És most kérni fogok tőled valamit. Tudom, hogy ott vagy, kint, de meg kell oldanod. Te, aki hazalopatod vadidegenek hamvait Ausztráliából, hogy aztán itthon kiszórasd egy helikopterről, ezt tutira megoldod.

Miközben mesél, látom magam előtt azt az ausztrál szervezést is, és miközben nevetek, azt is tudom, kit fogok megkérni. Pofonegyszerű a terv. Ráadásul Klaunak mindig jól jön, ha feladatot kap.

Klau a legkedvesebb tesóm. Jó, nem mondhatom, hogy a legkedvesebb, mert akkor a többiek megsértődnek. Nem tudom, hogy Adri és Klau, a két cserfes közül miért épp Klau került közel hozzám, viszonylag nagy is az öt év korkülönbség, de mindig érettebb volt a koránál, és mindig nagyra értékelte, ha valami olyasmit kellett megoldania, ami másnak nem ment. Szóval jó sok segítséget kaptam tőle az évek során. Ő elfogadta, hogy nem akarok orvos lenni, eszem ágában sincs a fél életemet tanulással meg beteg emberek között tölteni. Én az élet lazább oldalát szeretem, és Klau szerint ezzel nincs is semmi baj, amíg nem vele oldatom meg a legnehezebb feladatokat. De hát Klau a legjobb fej tesóm, és mindig úgy igyekeztem kihúzni otthonról, hogy ne a muteréktól kapott zsebpénzre legyen utalva – mert anyánk ezt még évekkel később is képes volt hangoztatni –, hanem legyen sajátja, hogy különböző kérésekkel halmoztam el. Vitt ő már csoportomat Lappföldre, parolázott a Mikulással, szenvedett motorosszán-balesetet, harapta meg majom, sőt, egyszer egy utasunk elvonszolta egy maláj házasságkötő terembe, úgy, hogy lekérte itthonról a papírjait, és tényleg feleségül akarta venni. És hát ő csempészte haza az egyik utasunk nagyfaterját urnában Sydneyből. Szóval Klau belevaló csaj, ráadásul Elena barátnője.

Úgyhogy felhívom.

– Figyelj, gyenge a net, bármikor elmehet, hadd mondjam először én – kezdem, amikor érzem, hogy ő is elővezetné az Elena-témát. A helyzet az, hogy abban az ügyben én még nem döntöttem.

– Hányan vagytok?

– Tízen – mondom. Bár csak kilencen, de végül is nem tök mindegy? – Mondhatom?

– Mondd – sóhajt.

– A helyzet az, hogy a nagyfater bele van esve Julcsi nénibe. Emlékszel rá?

– A nagyfaterre?

– Nem, Julcsi nénire, téged is tanított általánosban.

Na így szépen rávezetem, hogy mit kellene tennie Julcsi nénivel. Kicsit ellenkezik, hogy ez emberrablás meg ilyenek, de felvilágosítom, hogy Julcsi néni alig várja, hogy elhagyja a karantént és belépjen a nagyfaterhoz. Titkon remélem, hogy ez így is van. Klau szóvá teszi, hogy karantén idején be sem lehet menni egy idősek otthonába, de nem azért edukáltam az utazási irodámban, hogy ez akadályt jelentsen számára.

Aztán elindulok vásárolni. Kaját muszáj venni, ez tény. Útlevél, és irány a bolt.

– Az ott Leonora bárja. De kétlem, hogy bárki is ott lenne, zárva vannak – mutat a kisboltos átellenben egy piros sarokházra.

Két nagy szatyorral indulok visszafelé, de azért csak megállok a piros háznál. Becsöngetek. Nem a bárba, hanem a sarkon van egy kapu. A kapu fölött nyílik egy ablak.

– Ki az? – kérdezi angolul egy dallamos hang.

– Hűha. – Magyarul csúszik ki a számon ez a hűha. A nő meglepődik, és a következő, amit hallok:

– Magyar vagy?

Na, ez izgalmas, egy bár San Juanban, magyar tulajdonossal. Az élet mindig produkál csodákat. Mondok pár szót a nagyfaterról, meg hogy hogyan kerültem ide.

– Nem jöhetsz be, de kitalálok valamit – mondja. – Tudunk beszélni Zoomon vagy Facetime-on?

Egy óra múlva egy magyar nővel beszélek telefonon magyarul San Juanban, Puerto Ricóban, és neki mesélek. Elenáról, a családomról, a nagyfaterról. Tutira kikészített ez a hajóút, hogy egy vadidegennel videotelefonálom meg a helyzetet.

– Várj. Összeállítok valamit a nagyapádnak – mondja. – Egy kis zenét… Aztán mi lesz a másik dologgal?

– Nem tudom – rázom meg a fejem. Aztán felteszek egy kérdést.

Hát kérdezem, van-e még rajtam kívül olyan férfi, aki az otthonától sok ezer kilométerre, egy számára vadidegen nőtől kérdezi meg, hogy mit csináljon a nővel, akit szeret? Hogy bevállaljon-e vele még egy gyereket? Mondjuk talán most már késő is ezt eltervezni. Mindig előbb csinálom meg a gyerekeket, mint ahogy erről beszélnénk vagy tervet készítenénk, vonom le a tanulságot.

Szép lassan helyrejöttek a dolgaink. Az utazási iroda jó ötlet volt, mert nem akartam olyan utakat szervezni meg árulni, amiket a többiek. Mivel mindig szembementem a dolgokkal, arra gondoltam, itt is találok olyat, ami más. Hát ebből lett a hátizsákos utazásszervezés, és már az első évben volt annyi jelentkező, amiből be tudtunk szállni egy lakáshitelbe. Akkor elköltöztünk az öregtől, de nem túl messzire. Elena tanult magyarul, bár anyám azt mondta, a legrosszabb, amit tehetünk, ha Elenával közös lesz a vállalkozásunk. Mert akkor minden percben egymásba ütközünk – vázolta.

Szerintem bármelyik pasi szívesen ütközik ilyen nőbe, mint Elena. Aki jó fej, szigorú, és nagyon tud szeretni. De sajnos nagyon kijelölte a határokat is.

Az anyjáék igazán bírnak engem. Azt mondták, egy évet nem adtak volna nekünk.

Arra számítanak, hogy Niké viszi majd tovább a panziójukat.

– Az egyetlen unokánk – mondták már olyan sokszor.

Nos, az a helyzet, hogy nem az egyetlen. Most úgy látszik, hogy nem az.

És hát nekem, bár egy perc alatt tudom vázolni az életutamat, és bár még csak – vagy már; döntse el ki-ki a saját szája íze szerint – harminchét leszek, elég nehéz elképzelnem, hogy egy gyerek életét elvegyük, de azt is nehéz elképzelnem, hogy újra apa legyek ebben a korban. Niké már tizenhat… lassan felnő. És most még egy újszülött? Megy is a vita miatta. És akkor mindig az jár a fejemben, hogy Nikénél még más voltam, még gyerek voltam… de ha belegondolok, most sem tudom elképzelni az abortuszt. Inkább úgy gondolom… szóval, ha megjönne Elenának, akkor élnénk tovább a megszokott, átlagos életünket. Ami korántsem átlagos.

De hát Elena is harminchat. Egy nyolchetes terhesség, ráadásul koronavírus idején, meg minden… Ő persze megtartaná. Meg azt is mondja, ha én nem vagyok benne, hazaköltözik. Most biztos van, aki azt mondja, hogy fenyeget. Hát ő sosem fenyegetett. Leckét adott egyszer, az igaz. De hát… dönteni ezek szerint nekem kell. Velük, vagy nélkülük.

Az a helyzet, hogy saját magamat hergelem, mert félek az ismeretlentől. Félek attól, hogy megint óriásit változik az életünk. Sosem féltem ilyesmitől, de most… most már majdnem harminchét vagyok, akkor csapott le a koronavírus is, amikor már nem voltam otthon, fogalmam sincs, mi lesz az irodánkkal, az életünkkel, Nikével, az anyósomékkal, a panziójukkal, mi lesz azzal a görög szigettel, amit annyira megszerettem… Egy biztos, hogy anyámék vonalával nem lesz baj. Orvosra mindig szükség van, ahogy szokták mondani, most meg aztán tényleg. Ráadásul a tesóm, mint a prosztaták védőszentje, na, szóval csak az én jövőm bizonytalan. A miénk. És ha belekalkulálok ebbe még egy gyereket… hát nem is tudom.

Később megnézem a videót, amit a magyar nő küld innen, a szomszédból. A bárjából. Szól a zene. Ő meg egy pasival táncol. De még hogy táncol!

Új szám kezdődik, ők megállnak, odalép a kamerához, és dob egy puszit. Röhögni kezdek. A nagyapámnak küldi, elképzelem, ahogy Julcsi nénivel megnézik majd ezt a videót. A bárból, ahol az öreg szerint mindig szól a zene.

Még egyszer megnézem, és még egyszer.

Aztán kimegyek vacsorázni az udvarra a többiekkel. Hilda főzött, Csodálatos Léna koktélt kevert, Kálmán, Akifélaszörnyektől épp mangósalátához tisztítja a mangót az asztalon. Kiviszem az iPademet, megmutatom nekik Leonorát, mint távoli szomszédunkat, aztán latin zenét keresek. A szomszédék kihajolnak az erkélyen, a nő maszkban, a pasi szivarozik, integetnek. A másik oldalon is nyílik az erkélyajtó, két gyerek, egy nő, egy pasi, integetnek, angolul kívánnak jó étvágyat. Kálmán, aki Tengeribetegis, elmeséli a kalózvitorlást, miközben mangót szeletel, a szivarosék maszkokat dobnak le nekünk egy nejlonban, aztán arra gondolok, meg kéne mutatnom ezt a helyet Elenának, ahol mindig szól a zene, és el is fogom hozni őt a koronavírus után. Csak előbb egyszer érjek haza.

Két hete nem beszéltünk. Azt mondta, vigyázzak magamra, de csak akkor jelentkezzem, ha már döntöttem.

Előveszem a telefonomat, és beütöm a számát.