A SYNDEY SCOTT NÉVEN ÍRT

SOROZAT 5. RÉSZE

Bora

– Bora, most már haza kell jönnöd.

A bátyám hangja határozott, de engem nem téveszt meg. Nyilvánvalóan valamije hiányzik, amit tőlem remél. Mondjuk egy kis pénz, amit eljátszhat.

– Nem rajtam múlik – mondom, és az ölembe ejtem a telefonomat. Gyorsan ki is hangosítom. – Amint vége ennek a tornának, hazamegyek. Pár napig nem látsz még, mi olyan sürgős?

– Hát nekem semmi. – Eléggé erőteljesen hangsúlyozza a névmást.

– Ja, oké.

– Viszont a nagymuttert bevitte a NAV.

– Ó. Hát biztos túl sokat haknizott feketén.

Mit mondjak, nem lepődtem meg. Sarolta biztosan benne volt x évvel (oké, talán évtizeddel) ezelőtt abban, hogy Kazimir feketén kapta a fellépési pénzt. Sőt mi több, szerintem Sarolta műsorvezetése is a szürke zónában mozgott.

– Hogy érted, hogy haknizott?

– Hát hogyhogy hogy. A fellépésekre gondolok. Műsorvezetés Bivalynádasdiban, ilyesmik.

– Tehát Saroltáról beszélsz?

– Naná. Miért, te? – kérdezem, és összeszorul a gyomrom.

– Hát én a kedvenc nagyanyádról.

– A nagyiról? – Jó ég, az anyai nagyanyámmal ez nem történhet meg! – Mit keres nála a NAV?

– Egyelőre ő keres valamit náluk, és tartok tőle, ha felgöngyölítik az összes ügyét, akkor nemigen jön haza ebben az életben.

– Te anyu anyjáról beszélsz?

– Bizony ám. Ki másról?

– Na várjál! Nagyira rászállt az adóhatóság, és szerinted vannak ügyei, amiket ha felderítenek, akkor annyi neki?

– Így valahogy. De én sem tudok semmit. Mindenesetre egy jó ügyvéd kell neki.

– Egy jó ügyvéd? Na azt talán még tudok keríteni.

Száguldoznak a gondolataim. Nagyi csak rám számíthat, már ha csak a normális családtagokat veszem számításba. Anyu világ körüli, világmegmentő, önmegvalósító utazáson vesz részt apámmal, a tesóm nem százas, a nagyapám pedig nem ért a hivatalos ügyekhez. Saroltáékra nem számíthat.

De eszembe jut valami.

– Barni, most nagyon figyelj. Meg kell keresned Kazimir gyerekét.

– Az őserdőben található. Vagyis, nem, várj: valami őslakosok között Bora Borán.

– Nem apára gondolok. Hanem a lányra. Aki hivatalosan nem a családunk tagja, tudod.

– Hűha, azzal kihúznám a gyufát Saroltánál. De miért kellene megkeresnem?

– Mert ha valaki, akkor ő biztos tud segíteni.

Ugyan homályos az infó, amit Saroltától kaptam a múltkor, de legalább egyszer az életben hasznát vehetném annak, amit tőle hallottam.

Miután elbúcsúzom a tesómtól, a páholy felé tartok. Eléggé remeg a lábam, mert ez már nem egy sima torna, ahogy ezt Ariel többször is elmondta. Ez az Australian Open. Itt egy páholyban ül az edző meg a csapattagok, hát mondjuk Arielnek itt nincs nagy csapata, megérkezett az erőnléti edzője, aki a masszőrje is, de még sosem találkoztam vele.

És a mögötte lévő páholyban ülhetnek a tornán részt vevő sportolók.

– Bora, oda ülsz, ahová szeretnél – mondta nekem a meccs előtt Ariel, és tuti megfogadnám a tanácsát, ha most felnézve nem azt látnám, hogy az egyik páholyban Tina ül, a másikban pedig néhány már kiesett, és még versenyben lévő versenyző. Nagy levegőt veszek.

Ez lesz Ariel elődöntője, és őszintén: csodálom, hogy idáig eljutott, annak fényében, ami az előző napokban történt. És itt most nem, vagy nem csak a titokban – és edzői utasítás ellenére – átszexelt éjszakákra gondolok.

A kártyámat ellenőrzi az egyik jegyszedő, amikor mellém lép egy kínai nő, fiatal, atletikus, ujjatlan topban van, és akkora a bicepsze, mint egy pasinak. Melegítőgatyában van, edzőcipőben, rövid hajában, bármily fura, egy rózsaszín tiarát visel. Rám mosolyog.

– Te vagy a felesége?

– Nos… – méregetem, és szeretném leolvasni, mi van a kártyájára írva, de a kezével mintha szándékosan takarná.

– Én pedig a gyúrója és egyben a jövendőmondója, Kim.

– Nos… – a szókincsem beszűkült. Jövendőmondó?

Itt valami tévedés lesz.

Kim előttem libeg el, és becsusszan Tina mellé.

Így aztán, bár nem tudom, helyesen teszem-e, egy kis tétovázás után inkább a másik páholyba nyitok be. Egy csomó teniszező pasi közé.

Remélem, nem okozok ezzel, hogy Arielt és Tinát idézzem, mentális blokkot Arielben.

Pár másodperc, és megjelennek melegíteni.

Ariel és James.

Testvérek, bár ezt rajtunk kívül kevesen tudják.

Ellenfelek, életre-halálra. Ezzel mindenki tisztában van.

Bora

Itt ülök azon a helyen, ahol Ariel leendő ellenfele is nézi a meccset. Legalábbis, ha a férjem nyeri ezt a mostanit.

És ahelyett, hogy mosolyognék a kamerába, azon gondolkozom, mi minden történt az elmúlt időszakban. Hogy anyuék elvonuláson vannak, a nagyanyáim összeverekedtek egymással, egy meglehetősen hektikus hajókiránduláson lehánytam a kapitányt, majd a férjemet, Arielt is. Milyen furcsa így gondolnom rá, hogy „a férjem”. Pedig ez az igazság, és kaptam tőle egy olyan ruhát is, aminek az árát egy itteni újságból tudtam meg, és hát majdnem elájultam. Remélem, nem veszi át másik újság is a fotót és a szöveget.

Elég annyi, hogy Ariel tulajdonképpen titokban szervezte meg az esküvőnket, ami engem itt, Ausztráliában váratlanul ért, hiszen éppen egy gumimatracra vágytam, semmi másra, és tíz perccel később megleptek minket a szüleim, majd megjelent egy steak-étterem teraszán egy helyi anyakönyvvezető is, és mi egy tenisztorna kezdőnapja előtt férj-feleség lettünk. Hát a kamuszerelemből esküvő lett, és én még most, tulajdonképpen az ötödik felvonásban is csak remélem, hogy nem kamuházasságba csöppentünk bele, hiszen olyan viharos volt a szerelmünk, annyit szexeltünk majdnem közönség előtt, mivel sokáig be voltunk kamerázva. És, ha nem tévedek, most is itt van a környékünkön valahol két operatőr. A fene tudja már, mi a valódi, mi a hamis. Én csak egy körmös-sminkes lány voltam, aki próbált boldogulni valahogy a teljesen őrült családi környezetében, hogy kifizessem a szalon miatt felvett hitelemet, és igent mondtam egy valóságshow-ra, amiben Ariel barátnőjét kellett eljátszanom. Aztán a vége az lett, hogy beleszerettem, és remélhetőleg ő is belém, mert különben miért is szervezte volna meg titokban az esküvőnket?

De a valóságshow már olyan távolinak tűnik, az is, amikor akaratomon kívül én mentettem meg Arielt és a tesómat egy régi házi őrültemtől valahol az Őrségben, és az is, amikor pár napja, itt, Ausztráliában, megismertem Ariel eltűnt anyját, akiről kiderült – vagyis elmondta –, hogy orosz kémnő volt, és hogy egyébként négy gyereke van, ja és farkasok őrzik a házát. Szóval én nem értem az egészet, de most itt vagyok Melbourne-ben, az Australian Open elődöntőjén, amiről nem is álmodtam sosem, hiszen eszembe nem jutott volna, hogy ide nekem valaha is el kellene jutnom, ráadásul hangosan drukkolnom az egyik versenyzőnek.

De lám.

Az élet váratlan dolgokat produkál, ez most legyen az én életbölcsességem, közben Ariel odaáll a vonal mögé, hogy elkezdje az adogatást.

Nem sikerült még maradéktalanul elsajátítanom a tenisz szabályait, de azt tudom, hogy most történnie kell valaminek. Történik is. Felnéz, meglát a lelátón, és úgy hunyja le a szemét, hogy nekem a puncim összerándul, és ha megint belerakott volna valami ajándékot a hüvelyembe – mint ahogy az mostanában szokásává vált –, akkor tutira azonnal elélveznék. Ám így csak jön egy kis pillangó, átrepül a hasamba, és én visszamosolygok Arielre. Integetnék is, de én, bármilyen furán hangzik is, gyűlölöm magam viszontlátni hülye helyzetekben egy-egy újság címlapján. Most például ott vagyok a kivetítőn, szóval jó is, hogy rajtam van a napszemüvegem. Egy-két másodperc az egész, és a hatalmas kijelző már Arielt mutatja, de nekem még mindig gyorsabban dobog a szívem.

Egy férfi lép a páholyunkba, magas, ősz hajú.

– Helló, Bora.

Hát nem igazán tudom, hogyan viszonyuljak az apósomhoz. Még mindig a torkomban dobog a szívem, amikor találkozunk. Főleg, hogy most már egy csomó mindent tudok róla, de azzal nem vagyok tisztában, vajon ő tudja-e, hogy én tudom. Például azt, hogy ő Ariel riválisának, Jamesnek is az apja. Engem ez úgy ért, mintha jeges vizet zúdítottak volna a fejemre.

Vajon kinek drukkol egy apa, ha a fiai egymással mérkőznek?

Tiszta sor, hogy annak a fiának, akinek ő maga az edzője is, nem?

Vagyis Ariel sokkal nehezebb helyzetben van. Neki csak Tina maradt, aki talán nem is ért igazán a teniszedzőséghez. Gonosz vagyok, talán nem is tudom megítélni, viszont önmagában az, hogy valaki versenyzőként döntőt játszott kétszer Wimbledonban, nem garancia arra, hogy jó edző is lenne. Bármit mondjon Ariel. Közben pedig sejtem, hogy nem véletlenül halad előre a ranglistán a férjem.

Viszont igazán brutális, ahogy ez a két srác fest a pályán. Két baromi jóképű, magas, atletikus alkatú, gyönyörű szemű srác. Egészen elképesztő, hogy a világ nem tud róla: testvérek. Az alkatuk hasonló, az arcuk viszont nem, jóképű mindkettő a maga módján, de Ariel nem véletlenül szerepelt előkelő helyen A világ legjóképűbb pasijai című listán a People magazinban, és ha belenézek a zöld szemébe, akkor aztán meg kell előznöm a hüvely-összehúzódásokat, amiket kivált belőlem.

Ariel talán valóban szerelmes belém.

James pedig próbálkozott velem, hátha meg tud nyerni egy ilyen versenyt Ariellel szemben, ha már a pályán alul szokott maradni kettejük mérkőzésein.

Remélem, most is így lesz, mert ha Ariel kikap, akkor Tina nagy valószínűséggel ki fog nyírni, mert engem tart minden rossz eredőjének, és szerinte, ha Ariel veszít, akkor annak én vagyok az oka.

Átfut az agyamon, mennyire más lenne, ha csak sima néző lennék, és elolvadnék a két álompasi mérkőzésén. Semmi másra nem kellene figyelnem, csak a gyönyörű bicepszekre, a félmosolyokra meg azokra a széles vállakra. A hajba túrásokra, meg a koncentrációtól égő szempárokra.

De most nem egy esztétikai élményt kapok, hanem a férjem mérkőzik – kis túlzással: életre-halálra – a féltestvérével, az egyik legnagyobb riválisával.

Bármennyire nem értek is a teniszhez, ráadásul a szabályok egy részét hülyeségnek tartom, mert ez a pontozás, tizenöt-harminc-negyven, aztán gémek, szettek és a többi, hát egyszerűen őrültségnek tűnik. Számomra. Azonban így is magával sodor a mérkőzés. Ariel, nem túlzok, a győztes pontok után felnéz rám, mintha nekem köszönhetné őket, a vesztes pontoknál pedig kerüli a szemkontaktust a lelátóval, mintha csak nem akarna az apja szemébe nézni, vagy az edzőjét látni. Persze ez utóbbi csak az én vágyálmom, mert Tina az ősellenségem, utál az első pillanattól kezdve, és én hasonlóan érzek iránta, csakhogy Ariel már-már meggyőzött arról, hogy Tina nélkül nem tudna tornákat nyerni. Ameddig Ariel aktív játékos, márpedig ez még sok évet jelent, hiszen csak huszonkilenc éves, és azt olvastam róla az egyik helyi sportkiadványban, hogy még nincs a karrierje csúcsán, viszont remek formában van.

Ez utóbbit talán nekem is köszönheti, bár Tina szerint élsportoló ne éljen szerelmi életet, vagy valami hasonló. Mindegy, már nekem támadt, és tényleg kisebbségi érzésem van mellette, nemcsak azért, mert jó egy fejjel alacsonyabb vagyok nála, hanem a bombázó külseje miatt is. Ariellel egyidős, én még csak huszonhárom múltam, és úgy is érzem magam Tina mellett, mint egy óvodás a tinilányok mellett. Ők már mindent tudnak, én semmit. Tina mindent tud Arielről, én pedig – bár ő a férjem – alig-alig valamit, mert egyrészt Ariel nem a legbeszédesebb fajta, már ami a magánügyeit illeti, másrészt pedig mégiscsak belecsöppentem ebbe az egész szerelembe. Nem volt az az ismerkedős fázis meg ilyenek: titokban összeboronált minket a tévécsatorna, aztán másnap már mint szerelmespár kezdtük felépíteni a közös életünket egy valóságshow-ban, kamerák össztüzében. Mindez csak kirakatnak indult, de, ahogy mondják, és amit én még korábban sosem tapasztaltam: működni kezdett közöttünk a kémia. Elég gyorsan rájöttem, hogy – elképzeléseimmel ellentétben – Ariel igencsak heteró pasi, és hát nemcsak a teniszezésben tartózkodik a világranglista elején, hanem férfiként is.

Na, tehát úgy ugrottam fejest valamibe, mint ahogy a nagyanyáim szokták, bármiről legyen is szó: verekedésről, tévészereplésről, egymás beárulásáról, akármiről. Mivel meglehetősen idióta a családom, így már ki sem lógtam közülük, amikor megjelentem a tévében, mint egy világsztár teniszező barátnője. Még a cicigate-em sem tudott közénk állni, vagyis amikor kikerült az internetre egy olyan fotó, ami tizenévesen, elég lenge öltözékben ábrázol engem.

Az első szettben fej fej mellett haladnak. Ariel a szünetben fel sem néz, csak amikor újra a pályára indul. Szuggerálom a tekintetemmel, és önkéntelenül csókot dobok neki. Mire rájövök, mi ez a sivalkodás a nézőtéren, rögtön fülig vörösödöm. Engem mutat a nagy kijelző, megismétlik a csókot nagy felbontásban, aztán rajta ragad a kamera a vöröslő fejemen. Na, most kellene egy baseballsapka. Előkotorok egy papír zsebkendőt a hátizsákomból, amiben mindössze egy palack víz, egy rúzs, egy csomag zsebkendő és a telefonom tartózkodik. Az operatőr egészen az első szerváig engem pásztáz, és ez azzal jár, hogy Tina, valamint Árpád, azaz Ariel apja, James edzője és egyben James apja is – engem néznek, mint valami egzotikus állatot. Újra kifújom az orrom.

Erről, hogy egzotikus állat, eszembe jut az anyám, na meg apám, akit anyu magával rángatott a világ körüli esőerdőtúrájára, és erős kényszert érzek, hogy csekkoljam az Instáját, meg az újonnan beizzított TikTokját is, csak sajnos az utóbbihoz még az applikációt sem töltöttem le. Én vagyok a világon az egyetlen olyan huszonhárom éves csaj, akinek még nincs TikTok-fiókja.

Tina

Van egy csomó álláslehetőségem, és én még mindig itt húzom az igát emellett a tökmadár mellett, akiből a legjobb is lehetne, de valójában mindig a pöcse után ment. Végigcsináltam mellette, amikor belehabarodott azokba az influenszer kis picsákba, és csak azért nem kurvának nevezem őket, mert baromira kiakadt, amikor lekurváztam őket. Holott az egyik konkrétan Olaszországba járt ki „fotózásokra” – természetesen lecsekkoltam mindent, és hát úgy voltak azok fotózások, ahogy én gerincsebész –, a másiknak portfóliója volt az elmúlt hat év összes politikusából, a harmadik valami bankár fiával kavart, de elkövetett egy nagy baklövést, szóval, mindegy… Arielnek mindig voltak ügyei.

És most, minden kétséget kizáróan megnősült.

Elvette ezt a kis libát, ezt a körömlakkozó, együgyű kis picsát, akinek természetesen nem is volt más életcélja, csak a világbéke, és természetesen Ariel megszerzése.

Nekem ez az egész rohadtul nem hiányzik, a pénz sem, és ez a megalázottság sem, egyik rosszabb, mint a másik.

Viszont sajnos ígéretet tettem, és tartanom kell hozzá magam, bár szívem szerint mostanában legyilkolnám Arielt. Meg ezt a csajt.

Természetesen azt is tudom, hogy ez sem tart örökké. Rendben van, tovább tartott, mint azokkal a csajokkal, de hamarosan ennek is vége lesz, szinte biztos vagyok benne, hogy van egy szerződés, amit Ariel aláírt, és abban pontosan szerepel, hogy x hónapig együtt kell maradnia a csajjal.

Mindenesetre tudok gyorsítani egy-két dolgon.

Persze, mielőtt még bárki is azt hinné, hogy én vagyok a megtestesült gonosz, hozzáteszem, hogy mindig jót akartam Arielnek, és most is az ő érdekét nézem, amikor azt kívánom, hogy legyen már vége ennek az egésznek.

Engem ugyanis Ariel mint férfi egyáltalán nem érdekel.

Házinyúlra nem lövünk.

Nekem Ariel többet jelent, mint pénzt, és többet jelent, mint pasit, így aztán mint pasi egyáltalán nem érdekel. Sajnálom, ha bárkit elkedvetlenítek ezzel, de számomra aztán nem ő a nagy ő.

Azonban mégis utálom, ami most körülötte történik, úgyhogy senki se csodálkozzon, ha majd okozok neki egy-két szúrt vagy lőtt sebet.

Halálra nem fogom sebezni, csak finomabban, élve többet ér, mint halva.

Bora

Ariel hosszabbítással nyeri meg a mérkőzést, nagyon izgultam, mert – amennyire meg tudom ítélni – mind a ketten nagyon jól játszottak. Ráadásul négyszettes meccs volt, ami biztosan kivette Ariel erejét, és holnapután elődöntő, szóval már mindenki láthatja, milyen jól kiművelődtem teniszügyben. Tudom, hogy Ariel következő nagy húzása a jeges fürdő lesz, amit még mindig nem értek, de azt mondja, jégkockák között feküdni a teljes ellazulás az izmainak.

Gratulál Jamesnek, kicsit visszafogottan, de végül megérinti a vállát is, kvázi ne haragudj-, vagy legyünk haverok-stílusban, azonban nyilván James is jól emlékszik rá, hogy Ariel nemrég még éppen vízbe akarta fojtani. Hogy magánéleti okokból, az vitathatatlan, de ennyit a haverságról, és főleg ennyit arról a nagy titokról, hogy ők ketten féltestvérek.

Aztán már pattan is fel a lelátóra.

Jön, közeledik felénk, haja csapzott és kócos, az arca és a karja, nyaka fénylik az izzadtságtól, zöld szeme ragyog, a teste mint egy istené, a lábát nézem, az izmos combját, vádliját, ahogy Tinához ér, átöleli, és felcsúszik a pólója a hasán, a kockás hasa mindig kihoz a nyugalmamból, és ahogy Tina visszaöleli, az olyan, mintha késsel szurkálnák a mellkasomat. Mire a szívemig hatolna a kés, Ariel ott terem mellettem, átölel, és úgy szájon csókol, hogy levegőt venni is elfelejtek. Belesimulok az ölelésébe, az izzadtságtól párás testébe, érthetetlen, hogy még mindig érezni a dezodorát, és nincs semmilyen kellemetlen testszaga egy ilyen hosszú meccs után. Esküszöm, egy pillanatra, ahogy hozzám nyomja a testét, még a farka is kemény, de talán ez már inkább csak az én fantáziám, és nem a valóság. Mindenesetre újra megbizserget, és egyben arra is emlékeztet, ha nem rohanok egy mosdót keresni, akkor bepisilek.

Ariel elenged, és már el is robog, egy rövid interjút ad a pályán, dübörög a taps, azzal fejezi be, hogy bajnok akar lenni, ez már az ő éve lesz. Várom, hogy rám nézzen, de nem teszi, hanem a nézők felé integet, aztán összeszedi a rengeteg ütőjét, majd elindul – már egy csomóan várják a palánknál, az öltöző mellett, hogy aláírást kérjenek tőle.

Ahogy elszivárgok mosdót keresni, arra gondolok, vajon mi lenne velem nélküle. De persze megjön a válasz: szépen élném az életemet, dolgoznék lelkesen az újlipótvárosi kis szalonomban, és Ausztrália eszembe sem jutna. Ha valaki teniszmérkőzésre invitálna, biztos lennék benne, hogy megbolondult. És passz. Még csak a nagy Ő-re sem várnék, hiszen úgy vélném, hogy olyan, mint nagy Ő, nem létezik.

A vécén, még bent a fülkében előkaparom a telefonomat, hogy ránézzek anyu profiljaira, de rögtön nem fogadott hívásokról szóló tájékoztatásba és sms-ekbe ütközöm.

A nagyitól ez jött:

Ha velem vagy, és szeretnél segíteni nekem, akkor olvasd el a levelemet!

Jesszus. Milyen levelét? Remélem, nem borítékos levelet adott fel ide, Ausztráliába, mert ha a postára alapozza a szabad életet, akkor cseszhetjük.

A másik üzenet a nagyapámtól jött:

Nagyanyád a NAV vendégszeretetét élvezi. Hívj fel, ki kell hoznunk a dutyiból!

Basszus.

A harmadik üzenet Vivitől érkezett:

Imádlak, te hülye. Békülj ki velem!

Sóhajtok. Az e-mailjeimről szóló jelzésekre kattintgatni most nincs időm.

Mint az eszelős, úgy megyek rá anyu Instájára, ahol szerencsére semmi változás. Csak a követőinek számában, ami mostanra átlépte a háromszázezret. Napokkal ezelőtt még csak kétszáz-valahányezren voltak, de mióta Papeete-n vagy hol (kimondani sem tudom) csíkos halakkal szelfivideózott, és hadovált valamit az élővilágról, amit hamarosan kipusztítunk magunk körül, az emberek rohannak szívekkel megdobálni az oldalát.

Jön a TikTok, vagyis csak jönne, ha végre-valahára letölteném a telefonomra. Mert nyílik az ajtó, és ismerős hangot hallok. Suttogást.

Gyorsan lenémítom és a táskámba süllyesztem a telómat, a fülemet pedig a vécéajtóra tapasztom. Milyen nagy szerencse, hogy az angol volt az egyetlen olyan tantárgy, ami ragadt rám. Ugyanis az ismerős hang angolul szólal meg.

– Megteszem, amit tudok. Én igazán képes vagyok hatni rá, különben nem jönnének a sikerek. Van egy-két olyan képességem, ami lehetővé teszi, hogy Arielből bajnok legyen.

Hm. Majdnem felnyögök. Komolyan azt hittem, hogy a múltkor végre leszámoltam magamban ezzel a Tina-dologgal, és reménykedtem benne, hogy nem hagyom magam kihozni a béketűrésből. Most viszont olyan hevesen dobog a szívem, hogy majd kiugrik a helyéről. Tina folytatja közben.

– Tehát, ha leadod a cuccot nekem egy kávézóban, aminek mindjárt megmondom a címét, akkor én megitatom vele, efelől nyugodt lehetsz. Gyógyszert nem tudnék rátukmálni, ami persze teljesen normális is, de egy gyümölcsízű koncentrátumot – hallgat el, majd mintha felnevetne –, azt igen. Főleg, ha tudja, hogy egészséges.

A szívem azt súgja, ugorjak elő és próbáljak előállni valamilyen karatepózzal, nyilván persze esélyem sem lenne arra, hogy lerúgjam, az eszem viszont azt üvölti, hogy hallgassak, ne szuszogjak olyan hangosan, ahogy teszem, mert hasznos lehet még, amit így kihallgatok.

– Hát nem tudom, miért gondolod, hogy tartozom még neked – emeli föl a hangját –, de tudnod kell, hogy már most többet tettem, mint amit tartozásomul felrósz nekem.

Hm. Milyen irodalmi. Felrósz nekem. Érdekes, amit mond, és már azon kattog az agyam, hogy fogom ezt előadni Arielnek. Egyáltalán, elmondhatom-e? Ez már megint olyan dolog, mint az anyjával kapcsolatos élményeim és következtetéseim. Az a nagy helyzet, hogy éppen Tina előírása, hogy Arielt nem lehet semmivel sem összezavarni, felidegesíteni, amikor egy tornán versenyez. Márpedig ettől a sztoritól szerintem meglehetősen ideges lenne, mert ha én kivagyok, akkor őt még inkább taccsra vágná ez az árulás. Mert mi más lenne, ha nem árulás az, hogy meg akar itatni valamit, valamilyen nyilvánvalóan illegális szert Ariellel?

Bemondja a kávézó nevét. Gyorsan beírom a telefonomon egy jegyzetbe. Eszembe jut, hogy kéne egy távcső, azt konkrétan azért nem tudnám megmondani, hogy mire. De akár még vehetek is.

– Ma este? Az nem fog menni. Holnap délelőtt tedd le ott, tizenkettő előtt, délnél előbb nem tudok érte menni. Add meg azt a nevet, hogy Bora.

Hű. Most rázott ki a hideg. Az én nevemet mondta be dallamos, alt hangján.

– Igen, Bora. Pontosan. Rá is írhatod.

Egy csapból víz csurog, majd csapódik a bejárati ajtó. Nem merek még kinézni. Mióta itt, Ausztráliában egy kémnővel találkoztam, akit Putyin és Natasa nevű farkasai őriztek, óvatosságra intem magam.

Még kuksolok egy kicsit a vécében, aztán két nő kínai csacsogását hallva mégis előmerészkedem.

Rögtön beleütközöm a bicepszes Kim nevű jövendőmondó és gyúróba, aki olyan szigorú pillantást vet rám, mint anno a matektanárom a gimiben, úgyhogy bocsit rebegek, megkerülöm a csajt, és már kint is vagyok a vécéből.

Rohanok, hogy sikerüljön Ariellel az öltözője előtt találkoznom, de a gyomrom kavarog, hiszen minden valószínűség szerint valami mérget akar letolni a szerelmem torkán a saját edzője.

Vagy doppingszert.

De mi ebben a jó neki?

Ideje felidéznem, amit nem olyan régen Tina telefonjában találtam. Igen, illegálisan került hozzám, és igen, eddig nem akartam foglalkozni vele.

De hamarosan itt lesz az ideje.

Bora

Ariel éppen akkor érkezik a váróba, amikor nagyban lihegek a sprintemet követően.

– Ki futtatott meg? – mosolyog. Még nedves a haja a zuhanytól, egy fehér szponzorpólóban meg farmerban van, szponzorcipő a lábán, és ahogy meglátom, érzem, a hormonjaim totálisan megbolondultak már megint.

– Az extra izmos gyúród – suttogom.

Furcsa kis szurkálást érzek a hasamban, azóta tör rám hasonló, hogy Ariel az Australian Openre koncentrálva néha kerüli a szexet. Vagyis kerülné, de nem sikerül neki, kuncogok magamban. Egy durva hormonfelhő borít be, ha pár méteren belül kerülök vele. Még a mellbimbóm is bizseregni kezd. A helyzet az, hogy én nem vagyok egy túlságosan észrevehető lány, sosem akartam az lenni, és nagyon nehéz elfogadnom, elhinnem, hogy a világ legjobb pasija – és én hiszek a People magazinnak! – pont engem akar, éppen engem vett feleségül, és most is úgy nevet rám, mint aki perceken belül szándékozik belém csúsztatni a farkát. Hiába, hogy nyilvános helyen vagyunk, úgy néz a szemembe…

– Kim?

– Pont belebotlottam. Már attól féltem, leüt. Utána pedig futottam, hogy ideérjek a mosdóból.

– Akkor mehetünk? Bírsz járni, vagy segítsek? – érdeklődik, és bár grimaszolni akarok, egy óriási mosolyban végződik a dolog. Átölel, megfogja a kezével a hátamat, ami önmagában olyan durva, hogy egy nagy tenyér betakarja a fél lapockámat, és egyben izgató is. A lépcső felé tartunk, amikor felbukkan James, a most legyőzött ellenfél, odakapom a pillantásom, int:

– Helló, Bora!

Visszaintek, kicsit bágyadt a mozdulatom, aztán még közelebb húzódom Arielhez.

A kocsi előtt egy öltönyös alak áll, fontoskodva nézegeti az óráját, a mobilját, izzad a napszemüvege alatt. Az öltönyhöz a baseballsapka, amit visel, kicsit furán mutat, de azt tapasztaltam, hogy a teniszben dolgozó emberek valahogy máshogy látják a világot és magukat is, mint mi, átlagemberek.

Ariel sajtósa vár minket, akiről Londonban hallottam utoljára, és most meghökkenek, hogy el is feledkeztem a létezéséről.

– Ariel, egy remek páros interjú lehetőségét hoztam. Elmesélheted, milyen jótékonysági ügyet szolgál a menyasszonyi ruha ára, az egymillió dollár – mondja, és a telefonjában lapozgat, miközben a másik kezével egy tablettel hadonászik. – És Bora a saját szavaival bemutatkozhat a nemzetközi sajtóban. Értem ezen a világ legolvasottabb híroldalát, a Yahoo Newst, ahol címlapra kerülni minimum úgy lehet, ha duplán meghalsz, mondjuk levágják a fejed, miközben el is üt a vonat.

Sötéten meredek rá, de ő, mintha csak ismernénk egymást, kis vigyorral az arcán integet nekem. Másfél méterről. Majd folytatja.

– Havi százhetvenötmillió egyedi látogatóval rendelkező oldalról beszélünk, Ariel! Szóval szerintem igenis jöhetnek az esküvői fotók, meg egy extra fotózás is, a feleséged a méregdrága esküvői ruhában, mert jól jön majd neked a szurkolótábor itt a döntőben…

– Az elődöntő jön előbb – szorítja meg a kezem Ariel.

– Ja, ha te ilyen kishitű vagy, akkor miért is repültem ide Londonból? – rázza a fejét, majd hozzáteszi, motyogva: – Hacsak nem Claudia miatt, aki szintén az ügyfelem. – Hozzám fordul, hogy megmagyarázza: – A világelső női teniszezőről beszélek.

– Tinával egyeztess a fotózásról meg az interjúról – javasolja Ariel egy olyan apró vállrándítással, amit szerintem a sajtósa észre sem vesz. – Versenyidőszakban övé a döntés, ha zöld utat kapunk, akkor részemről nincs akadálya.

Ilyen, amikor gyomorszájon vágják az embert. Most már tudom. Majdnem belegörnyedek. Nem hiszem el, hogy Ariel ezt a nemzetközi bűnözőt, ezt a Tinát támogatja, aki valami tiltott szerrel akarja őt megtömni holnap. Ráadásul az én nevemre adatja le az illegális cuccot!

De majd én kitalálom, mit tegyek.

A hazaútra Ariel menedzsere áll elő egy kocsival. Ő, mint már megtudtam, csak a nagyobb tornákon jelenik meg, Barcelonában él, és néhány játékos ügyeit intézi. A lényeg mégiscsak az, hogy a hátsó ülésen ülök Ariellel, miközben a menedzsere löki a szöveget, hogy ilyen jó volt meg olyan jó, és csakis szponzorcipőben mehet bárhová itt Melbourne-ben, amit, megjegyzem, még annyira sem volt lehetőségem felfedezni, mint korábban Sydney-t, vagy a számomra váratlan esküvőnk helyszínét az Aranyparton.

Amit a hotel felé menet látok, az azért meglepő: szerintem ebben a városban van a legtöbb kávézó – és erről persze eszembe jut már megint az a dög Tina, és hogy holnap tényleg itt lesz az ideje, hogy Arielnek felnyissam a szemét.

Na majd akkor, ha bezsebeltem a cuccot. Eszembe jut, hogy keresnem kell egy labort is.

Tina

– Sosem hittem, hogy ilyen jó lesz – mondja David a telefonban. David sikeredző, most éppen a világranglista harmadikját edzi, és nehezemre esik nem megosztani vele, hogy Ariel hamarosan elveszi a védence kedvét a tenisztől. Csak hát David tanítványa, Dimitrij nem a jó humorérzékéről híres, a franc akar összeveszni vele. De persze akár jól is jöhet, ha felhergelem Daviden keresztül.

– Én tudtam – felelem. – És elég sok jel utal arra, hogy még javulni is fog.

– Akkor is fel kell kötnie a gatyáját!

Hallom ám, hogy röhög, de csak azért nem húz fel, mert tudom, hogy nemsokára sokkal rosszabb lesz a kedve. Már bocs.

– Hát a helyzet az, David – mondom én is mosolyogva, illetve vicsorogva –, hogy a hírek konkrétan arról szólnak, hogy Dimitrij körülnézeget edzőfronton.

Dermedt csend.

Naná, hogy csendben van, ki a franc szereti azt hallani, hogy a kineveltje éppen akkor, amikor már a legnagyobb trófeákat gyűjti be, másik edző után néz?

És akkor most más kérdés, hogy ebből mi igaz.

Legyen elég annyi, hogy kevés a hűséges versenyző, kevés a hűséges edző. Mert mindenkit két dolog hajt: a hatalom és a pénz. Ez pontosan olyan, mint az összes többi menő állásban, csak itt az emberek keményen meg is dolgoznak mindkettőért. Fizikailag, fejben, szívben, lélekben.

Nekem már sok újat nem tudnak mutatni, végigcsináltam ezeket a köröket versenyzőként, és most edzőként. De azt is tudom, hogy David soha nem fogja feltenni nyíltan a kérdést Dimitrijnek, hogy akkor mi a pálya.

Én persze feltenném.

De, és itt a lényeg: őszinte választ egyikünk sem kapna.

– Tudod, Tina, ezekkel a srácokkal csak a baj van – kapja össze mégis magát, és még nevetni is próbál, persze nem igazán hangzik nevetésnek, inkább csak valamiféle halálsikolynak. – Orosz, amerikai, szerb, francia, magyar, egyre megy.

– Valahogy úgy – bólogatok, és érzem a diadalt. Sokkal tartozom még neki, de nem ő az, akinek először törleszteni akarok. Nem ám.

Aki ennyi ideje van a teniszben, mint én, aki játszott egy csomó olyan nagy névvel, akiket ma a női tenisz nagyasszonyaiként emlegetnek, annak már egy csomó dolog megvolt, az türelmes is, akár. És nekem a türelem megy. Sokakat akarok még a helyükre tenni, de rájöttem, hogy az idő nekem dolgozik, nem kell sietnem. Mindenki elém kerül, és akkor aztán megoldom. Mindig én voltam a megoldóember, hát most is.

– És te? Tulajdonképpen mi a helyzet Ariellel?

Tudom, hogy jóban vannak. Tapogatózás, akár el is akarja lopni, ha úgy alakulnak a dolgok.

– Minden rendben.

– Tényleg elvette a barátnőjét?

– Aha – vetem oda. Nem fordíthatja meg a kapcsolati dinamikánkat.

– Hát, és ez vajon hogyan hat a játékára?

– Majd kiderül, David. Vagy jól, vagy rosszul.

– És te hagytad, hogy elvegye őt?

– Hát hogy a fenébe ne hagytam volna? Mit kellett volna tennem?

Őszintén szólva, lövésem sem volt róla, hogy az a pöcs esküvőt tervez, de ezt nem mondom meg a másik edzőnek. Ha tudtam volna róla, akkor itt nincs semmiféle esküvő, és főleg nem millió dolcsis ruhában! Ez volt Ariel utolsó húzása, amivel tulajdonképpen a tudtomra adta, hogy beszámíthatatlan.

– Hát, egy edzőnek van ezer fegyvere, vagy még több. Az én versenyzőm biztosan nem köt házasságot egy Grand Slam-torna előszobájában.

– És ha nem, akkor lőttek a döntőjének is. Lehet, hogy éppen egy érzelmi csúcs repíti szakmailag is a csúcsra.

– Higgyél csak, Tina, amit akarsz. Alapvetően azért hívtalak, mert érdekemben áll, hogy Ariel lebukjon, mégsem akarok egy kollégával kiszúrni. Arielt olyan doppingellenőrzésnek vetik alá a torna végén, hogy arról kódul.

– Ezt te honnan tudod?

– Na jól van. Jössz nekem eggyel – mondja, és kinyom. Természetesen teljesen értelmetlen, amit csinál, mármint az, hogy figyelmeztet a doppingellenőrökre. Ariel egyébként sem olyan őrült, hogy élete egyik legnagyobb tornáján bármit is beszedjen, és a korábbi telefonbeszélgetésemre gondolok.

Ariel sok gondot okoz mostanában, de nem ő az egyetlen ezzel, és ezt nem tudom elfelejteni egyetlen percre sem. Fél lábbal vagyok csak itt, ezen a tornán, és valahogy meg kell oldanom a gondomat, hogy újra teljes értékű legyek.

Bora

A jeges fürdő valójában arról szól, hogy minimum egy étterem jégkockakészletét bekészítik a fürdőkádba. Az első pillanatban én is szívesen behuppannék Ariel mellé, mert annyira gyilkos a meleg a városban, elég volt az utcáról besétálnom, és máris megint elöntött a víz. A gyomrom is rendetlenkedik, ez a Melbourne nem igazán az én városom.

Azért bekukucskálok a fürdőszobánkba, és látom, hogy Ariel szinte kéjes örömmel fekszik a jégkockák között. Jézusom. A pasim egy önkínzó!

Becsukom az ajtót, és közben kihátrálok. Valami keménybe ütközöm.

Felsikítok.

– Bocs – szól egy mély férfihang, természetesen angolul. Úgy pördülök meg, mint akit fenéken csípett egy darázs. Egy stramm, szakállas, vöröses szemű negyvenes néz velem szembe. Rövidgatyában van és pólóban, egy nagy sporttáska a vállán.

– Lee beengedett.

A franc tudja, ki lehet az a Lee, de hogy ez az alak itt nincs jó helyen, az biztos.

– Én vagyok a masszőr.

Nagy sóhaj. Kicsit meg is nyugodtam, hogy nem az a Kim érkezik, nem mintha ez a srác hiányozna az életemből. Már azt hittem, a fürdő után Ariellel lesz tíz percünk egymásra, de most már kezdem látni, hogy Tina forgatókönyve fog érvényesülni, vagyis mindenki mindent megtesz majd, hogy ne tudjunk kettesben maradni.

A masszőr ráadásul rajongónak vagy gyilkosnak egyaránt értelmezhető, vérbe borult pillantásokat vet felém, ezért idejét látom elvonulni a hálószobánkba és vad telefonálásokba kezdeni.

Eljött a pillanat, főleg az üzenete után, hogy megbocsássak Vivinek, aki az én életemet turistaosztályra lőtte be, Arielét bezzeg a first classra – és nyilván, ha nem a barátnőm lenne, akkor igazat is adnék neki. De amikor az ember legjobb barátnője mond ilyeneket, hát az durva. Most viszont, hogy a szomszéd helyiségben egy bevadult tekintetű masszőr cincálja szét Ariel testét, és totálisan mellőzöttnek érzem magam, ideje visszavánszorognom a normális életembe, amihez nem árt a barátaim és szeretteim segítsége sem.

– Bora?! – Vivi belemosolyog a telefonba. Imádom ezeket a videós telefonálási lehetőségeket, hogy mindenkit láthatok, akit hívok. Nem elhanyagolandó, hogy a számlám sem lesz vastagabb. – Azt hittem, megsértődtél. Azért is írtam neked, mert nem akartalak megbántani.

– Dehogyis sértődtem meg! – közlöm, és reménykedem benne, hogy el is hiszi, amit mondok. Barátok nélkül sokkal unalmasabb lenne az életem, és Vivi az egyetlen, aki mindent tud rólam. Helyesebben: mindent tudott rólam az Ariel előtti időkben. – Csak emlékeztetlek, hogy az időeltolódás a gond. Sosem tudom, éppen nem verek-e fel valakit az álmából a hívásommal.

– Vagyis nem a nagyanyádék miatt telefonálsz? – kérdezi gyanakvóan. A nagyi? Jézusom, a nagyi. Még őt is ki kéne szabadíttatni. De ehhez mi köze Vivinek?

– Nem. Sokat gondolok rád, Vivi, kicsit megbántottál a turistaosztállyal, de már túl vagyok rajta – tör rám az őszinteségi roham.

– Ne viccelj, neked szerintem az fájt, hogy Arielnek az első osztályt gondoltam. Nem a turista fájt neked, mert te nem vagy elszállva magadtól – magyarázza. Közben a masszőr kinyitja résnyire az ajtót, és bekacsint.

– Arra van a fürdőszoba! – mutatok dühösen az ember háta mögé.

– Tessék? Mit mondasz? – értetlenkedik Vivi. – Ariellel beszélsz?

– Figyelj, itt őrültekháza van. Csak azért hívtalak, hogy elmondjam: nem haragszom rád, meg hogy még mindig te vagy a legjobb barátnőm.

– Örülök, Bora. Tudod, hogy csak vicceltem azzal a turistaosztállyal.

– Hm.

Az igazság az, hogy egyáltalán nem vagyok biztos benne, de most nem szeretnék újra ezzel a témával foglalkozni.

– Hiszen még a nagyanyád is bizniszen utazik.

– Hová? Melyik? Mikor?

Sajnálom, de ha a nagyira meg a legújabb dolgára gondolok, liftezni kezd a gyomrom. Csak nem csukatja le magát valóban? Csak nem adócsaló? Utána kell néznem, milyen levélről írt nekem.

– Hát Sarolta.

– Sarolta?! – Ez részemről kérdés és segítségkiáltás is egyben. Saroltával annyira problémás a viszonyom, hogyha nem a nagyanyám lenne, akkor már rég nem beszélnénk egymással. Feltételezem, akkor már gyerekkoromban elhajtott volna magától, annyira különbözünk.

– Igen, Závodi Sarolta, a híres és jó ideje nyugdíjas tévébemondó, ha nem emlékeznél rá, aki most valami új műsorral jelentkezik a kereskedelmi adón. Ne haragudj, de felnyitom a szemed: tulajdonképpen te fedeztetted fel újra a közönséggel Saroltát.

– Kikérem magamnak! A részegvideót a tesóm töltötte fel a netre – mentegetőzöm. Vivi szeme villan egyet.

– Hát ő sem normális – véleményezi.

– Oké, de Barnit a nagyi pisztollyal kényszerítette arra, hogy felrakja a részegvideóját.

– Hű, Bora… – sóhajt, és vág egy grimaszt. – Tudod, amilyen idióta a családod, már ne is haragudj, akár még el is hiszem, hogy így történt. De ez már azért kezelendő, nem gondolod?

– Okés. Igazad van, beszéljünk másról. – Hiszen úgyis tudja, hogy időnként az egész Gyarmati család mögött szívesen becsuknám a zárt osztály ajtaját. – De mi van Saroltával meg a biznisz classzal?

– Hát utazik hozzátok. Híres nagyapáddal együtt. Repülőre ülnek, és irány Ausztrália!

– Most csak fantáziálsz? – túrok a hajamba. Kezdek ideges lenni, és komolyan lift van a gyomromban. Add, istenem, hogy igent mondjon, és csak vicceljen. – Nem is vagy vicces.

– Nézd, Bora, nálunk vették a repjegyeket.

Hallgatunk. Vivi egy nagy légitársaság PR-asszisztense, és elég kíváncsi ahhoz, hogy bepillantson titkos utaslistákba, számlákba, de ha jól gondolom, Sarolta és nála sokkal híresebb – táncdalénekes – nagyapám, Gyarmati Kazimir vásárlása nem online történt, és őket ismerve, a nagyszüleim igen nagy show-t rendezhettek a légitársaság irodájában. Hacsak nem vicc az egész, ugye. És még egyszer, könyörgök, add, uram, hogy vicc legyen!

– Most tényleg?

– Igen. A nagyfaterod közölte, hogy várják az ausztrál rajongói. Állítólag koncertet ad kint élő magyaroknak.

– Melyik városban? Remélem, Sydney-ben.

– Melbourne-be szól a jegyük. Próbáltam kinyomozni, hogy veled akarnak-e találkozni. De a honlapján… apropó, tudtad, hogy van honlapja?

– Nem.

– Szóval a honlapján ott van egy-két ausztrál koncertidőpont.

– Csodás.

– Ugye?

– De az időzítés…

– Igen, van benne egy kis pikantéria… főleg, és most jól figyelj, Bora… a tévétársaság nevére is ki kellett állítani egy pár repjegyet. Szóval…

– Nem tetszik ez nekem – sóhajtok. Sarolta egy igazi kőasszony, kevésbé szalonképes jelzővel: fapina, aki decens öltözék és stúdiósmink mögé rejti az iszonyatos szereplési vágyát.

– És ami a legdurvább, Bora. Nem tudom, hogyan mondjam el, ha még nem tudod.

– Jézusom. Ne szórakozz velem, Vivi! – kiáltom. A gyomrom lüktet, és most kezdem megtapasztalni a semmiből, hogy mi az a reflux, amiről a normális – vagyis csak normálisabb, inkább mondanám most már úgy, hogy a NAV által letartóztatott – nagyanyám időnként regél nekem. Kezd visszajönni a nem túl kiadós ebédem, úgy kell nyeldekelnem. – Mit akarsz mondani ezenkívül? Kiugrott az ablakon a tesóm? Mondjuk nem is csodálnám, ilyen családban. Vagy feleségül kért a nagyfaterom? Mivel tudnál még sokkolni?

– A nyúllal, Bora. A nyúllal.

– Neee! Meghalt? Tudtam, hogy nem szabad rád bíznom, hogy… – hüppögök. Annyira a szívemhez nőtt már Thomas, a balkézről érkezett nyúl, még a kicsinyeitől való elválás is megviselt. De hát tudtam, hogy ennek az egésznek, beleértve Arielt, egyszer csak vége lesz, méghozzá rossz vége. – Szegény Thomas! – zokogom bele a telefonomba.

– Nem halt meg, Bora. Apádnak volt igaza. Megint szülni fog.

Bora

– Gyönyörű vagy – mondja Ariel. Felnézek a telefonomból, ahol a nyulak szaporodásáról és az adócsalásokról olvasgattam idáig, mivel még mindig nem igazán akaródzik kinyitnom nagyanyám e-mailjét vagy felhívni a nagyapámat. Eléggé szarul érzem magam, és nem igazán hiszem, hogy Arielnek tetszem így, hogy a feszkó nemcsak a gyomromra megy rá, hanem az arcomra is kiül. Ő viszont brutál szívdöglesztő látvány így, egy szál törülközőben. Rámosolygok. Nem nagyon ismerek magamra, hogy amióta Ariel berobbant az életembe, még a hangja is úgy hat rám, hogy a puncim automatikusan összehúzódik. Őelőtte a szexnél nagyobb élvezetet jelentett nekem mondjuk egy tábla csoki, de Ariellel, hogy úgy mondjam, változtak a prioritások, és hmmm… egy kicsit alulvezérelt lettem.

– Köszi. Jó volt a masszázs?

– Te jobb vagy mindenféle masszázsnál.

Okés, régen én is hánytam az ilyen dumáktól, de akkor nem nekem mondták, vagy ha nekem mondták netán, akkor sem az, akitől szívesen hallottam volna. Most viszont más a helyzet. Amikor azt hiszem, hogy mindjárt ledobja magát mellém a kanapéra, lassan térdre ereszkedik, éppen elém, majd erős kezével beigazítja a lábaimat nem is olyan kis terpeszbe, és a combom közé helyezi az arcát. Apró borostái inkább csiklandozzák, mint karistolják a bőrömet, és ahogy a nyelve lassan, szinte lustán a csiklómhoz kúszik, a mellbimbóm megkeményedik, szinte fáj, ahogy összehúzódik a mellemen a bőr. A gyönyör lágy hullámokban ér el.

– Bora, te vagy az én győztes terápiám – suttogja, és felegyenesedik. A törülköző már lehullott róla, impozáns farkával szemezek egy pillanatig, majd megragadom Ariel izmos fenekét, közelebb húzom magamhoz, és megtelik nyállal a szám, ahogy finoman becsúsztatja az ajkaim közé a farkát. Nem mondom, hogy kicsi lenne, de óvatosan bánik vele, lassan mozgatja, és ahogy a nyelvemmel körözni kezdek a makkján, felmordul. Nem nyögés ez, hanem mordulás, irtó szexi hang, egyre gyorsabban nyalom a makkját, mire kihúzza magát a számból, a szemembe néz, majd letérdel újra. Széthúzza a két combomat, a hüvelykujjával a csiklómhoz nyúl és határozottan végighúzza a kisajkamon kétszer-háromszor az ujjbegyét, amitől belül összerándulok, és mire a végére ér, már ott a farka a puncimban. Az ujjával megnyomja a csiklómat, le se veszi róla a kezét, és én már az első mozdulatoktól elélvezek.

– Csak még egy kicsit, drágám – suttogja, és villámgyors mozgásra vált. A puncim szinte magától szorít rá a farkára. – Jössz velem egy gyors kört? – kérdezi, elröhögöm magam, de bólintok, és érzem, hogy teljes mértékben elengedtem a kontrollt, hagyom, hogy Ariel szétszedje a testemet. Amikor elélvez, belemarkol a hajamba, egy kicsit húzza, ez még jobban ingerel, és engem is újra elér a gyönyör.

Hát klassz kis nap volt, mindent egybevetve, ez az utolsó gondolatom, aztán már alszom is. Senki se ébresszen fel.

Tina

Valamikor drámakirálynő voltam, de annak már vége. Huszonkilenc éves vagyok, a fene vigye el, sőt holnapután harminc leszek, és Grand Slam-döntőket játszottam huszonöt éves koromig. Én tényleg a csúcson hagytam abba. A tenisztornákon összesen több mint tizennégymillió dollárt kerestem, ebben nincsenek benne a szponzorpénzek, amik a mai napig áramlanak hozzám, mert tartom a formámat, és mert Ariel mellett én is sokat szerepelek. Vagyis nem lenne semmilyen problémám, mert jó edző vagyok, és Ariel jó alany. De vannak dolgok, amelyeket nem tudok irányítani. Hiába tartom magam okosnak, sőt rafináltnak is, továbbá jó nőnek, van az életemnek egy sötét sarka, ami fogva tart. Hogy ezt a sarkot én hoztam-e létre magamnak, én vonzottam-e be, vagy valahogy csak „lett”, azt nem tudnám megmondani.

Mindenesetre emiatt beleragadtam az életembe öt évvel ezelőtt, és még most is nagyjából ugyanott vagyok, nem látom, hogyan lépjek tovább. Elég egy rossz lépés, és kezdhetek mindent elölről.

Hát ennyi.

Fekszem az ágyban, és várom, hogy felvillanjon a mobilom.

Gyűlölöm ezt az érzést, de ha nem jelentkezem, akkor az egész felépített világomat kockáztatom.

Szinte meg is könnyebbülök, amikor villan. Gyűlölöm. Sosem tudhatom, merre van, közel-e vagy távol. Most úgy éreztem, hogy távol, és Ausztráliában végre szabad lehetek, csak a távolból felügyel, de itt is rendszeres a jelentkezése. Sosem tudhatom, mikor lesz vége.

Azt sajnos igen, hogy mikor kezdődött.

Egész biztosan nem voltam normális, de mindössze tizennégy múltam, és sajnos elég szarul alakultak a dolgaim. A világhír felé meneteltem, de úgy tűnt, mindennek vége.

Megöltem egy embert, és ezzel vége lett a világnak.

Bora

– Tessék?

Ez a kérdés tőlem érkezik. Felülök az ágyban, és meglepve látom, hogy teljesen egyedül vagyok, így hát elkönyvelem, hogy álmomban beszélgettem valakivel. Úgy kelek fel, hogy nem tudom, hány óra, csak azt látom, hogy besüt a hálóba a nap, hogy nem tudom, hány órát aludtam, de gyanítom, hogy nagyon sokat, és hogy van egy rettenetesen furcsa érzésem. Mégpedig az, hogy míg korábban én hoztam a döntéseket, én irányítottam az életemet – még ha nem is volt tökéletes –, most a kormány rég nincs a közelemben sem. Mások irányítanak, és nemcsak Arielre gondolok, hanem erre az egész tévés dologra, amibe belekeveredtem. Itt ülök egy vadidegen, világvégi nagyvárosban, egy vadidegen szálloda üres hálószobájában egyedül, és azt sem tudom, hány óra, és nincs semmi dolgom mára.

Hirtelen beugrik a kávézó, és a nevemre leadandó cucc.

Felélénkülök. Beleugrom egy bugyiba és pólóba – oké, tegnapiak, és ígérem, hamarosan lezuhanyozom és lecserélem őket –, csak körül kell néznem a lakosztályunkban. A telefonom fél kilencet mutat, ami nem olyan rossz, sőt egyáltalán nem lenne rossz, ha éjfélkor feküdtem volna le, de ha nem tévedek, a tegnapi nagy szexünk kora este lehetett, szóval minimum tizenkét órányira, de lehet, hogy többre. Szerintem Ausztrália kiszippantja belőlem az összes energiát.

– Szia – mondom, amikor a nappaliban meglátom Arielt. Egy elég komoly reggeli van előtte, tojásrántotta, sült zöldségek és sonka.

– Jó reggelt, drágám. Átaludtad a reggeli edzésemet és a hajnali szexet – emeli fel a narancsdzsúszos poharát. Szívem szerint nemet kiáltanék, de, gondolom, ez nem lehet az a „gyümölcsital”, amit Tina meg akar itatni vele.

– Honnan van a reggelid? – kérdezem gyanakvó hangon.

– A szálloda étterméből. De meg sem hallod, amit mondtam… – áll fel, és úgy nyúl be a bugyimba, hogy megsimogassa a fenekemet, mintha csak állandó engedélye lenne rá.

– Hülyéskedtél.

– Nem.

Felkapok egy villát és belekóstolok a tojásrántottájába, hogy időt nyerjek. Lehetséges lenne, hogy átaludtam egy szexet Ariellel? Ilyet már nem először hallok tőle, és ez csak két dolgot jelenthet. Egy: nem hozta a formáját. Kettő: valami komoly gáz van a fejemmel, úgy tudom, az alvást is az agyam szabályozza. Hát nem tudom. Eléggé elképzelhetetlen, hogy átaludtam a dolgot.

Remélem, hogy csak viccelt.

– Nem szeretkezhetünk a holnapi elődöntőd előtt, igaz?

– Így van. Tina edzői karrierjének is ez lesz a fénypontja – feleli. A hajába túr, ezt a mozdulatot többnyire a pályára tartogatja, szerva előtt csinálja. Összeszorul a gyomrom, és elhatározom, hogy rákeresek a bérgyilkos szóra, mert már nagyon elegem van ebből a nőből.

– Ariel, én pontosan tudom, hogy nem zaklathatlak fel most semmivel, de…

– De…? – néz fel a tányérjáról, és esküszöm, félelmet látok a szemében. A világ egyik legjobb játékosa és „A legjobb pasija” félne bármitől is? Hát ezt nem hiszem.

– De beszélnünk kell valamiről. Illetve valakiről.

– Valakiről?

Feláll, és tétován felém lép.

– Thomasról – bólintok. – A nyulunk már megint szülni fog.

Megkönnyebbül, láthatóan.

– Elvetetjük – neveti el magát. Ezzel persze bepöccent, még ha viccnek szánja is.

– A lényeget értsd meg, Ariel.

– Több nyúl nem potyogtathat a fehér bőrgarnitúrán – rázza meg a fejét, és még a kezével is nemet int. Irtó szexi a karja, hosszú és izmos, simán megkívánnám, ha csak ennyit látnék belőle. – Bármilyen édes a puncid – folytatja, és egyszerre vihogok fel, és érzek fájdalmasan szuper nyilallásokat a hasamban –, és bármennyire szeretlek is, nem állok készen erre a… családfő szerepre – neveti el magát ő is.

– A lényeg, hogy a nyúl, vagyis a Nyúl, nagy kezdőbetűvel, hogy a bánatban eshetett teherbe, Ariel?

– Szerintem ezt vemhességnek nevezik az állatoknál.

– Bocs, hogy nem lapoztam fel előtte a biológiai lexikont, de érted a kérdésemet, igaz? A nyulunk folyamatosan velünk volt, felügyeletünk alatt állt, vagy egyedül volt otthon, a lakásodban. – Szóra nyitná a száját, de folytatom. – Vagyis, hacsak nem szűznemzés volt, akkor ez egy igazi rejtély.

– Nem lehet, hogy apád…? – kérdezi. Felröhögök. Apu állatorvos, biológus, egy igazi tudós, akinek a külső megtermékenyítés a szakterülete, vagyis a lovak, bikák külső megtermékenyítésével foglalkozva valamilyen lombikdolgokat kutat, de az kizárt, hogy bármilyen kísérlethez is a mi nyulunkat használta volna.

– Emlékezz már vissza, hogy pont apám jelezte, hogy a nyúl újra terhes.

– Vemhes.

– Okés, de őt kihagyhatjuk. Maradnak a tévések…

– Nincs kulcsuk.

– Akkor… – mondom lassan, és magam is nehezen hiszem el, ami eszembe jutott – …talán a te zseniális edződ volt.

– Tina? Ne viccelj már.

– De igen. Pontosan emlékszem rá, amikor beállított, és ott volt a kulcscsomó a kezében. Tinának van kulcsa a lakásodhoz, Ariel, és úgy tűnik, nem fél használni.

Meglehetősen paprikás hangulatban indulok el. Ariel a pályára tart, én – fedőtevékenységként – várost nézni. De csak a kávézóba tartok, ahol lerakták az én nevemre a cuccot, amivel Tina meg akarja mérgezni, doppingolni vagy valami hasonló bűnt elkövetni Ariel ellen. Mindehhez az én keresztnevemet használja, vagyis az egész messziről bűzlik. Nem kell annyira igyekeznem, mert Tina edzés után fog idejönni, vagyis délig bőven ráérek. Nem mintha ne akarnám azonnal magamhoz venni a dolgot.

Most már, az Ariel anyjánál tett látogatásom után igazi álcázóművész lettem, mert egy I love Sydney baseballsapkát húzok a fejembe, a hajamat copfba fogtam, és igyekszem a legkevesebb feltűnést kelteni.

A kávézóban csak három asztal foglalt, pedig van vagy tíz, ami meglepő, mert elég kicsi a hely. A frissen pörkölt kávé illata általában elandalít, most olyan síkideg vagyok, hogy inkább idegesít.

Vörös szakállas srác áll a pultban, tejhabot csurgat egy bögrébe, annyira lefoglalják a mozdulatai, hogy csak akkor hajlandó észrevenni, amikor elkészül a remekművel.

– Helló – köszön, és az asztalok felé mutat. – Rendelj, és kiviszem.

– Bora vagyok. És van itt egy… csomagom.

– Ja, igen, itt egy doboz – nyúl be a hűtőbe, és egy, nagyjából hússzor húszas barna papírdobozt vesz ki belőle.

– Ki hozta? – kockáztatom meg a kérdést, a srác pedig vág egy grimaszt. – Mit tudom én. Nem ismerek minden futárt.

– Futárt?

– Ühüm. Adhatok kávét?

– Nem, kösz. Nem kell aláírnom?

– Nem.

Elmegyek két saroknyit, aztán hívom apámat. Bár a nyúlról és a nagyiról (oké, fordítva) is szívesen dumcsiznék vele, most mégis a segítségére van szükségem.

Miután elmondom neki, mi a gond, megérdeklődöm, hogy vannak. Egészen szürreális a válasza.

– Jelenleg arra várunk, hogy a cibetmacska ürítsen.

– Bocsánat?

– A cibetmacska székletére.

– Mi a baj?

– Kislányom, a cibetmacska a világ legdrágább kávéját kakálja ki – tájékoztat, én meg csak forgatom a szemem. – És most mi erre várunk.

– Jesszus. Kávét kakál? Kár, hogy nem aranyat.

– Előtte megeszi – mondja megnyugtató, finom hangon.

– Jó nagy baromság – rázom a fejem. – Megeszi, és kikakálja, jól értem? És most erre vártok?

– Anyád élőbe megy.

Hát naná. Mindent egy Insta live-ért.

– Nem fogja letiltani az Insta, ha egy ürítéssel élőzik?

– Nem tudom. – Mosolyog a hangja. Gyanítom, nem bánná, ha anyut legalább három napra letiltaná az összes közösségi portál. – Egyébként olyan ez a macska, mint egy mosómedve.

– Látod?

– Viccelsz? Itt kukkolom. Megeszi a kávébabot, de csak a héját emészti meg, a termést szinte hibátlanul kiüríti később, de a kávé átalakul, kevésbé lesz kesernyés. Ez a világ legdrágább kávéja, a Kopi Luwak.

– Remélem, nem isztok sokat belőle. Anyu…?

– Anyád azt üzeni, hogy hamarosan élőben láthatod.

– Úgy érted, visszajöttök Ausztráliába?

– Nem, mondtam, hogy élő közvetítése lesz.

– Oké. Hát… hiányoztok. És köszönöm, apu.

Csak most jut eszembe, el is felejtettem megkérdezni tőle, hogy éppen melyik országban vannak. Na nem mintha bármiben előrébb lennék.

Bár egyáltalán nincs ausztrál dollárom immár, és majd váltanom kell, a kártyám nálam van, és ha egy kicsit is szerencsés vagyok, akkor azért valamivel több pénz lehet rajta, mint egy vizsgálat ára. Nem biztos persze, mert a tévétől kapott súlyos fellépti díjamat a tesóm eljátszotta, és a szilveszteri műsorért járó összeg vagy megjött, vagy nem. Mindenesetre a telefonomon ellenőrzöm az apámtól kapott címet, és megkönnyebbülök, hogy azt is simán elérem a híres és kissé elvarázsolt, színes melbourne-i villamosok egyikével.

– Urine samples? – Egy unott arcú nő fogad, és én ijedten rázom a fejem.

– Nem vizelet, hanem… azt szeretném megtudni, hogy milyen szer lehet benne. Ital – mutatom fel a dobozt, és ott helyben, a recepciós asztalon ki is nyitom. Nagyobb fiolák vannak benne, vagy tíz darab, tele sárgás folyadékkal. Egyet kiveszek belőle. A nő grimaszt vág, majd elém tol egy szórólapot. Az eszem megáll, a következő szerepel rajta: Akció! Bármely minta + 1 vizeletminta vizsgálata = 50% kedvezmény!

– Oké – nyögöm. – Van itt valahol egy mosdó?

Elmosolyodik, és a kezembe nyom egy fiolát.

Ellibegek, úgyis pisilnem kell.

Így aztán megúszom félárral, meg hát nálam van kilenc fiola, abban a reményben adtam be csak egyet, hogy a többi ugyanazt tartalmazza.

Nem tudom persze, hogy Tina hogyan reagál majd, amikor nem találja majd a csomagot a kávézóban, és hogy megpróbál-e máshonnan szerezni ilyesmit, amivel Arielt meg akarja itatni. Továbbá azt sem tudom, hogyan fogom bizonyítani, hogy ez az ő mesterkedése, ha kiderül, hogy valóban doppingszer vagy más tilos, tiltott, egészségkárosító anyag van a fiolákban.

Most, hogy ezzel kész vagyok, tulajdonképpen eljött az idő a városnézésre, csakhogy olyan pokoli a hőség, hogy csak a szállodánkhoz közeli, meglehetősen bohém negyedig jutok el, ahol szinte művészi képek, vagyis valójában graffitik díszítik a falakat, őrületesen színes kávézók, bárok sorakoznak, és látok néhány utcai színpadot is, ahol – jövök rá – bárki bemutathatja saját előadását. Afféle X-faktor ez, az utca embere számára. És bár még mindig délelőtt van, éppen egy sztepptáncos pár állítja be a zenéjét az egyik színpad mellett. Kissé távolabb tőlük, de hogy még láthassam őket, kiválasztok egy kávézót, és egy ásványvíz mellett végre megnyitom az e-mailjeimet.

Ami azt illeti, túl sok levelem nem jött. Fentről lefelé nézve: egy a tévécsatorna vezetőjétől, Noeltől, ez most nem érdekel. Alatta néhány körmös hírlevél, egyikre ráklikkelek, mert a tárgyban a legújabb termékeket hirdetik, márpedig a vendégeim már-már azt várják, hogy a körömdivat előtt járjak egy lépéssel. Gyorsan végigpörgetem, mik a szezon új színei, be is rakok a kosaramba néhány csillámos meg metálos színt, fedőlakkokat, szintén csillámokkal, de aztán nem fizetem ki őket, mert ki tudja, mikor lesz újra keresetem. Ami meg most a számlámon van, ahhoz nemigen kéne hozzányúlni, apám tanítása, hogy mindig szükség van vésztartalékra.

Vissza a levelekhez.

Pár kozmetikai cég hírlevele alatt ott lapul a nagyi e-mailje.

Drága Bora!

Kisunokám, tudom, hogy azt hiszed, elkövettem valami nagy gazságot, és azért vitt be az adóhatóság. Csak neked írom meg, hogy mi a valóság. Kérlek szépen, én egyszerű nyugdíjas vagyok, és mint ilyennek, nincs is adóköteles egyéb jövedelmem. Vagyis biztos lehetsz benne, hogy nem az a helyzet, amiről téged a család tudósított. De hogy mi is a valóság? A valóság az az, hogy most az egyszer, életemben utoljára ki akarom tombolni magam. Mivel ilyen dolgokról csak veled, csakis veled tudok beszélni, de még veled sem beszéltem soha, így hát most rád zúdítom az egészet, ne haragudj érte!

Rajtad kívül mindenki úgy tudja, van egy kis adócsalásom. Az én szememben egyébként nem is csalás az ilyesmi, hiszen ismered, mit gondolok arról, hogy emberek befizetik a pénzüket egy feneketlen kasszába, ahonnan szépen ki is csurog mindenféle magánzsebekbe, de hát nem ez a témánk. Megnyugtatlak, ha tudnék adót csalni, akkor megtenném, és őszintén remélem, hogy te meg is teszed.

Felnézek a levélből. Az önjelölt művészek már bemelegítenek a színpadon és előtte.

Igyekszem nem gondolni a feketén szerzett jövedelmemre, mert azért elég vaskos túlzás lenne, ha azt állítanám, hogy minden egyes vendégemnek számlát adok. De fátylat rá, vissza a nagyi leveléhez!

Van a te másik nagyapádnak, aki igazi csirkefogó – és ezt egyébiránt mindkét nagyapád magára vehetné, mint jelzőt – egy balkézről született lánya, de erről te pontosan értesültél, ha nem máskor, akkor azon az évzáró tévéadáson, amikor beszaladt a színpadra, és a világba kiáltotta a titkot, miszerint Kazimir az apja. Nos hát, talán te is tudod, hogy ő egy NAV-dolgozó, és őt kértem meg, hogy falazzon egy kicsit nekem. Most ne kérdezd, hogyan találtam rá, mert két ujjal pötyögve semmi kedvem százoldalas levelet írni.

A lényeg, hogy közeli hozzátartozóim, így például a te nagyapád, aki az én férjem, úgy tudják, hogy az adóhatóság fogságába estem, mert van egy titkos ügyem.

Ez egyébként rendkívül izgalmas, nem is sejtettem, hogy ilyen jó érzés lesz egy kitalált dologgal traktálni a szeretteimet. De! Ahogy említettem, a nagyapád ezt megérdemelte, mint ahogyan megérdemelte a süketségemet is (talán még emlékszel a karácsonyi fizikai állapotomra).

Egyedül te tudod a titkomat.

Tehát, én most egy zarándokúton, különúton, utolsó esély-úton vagyok, nevezzük, ahogyan akarjuk.

Ne aggódj miattam, hidd el, jól szórakozom.

Azt azért szeretném kérni, hogy mondd meg nagyapádnak, beszéltél velem, éppen gondolkodom, tegyek-e vallomást, és már Ariel ügyvédje dolgozik az ügyemen. Nem szeretném, ha nagyon felidegesítené magát, de egy kis idegbaj neki sem árt.

Köszönöm a segítségedet, drágám!

Szeretlek!

Nagyi

Azt a qrvaélet! Ez meg már micsoda? Nem térek magamhoz, a normálisabb nagyanyámról is kiderül, hogy abszolút nem százas. Voltak erre utaló jelek, nem mondom, de így most elég durva, kétszer is elolvasva a levelét.

Utolsó esély-út? Hát remélem, a nagyfaternek meghagyja a NAV-os verziót.

A nagyimról tudni kell, hogy amolyan klasszikus nagyi, fekete leggingsekkel, bő blúzokkal, sötét keretes olvasószemüveggel, zöld locsolókannával, sok-sok tepsivel (bár a nagyapám főszakács egy menő étteremben – csakhogy otthon nemigen főz, nagyi szerint nem tesz keresztbe egy szalmaszálat sem). Talán az feltűnhetett volna, hogy míg a legtöbb nagymamakorú asszony Nők Lapját olvas – és szerintem csak ők –, addig az én nagyim pszichológiai folyóiratokra fizet elő. De hát ezt amolyan szórakozásnak gondoltam, a fene hitte, hogy egyszer majd zarándokút vagy utolsó esély-út lesz ebből az egészből.

Mondjuk hozzátartozik, hogy ők az anyám szülei, és nálunk az a furaság a családban, hogy anyu is egy kicsit „más”. Na nem váltott nemet vagy ilyesmi, hanem ő az a boldog negyvenes kutyakozmetikus, aki a hírnévre áhítozik. Tessék, felépítette a TikTokját, Instáját, a Facebook szerinte csak az öregeknek való, aztán itt szépen látjuk is, kitől örökölte ezt az utolsó esély-utazási hajlamot. Hiszen az anyám, ne feledjük, apámat magával ragadva, pár héttel ezelőtt kilépett a normális életéből, és elment az őserdőkbe, hogy felhívja a megmentésükre a figyelmet. Otthagyva a csobánkai házat, az állatainkat (akikhez a tesóm költözött be, mint kiderítettem), otthagyva a kutyakozmetikai vendégkörét, meg mindent. Lehet azon lamentálni, hogy melyikük bukott nagyobbat: anyu vagy apu, hiszen apu tudós, fix munkahellyel, kiegészítő állatorvosi jövedelemmel, na de apám úgy bele van bolondulva anyámba, mint… jesszusom, mint én Arielbe.

Tehát, összegzem a feladatot: jelentkezem a nagyapámnál, megnyugtatom, hogy beszéltem a nagyival.

Nem sok kedvem van hozzá, de nem tehetek mást.

Egy nagyi az ember életében a legfontosabbá válhat.

És nekem, ne feledjük, még mindig a nagyi a legnormálisabb rokonom.

Tina

– Ariel, állj fogadásra. A röptéd így is, úgy is szuper.

Lehet, hogy valakinek furcsa, hogy a világranglista első száz játékosából választ Ariel edzőpartnert, de a többiek is így vannak ezzel. Ennek van előnye és hátránya is, hogy utóbbiból egyet mondjak: az edzőpartner jobban kiismeri Ariel játékát, és ha legközelebb élesben találkoznak, akkor ezt az előnyt ki is használhatja. Most ketten hajtják őt, Horis és Smith, és nem értem, miért röptét gyakorolnak, amikor Ariel röptéje a világ egyik legjobbja. A félröptét szinte nem is ismeri, mert mindig olyan jól helyezkedik, hogy a nyitott pályára tudja ütni.

A kulcs most a fogadás, mert az ellenfele szervája azt a jelzőt kapta, hogy „fogadhatatlan”. Ez persze nem igaz, de fel kell készülni belőle rendesen.

Közben villog a telefonom. Kurvára unom már, hogy jönnek ezek az üres sms-ek, és iszonyúan össze is rándul a gyomrom, hogy ennek már sosem lesz vége.

Egyetlen vad dolgot követtem el, ami nem konkrétan az én hibám volt, mégsem tudom azt mondani, hogy nem volt benne részem.

Ariel átáll fogadásra, ők ketten felváltva nyomják a szervákat, mint egy szervagép. A feladat a fogadás, de nyilván nemcsak pályára kell adni a labdát, hanem a lehető legjobb pozícióba, hogy az, adott esetben pontot érjen.

Még egy üres sms. Nem tudom eldönteni, hogy ez az egész hogyan hat rám. Elég erős vagyok ahhoz, hogy ne kelljen szakemberhez fordulnom, de az nyilván Stockholm-szindrómásnak nevezne, hogy minden szörnyűség ellenére ez az egész valahogy keretet ad az életemnek.

Miközben szabadulni akarok tőle, minél előbb.

Ezért hát mindent és bármit megteszek.

És az Ariel által javasolt magánnyomozót elég komolyan foglalkoztatom – hogy mi lesz ennek a vége, azt nem tudom, de abban biztos vagyok, hogy nem lesz hepiend a sztori végén.

Bora

– Szia, Bora! De jó, hogy hívsz!

– Nagypapa. Helló. Hogy vagy?

– Azt kell mondanom, így, hogy lesittelték a nagyanyádat, nem a legjobban.

– Ó.

– Bora, ez tarthatatlan! – A hangja inkább egy riadt gyereké, nem egy bátor férjé. – Tudtál segíteni neki?

– Igen – rebegem, és hallom ám a saját hangomon, hogy mennyire bizonytalan. Megköszörülöm a torkom. – Ariel ügyvédei ki fogják hozni. Valami félreértés lehet, ne aggódj!

– Félreértés? – hördül fel. – Biztosan nem félreértés!

– Tessék?

– Évek óta feketén árulja az órákat.

– Órákat? – Ez a kérdés úgy hangzik a számból, hogy óórákaaaat? Vagyis mintha egy ártatlan kislány tenné fel. De a nagyapám nem reagál ezekre a finomságokra. – Miféle órákat?

– Hát a karórákat. Rolex és társai.

– Óóóóó… – Hallhatja a hangomon, milyen hatalmas erejű volt ez a bejelentése. – De hát honnan lenne a nagyinak Rolex órája?

– Na neeeem eredeti! – nyújtja el a nemet. Rögvest elájulok. – A nagyanyád a legnagyobb hamiskártyás ebben a városban.

– Micsoda?

– Jól hallottad.

– Eredetiként ad el hamis órákat? – És én még azt hittem, hogy ma már a minták megszerzésén kívül nem történhet semmi, legfeljebb Ariel meccsén. – Ez borzasztó.

– Dehogyis. Megmondja a vevőknek, hogy hamisak.

– Hú – fújom ki a levegőt. Így legalább megnyugodtam, mert ha eredetiként árusítaná, hát tényleg a pokolba jutna. Vagy legalábbis valóságban a börtönbe.

– Na de ez sem jobb ám, Bora. A hamisat árulni ugyanúgy bűncselekmény, és természetesen nem ad számlát senkinek, nincs semmilyen tevékenységi köre… soroljam?

– Hű, így már értem, miért sittelték le – ingatom a fejem. Valójában pedig egész egyszerűen nem értem, hogy a fenébe nem sittelték még le, ha igaz, amit a nagyapám állít!

– Azért az mégis szörnyű, hogy el se mondta neked, mi a helyzet. Hogy akarja, hogy így kihozza az ügyvéd?

– Az, hogy nekem nem mondta el, nem jelenti, hogy az ügyvédnek sem mondja el – ráncolom a homlokomat. Valójában elég durva életem van, hogy kétnaponta szembesülök valamelyik családtagom nem minden következmény nélküli tettével. – Lehet, hogy szégyelli – teszem hozzá halványabban. Hiszen a nagyi totál nem szégyell dolgokat, ha szégyellné, akkor abbahagyná. És még azt gondoltam róla, hogy ő a tökéletes nagyi! Igaz, mikor is gondoltam ezt…? Jó régen lehetett.

– Hát én mindig mondtam neki, hogy le fog bukni. De ő azt mondta, senki sem gyanakszik egy öregasszonyra. Aztán hogy egyenesen a NAV tartóztatja le?! Miért nem a rendőrök? – kérdezi, egy kis vágyakozással a hangjában.

– Szerintem csak egy kis zsebpénzt akart keresni.

– Miért, azt gondolod, nem adtam haza a fizetésemet? A jó részét legalábbis? A jattot azt nem, mert… – gondolkozik el. Nagyapáméknál az étteremben szétosztják a kollégák között a borravalót. – De ettől függetlenül, ha kinyitotta volna a száját, akkor adtam volna még! Meg amúgy is, mire kell neki az a csomó pénz?

– …

Erre amúgy egyáltalán nem voltam felkészülve, és most sem vagyok, hogy a nagyfaterrel ilyen mélységekig kitárgyaljuk az anyagiakat.

– Egyébként pedig egy csomó mindent tőlem kapott meg, mondjuk a… a jegygyűrűt, ilyesmit.

– Oké – nyögöm bele a telefonba, egyáltalán nem térve magamhoz attól, amit egy pillanat alatt a tudomásomra hozott a nagyapám. – A lényeg, hogy a nagyi hamarosan kiszabadul! – Próbálok határozott lenni, holott gőzöm nincs róla, merre jár a nagyanyám, és mikor szándékozik visszatérni a saját életébe. – És akkor majd jól megbeszéled vele ezt a bűnösdolgot. Talán már nem is lesz kedve ilyesmivel foglalkozni…

– Alamuszi nyuszi nagyot ugrik, Bora. Én csak ennyit mondok.

Hát tudom, igen, most már tudom.

Bár a sztepptáncosok már belekezdtek, mégis visszamegyek a szállodába, mert nem hagy nyugodni a gondolat, hogy a világ legdrágább menyasszonyi ruháját kimostam még az Aranyparton, a Gold Coaston. Jézusom, hogy lehetek ilyen hülye? Legalább feljön rám?

Lehet, hogy összement – ahogy egy cairns-i ausztrál újság írta, csak szerencsére még nem vették át nagyobb lapok – az egymillió dolláros Chanel ruhám? Amiről egyáltalán nem tudtam semmit. Sem a márkájáról, sem az áráról, most lehet nevetni, tessék. Ha az az újság nem írta volna meg, akkor most nem lenne ez ilyen fontos kérdés számomra.

Oké, szekrény.

A szekrénybe nincs beakasztva.

Pedig, esküszöm, ide tettem. Beakasztottam.

Vagy mégsem?

Jézusom, de hülye vagyok. Lehet, hogy bent felejtettem a bőröndben?

Mi a franc a kódom? És miért kellett bezárnom a bőröndöt? Hogyan veszíthetted el így a fejed, Gyarmati Bora, hogy már azt sem tudod, hová pakoltad a menyasszonyi ruhádat?

A három nulla az evidens.

Oké, de itt most nem működik. Ne felejtsük el, hogy ezt Ariel programozta be.

Születésnap, hónap, nap, évszám, mit tudom én, mi mindent kipróbálok. Közben elszaladok megnézni a fiókokban. Jó, az ember nem gyömöszöli be egy fiókba a menyasszonyi ruháját, de mégis, egy esélyt adhatok a fiókoknak. De csak Ariel alsógatyáit, a saját fürdőrucimat és a szállodás mosodai zacskót találom a fiókokban.

Oké, akkor mondjuk 1-1-1?

Jézusom, ez igazi balekség. Igen, nyitja az 1-1-1! Beszélnem kell Ariellel, hogy ez aztán semmire sem lesz jó. Tele vannak az újságok azzal, hogy Budapesten feltörik a poggyászokat a reptéren, így már nem is kell különösebben kitenniük magukért. Még akkor sem, ha van valami titokzatos járvány, ami miatt most az európai repülőtereken szigorítottak, ahogy olvasom.

Kicipzárazom a bőröndöt, és egyből fel is nyitom.

Csak az az elcseszett próbababafej van benne, amit még ott fent, a Gold Coaston vettem, nem is tudom, miért hoztam magammal, amikor ez a fej csodálatosan szimbolizálja azt, hogy nem tudok megbízni Arielben, illetve azt, hogy Tina, a „remek edző” valójában ellenség.

Csakhogy ez a felismerés sehová sem vezet, a menyasszonyi ruhámhoz legalábbis biztosan nem.

Kihúzom Ariel szekrényrészét is, de az akasztós rúdon csak egy becsomagolt öltöny lóg, amit egyértelműen a bankettre hozott magával, alatta, a polcon pedig rengeteg póló, tenisznadrág, melegítők sorakoznak. Katonás a rend, és ide biztosan nem keveredett az a különleges ruha.

Most már csak az a kérdés, hogy merre lehet?

Valaki – tegyük fel – bejött, és elvitte? Mondjuk a szobapincér? Sok mindent feltételezhetünk, de ez nagyon meredek lenne, azonnal kirúgnák az állásából.

Oké, akkor mi történhetett?

Nálunk a számok nagymestere a bátyám, aki matematikus, és bár természetesen tök bolond – rockzenész is, szerencsejáték-függő is, aki, ha nem játssza el a tiszteletdíjamat, ma egy adósságok nélküli csaj lennék, akinek nem terhelik mindenféle hitelek a mini körmös szalonját –, azonban egy csomó dolgot vissza tud fejteni és megtalál. Csak egy példa: általában az összes nagyszülőm szemüvegeit megtalálja, holott ők már napok óta keresgélik.

Szóval, Barnit hívom.

– Baj van, tesó – köszönök.

– Hű, ez a reality-nyelv, nem igaz? Ez a tesózás.

– De én a tesód vagyok. Így te is az enyém.

– A nevem Barna, és a bátyád vagyok.

– Jól van, akkor most, Barna, szedd össze minden tudományodat, hogy megtaláljuk a menyasszonyi ruhámat!

– Utálom kimondani, de örülök, hogy nem kellett részt vennem az esküvődön.

– Köszi. Ez tulajdonképpen nem rajtam múlt – révedek el –, hiszen nem is tudtam róla, mi készül itt. Csak anyádék tudták, meg persze Ariel.

– Ők a te anyádék is. De még egyszer, köszi. Mondjuk Ausztráliába azért elmennék egyszer, de mindenképpen a család nélkül.

– Oké, Barni, ezen túl is vagyunk. Az esküvő megvolt, a ruha eltűnt.

– De valójában akkor már nincs is szükséged rá, nem? Vagy elváltál? Újra férjhez mész?

– Egy egymillió dolláros ruháról beszélünk.

Csönd. Nagyon nagy csönd, mintha csak elaludt vagy meghalt volna a vonal végén.

– Egymillió dollár? – kérdezi vagy fél perc elteltével. – Te be vagy rúgva, Bora?

– Nem vagyok. Egy nagyon különleges Chanel ruha. Sajnos nem tudtam sem a márkáját, sem az árát, úgyhogy még a Port Douglas-i szállodánkban kimostam a mosdóban. Remélem, nem ment össze.

– Na várj. Nem lehet, hogy ott felejtetted, ha már így bántál vele?

– Nem, és nem is lett baja szerintem, hiszen ez egy szép, egyszerű ruha. Nem mondom, nagyon tetszett, de nem az a habos-babos esküvős ruhaköltemény. Egy egyszerű vonalvezetésű fehér selyemruha. De persze tutira van benne valami rafinéria, mert annyira jól mutat rajtam, mint egyetlen másik ruhám sem.

– És most eltűnt, vagy összemostad Barbibaba-méretre, jól értem?

– Igen.

– És ezzel én itt, Magyarországon, egy téli hajnalon mi a francot kezdjek? Megért annyit ez a történet, hogy felébressz vele?

– Abban akar lefotózni Ariellel a Yahoo.

– A Yahoo? A hírportál?

– Naná, nem is az e-mail címem.

– Megígérsz valamit?

– Nem tudom – fogom meg a fejem. Amikor Barni ígéretet csihol ki belőlem, annak általában igen rossz vége van.

– Csak annyit, hogy a fotózás után add el, és tedd be a bankba a pénzt, és tekintsd visszaadottnak a tartozásomat.

– Jesszusom, Barni – fújtatok. Nem akarom megmondani neki, hogy én már rég letettem arról, hogy valaha is visszakapom tőle a pénzemet. – Ugye nem gondolod, hogy ebben a helyzetben titokban maradna, ha eladnám a ruhát?

– Na és? Miért ne adhatnád el?

– Ha eladom, jótékonysági ügyre kell fordítanom.

– Hűha, de nagyon elegem van már belőletek! – fakad ki. El kell tartanom a telefont a fülemtől, úgy kiabál. – Anyád, aki az én anyám is, jótékonysági okból, vagyis az őserdők megmentéséért kezd kampányolni, és minden szar dolgát megöröklöm, ugye, a Barni úgyis a zenélésből él, hát a koncertek este vannak, úgyhogy nyugodtan figyelhet a kutyára, a házra, feladhatja a csekkeket, beengedheti a villanyóra-leolvasót, kirakhatja a kukát a ház elé satöbbi. A nagyapád, aki az én nagyapám is, elhív fellépni, de úgy kell őt emlékeztetnem, hogy a zsebbe érkező fellépti díjából lesz szíves odaadni a részemet, főleg mert elviselem őt és a nagyanyádat, Saroltát, aki az én nagyanyám is, és kurvára elviselhetetlen. Nem is mennék velük fellépni, ha Sarolta nem tudna zsarolni, de sajnos zsarolható vagyok, ez más téma – önti rám a problémákat. Szinte minden szava után lenne egy kérdésem, ám inkább hallgatok. – Aztán itt vagy te, a kétpercenként előálló problémáiddal – forgatja meg a kést a szívemben. – Amíg nem volt Ariel az életedben, addig te legalább normális voltál.

– Ó. – Az az igazság, hogy ezt az ó-t inkább csak lehelem, mint mondom. Egyelőre nem tudom eldönteni, vajon ez egy szakításféle Barnival? Megtagad, mint testvért, vagy csak ideg-összeroppanása van, gőzöm nincs róla. Azért hozzáteszem: – Te így látod.

– Én így.

– Én utálok visszautalni a múltra, de te voltál, aki a bevételemet ugrasztottad, Barni, és ezért kellett belemennem egy újabb valóságshow-ba… – Tudom, hogy a nagyi populista dumának minősítené ezt a hozzászólásomat, de nem tudom magamban tartani.

– Talán igazad van, de a szándékaim jók voltak. És még mindig nem tettem le arról, hogy egyszer visszaadom neked azt a pénzt, amivel engem lehúztak.

– Nem lehúztak, hanem eljátszottad.

– Na jól van, sosem beszéltünk egy nyelvet.

– Ó. Oké. – Megsértődött. A sértődött Barnival nem tudok semmit sem kezdeni, gyerekkorunkban ilyenkor rávágtuk egymásra az ajtót, és kész. Már a búcsúzásra készülök. – Hát akkor…

– Figyelj, szerintem az a ruha, ha tényleg magaddal vitted az előző helyről Melbourne-be – kezdi váratlanul –, és valóban a hotelből tűnt el, akkor Ariel csapatánál lehet. Vagy a gonosz edzőnél, vagy egy csontkovácsnál, mit tudom én, akinek bejárása van, és tudja, mit és hol keressen.

– De miért vitte volna el? Hát rögtön kiderül, ha megpróbálja eladni. Ez egy egyedi ruha, tudod.

– Majd eladja később. Amikor már senki sem keresi. Ez az egyetlen racionális magyarázat. Van persze irracionális is, de azokkal nem állnék elő így hajnalban.

– Azért megpróbálhatnád.

– Például Ariel eladta, vagy visszaadta, mert még számára is túl sok volt az a lóvé, amit kifizetett érte, már amennyiben valóban kiperkált egy millát egy ruháért. Dollárban! Csak nem lehet ilyen hülye! Remélem, csak kölcsönözte! – újra kiabál.

– Ugye nem gondolod, hogy eladná? Ha eladná, akkor azt két perc múlva megírnák a neten. Erről szólna egy hétig az összes hír – rázom a fejem. – Egyébként pedig sokkal jobb fej, mint hogy eladja azt, amit ajándékba vett nekem.

– Van egy másik teóriám is: az a ruha egy másolat volt, és elrakta, kidobta, eltüntette, nehogy kiderüljön, mert az óriási botrány lenne.

– Ugyan már. Nem említette egy szóval sem, hogy ez egy különleges ruha. Csak odaadta, hogy azt vegyem fel, és később egy helyi újságban olvastam, hogy milyen darab, és mennyit ér. Sőt úgy adta oda valójában, hogy nem is emlékszem az átadásra. Egyszer csak lett egy ilyen ruhám.

– Lett, igen, ez remek szó, odaugrott a gardróbodba… Jó, én mégis azt javaslom: keresgélj Ariel körül! Az úr adta, az úr elvette.

– Jézusom, Barni, te tök hülye vagy! De azért köszi a segítséget.

– Nagyon szívesen. Fordulj hozzám bármikor éjszaka és hajnalban, bármikor, amikor csak ki akarsz cseszni velem.

Oké, a tesóm így büntetett a korai hívásért, most már tiszta sor. De ezzel persze nem vagyok előrébb, és rohadtul fog fájni, amikor be kell vallanom Arielnek, hogy nem találom a ruhámat.

Ki kell ötölnöm valamit, rá kell jönnöm, hol lehet az a gyönyörű ruhadarab, aminek, ha minden igaz, inkább valami jól őrzött széfben lenne a helye.

Mivel nem vagyok képes megmaradni a hotelszobában, ismét sétálni indulok. Mire Ariel megjön, tudnom kell, hol a ruha!

Tina

– Bora már elvitte – tárja szét a karját a pultos srác, és hosszú időbe telik, mire megértem, miről beszél. Arról, hogy valaki eljött a cuccomért, bemondta a jelszót, és megkapta.

Röhögnöm és sírnom kell egyszerre. Röhögnöm, mert a sorsnak, úgy látszik, más tervei vannak velem, és sírnom, mert mostantól egy bombán ülök, és egyáltalán nem tudom, merre van a távirányítója.

– Hogy nézett ki, aki jött érte?

A srác nyeglén vonogatja a vállát, meg ide-oda néz, a homlokát ráncolja, végül annyit mond: – Asszem, baseballsapkában volt. De frankón nem emlékszem többre.

– És hány éves volt?

– Hú, a fene figyelte. De valami kiscsaj lehetett.

– Úgy érted, tizenkét éves? Vagy tizenöt? Netán húsz?

– Fogalmam sincs. Inkább húsz, vagy több mint tizenkettő, de nem figyeltem, átadtam, passz.

Állok ott megkövülten, aztán eszembe jut még valami. Inkább húsz? Sajnos, bárhonnan nézem, az a buta kis körmös csaj közelebb van a húszhoz, mint a harminchoz, és távolabb a tizenkettőtől. Nos hát, nehezemre esik, de a neten kell róla fotót keresgélnem.

– Egyébként, hogy mondta ki azt a nevet, hogy Bora? – érdeklődöm. A pultos srác úgy bámul rám, mintha komplett őrültet látna.

– Ezt hogy érted?

– Úgy mondta, hogy Borö, vagy hogy Bora? – próbálkozom. Hiszen a saját nevét Bora nyilván magyar kiejtéssel adja elő, mellesleg egyáltalán nem értem, hogyan és mikor tanult meg angolul, és hogy mire használja egy körmös lány az angolt.

– Figyi, szakadj már le rólam. Kérsz egy kávét?

– Nem, köszi. És… esetleg ő volt az? – nyomom gyorsan az orra elé a mobilomat.

– Hát… lehet. Nemtom.

Ahogy elhagyom a kávézót, egyre biztosabb vagyok benne, hogy Ariel nője vitte el a csomagot az orrom elől. Csakhogy most azonnal utol kell érnem, mert én sem tudom pontosan, hogy mi van benne, és nagyon nem lenne jó, ha… De hogyan történhetett? Visszapergetem magamban a dolgokat. Igen, a női vécében beszéltem a csomagról, és voltam olyan óvatlan, hogy nem néztem meg, van-e valaki valamelyik fülkében. De hiszen ki mást érdekelt volna, ha nem Borát? Ráadásul az ő nevét mondtam, milyen nagy hülye vagyok!

Akkor most nincs más hátra, mint azonnal megtalálnom azt a lányt, és megszerezni tőle a csomagot, mielőtt még más kezébe kerül, mert ha más kaparintja meg és netán fogyasztja el, mint akinek szántam, akkor nekem lőttek.

Bora

– Hercegnő!

Még csak pár perce sétálok, de már a bőrömön ül a pára a melegben, és úgy érzem, mindjárt ki fog törni rajtam a nátha vagy az influenza, rossz a gyomrom, és a csontjaim is olyan furán viselkednek. Tudom persze, hogy mindez nemcsak a hihetetlen kánikula hatása, hanem a gondolat tesz tönkre, hogy nincs meg a ruhám, és ez most szépen ki is fog derülni. Erre itt az utcán a tegnapi masszőr, aki feltételezhetően teljesen elmebajos, szépen térdre ereszkedik előttem. Nem vagyok messze a szállodától, de annál távolabb, hogy csak úgy simán visszaosonjak. Itt állok az ausztrál kánikulában, és fogalmam sincs, hogyan lógjak meg a nagydarab masszőr elől. Szerintem, ha Ariel tudná, hogy a masszőre miféle szerzet, inkább azt a Kimet hívná házhoz.

– Bocsánat, sietnem kell! – szabadkozom, szememmel a menekülőutat keresgélve.

– A férjed azt mondta, vigyünk hozzá. Hamarosan befejezi az edzést, és…

– De ehhez miért kell letérdelni? – forgatom a szemem. Oké, Ariel látni akar, de nem kellett volna egy idiótával leboltolnia.

– Azért, mert a rabszolgád vagyok.

Jézusom. Most, ha lenne normális összeg a kártyámon, akkor tuti taxival indulnék el a pályára. De így legyintek, és mutatom neki, álljon fel, aztán mehetünk.

Amit majd Ariel tőlem kap ezért, azt nem teszi zsebre.

Mielőtt beszállunk az autóba, elkéri a telefonomat.

– Micsoda? – háborodom fel. – Miért adnám oda?

– A sajtószobán keresztül megyünk. Nem lehet behajtanunk bekapcsolt telefonnal.

– Ekkora hülyeséget! De nincs is nálam – döbbenek rá. Biztosan a nappaliban maradt, miután Barnival beszéltem. – Miért kellene a sajtószobán keresztül menni?

Nem válaszol, hanem rám csukja a kocsi ajtaját. Nem is néztem meg, milyen autó, de nem valami elegáns. Egyterű, belül sem patikatiszta, de nem várok semmit, tényleg semmit ettől a pasitól.

Még szerencse, hogy hátul akartam ülni, hátradöntöm a fejem és becsukom a szemem. Az egyetlen jó a rosszban, hogy mindjárt látom Arielt. Bár ugye eléggé fosok a ruhás balhé miatt. A másik jó, hogy remekül működik a kocsiban a légkondi.

Alszom is egy kicsit.

Akkor ébredek fel, amikor beáramlik az ajtón a meleg. Egy kastélyszerű épületnél, a feljáró tetején állunk.

– Ide jöttünk? – teszem fel a cseppet sem okos kérdést, majd kiugrom, amikor látom, hogy a masszőr ki akarna segíteni a kocsiból. Végignézek magamon, és hát nagyon nem való vagyok ebbe a kastélyba, aminek ápolt a parkja, és csak süt róla az elegancia. Rajtam pillanatnyilag egy átizzadt, majd megszáradt nyári ruha van, és nem a legjobbak közül, meg egy flip-flop. Hát nem sajtótájékoztatóra illik, az tuti.

– Hercegnőm, siess, már várnak! – sürget a masszőr, és a palota felé mutat, ahonnan éppen most lép ki két vörös bársony egyenruhát viselő férfi. Én tényleg csak a kosztümös filmekben láttam ilyesmit.

Megállnak mellettem, bólintanak, közrefognak, és szinte díszlépésekkel vonulnak velem a bejáratig.

Az ajtó egy nagy térbe vezet. Magas a mennyezet, hűvös a levegő, és olyasmi látvány fogad, mint amikor a gimiben osztálykirándulásra mentünk, és többnyire vagy egy kastélymúzeumban, vagy egy templomban kötöttünk ki (pedig már akkoriban is létezett olyan, hogy szabad akarat). Tulajdonképpen várom a papucsomra felvehető védőpapucsot, ám nem kapok ilyet, hanem nagy hajbókolással elém jön két fiatal nő, óvatosan megérintik a kezemet, majd megfogják a csuklómat, és visznek is magukkal.

Meglehetősen furcsa ez az egész, suhanunk a magasfényű, régi parkettán, csomó zárt ajtó mellett haladunk el, aztán benyit az egyik lány az egyikbe.

Fényárban úszik a szoba, ahová érkezünk, nem is szoba, hanem terem, telis-tele régi könyvekkel. A magas plafonig végig bepolcozták a falakat, és mind roskadozik a könyvek alatt. Középen egy barna bőrfotel áll, de nem is egyszerű fotel, hanem egy nagy méretű, mondhatni, trónszék.

– Itt várj! – vezetnek oda a lányok a fotelhez. Nem is olyan könnyű beleülni, magasabban van az ülőkéje, mint a normális foteleknek.

Ariel még mindig nem jön. Bízom benne, nem az lesz, hogy külön interjúvol engem a sajtó – de ezt a férjem úgysem fogja megengedni.

– Megjöttünk – érkeznek újra a lányok, és együtt tartanak egy anyagot.

Jézusom, a menyasszonyi ruhám! Hogy került hozzájuk?

Míg ezt próbálom megfejteni, ők lesegítik rólam a nyári ruhámat, és rám adják a menyasszonyit, óvatosan, hát nyilván tudják már, hogy nem tíz dollár az ára. Amikor felvettem, az egyik lány kinyit egy dobozt, amiből különböző tárgyakat vesz elő. Például egy pár magas sarkú fehér cipőt. Odaigazítja a lábamhoz. Hát nem vagyok egy magas sarkúban járó csaj, szóval, bár a cipőt gyöngyök díszítik és marhára jól néz ki, nem túl nagy kedvvel bújok bele. Most már tudom, hogy a lányok stylistok, a végén még kiderül, hogy itt lesz az a Yahoo-fotózás.

Na, most már egész biztos vagyok benne, mert a másik lány a karjában tart egy pihe-puha anyagot, amit kinyit, és egészen olyan, mint egy palást. A nyakamba teríti, a hajamba beraknak egy diadémot.

Nos, a sminkes még nem jött meg – nálam pedig nincs sminkcucc –, és szerintem a fodrász sem lesz elégedett ezzel a hajamba bedobott csillogó cuccal, de elképesztően vicces, hogy képesek kibérelni a fotózásra egy palotát, és engem királynői jelmezbe öltöztetni.

Vajon Ariel mit visel? Egyáltalán, csodálkozom, hogy belement ebbe a baromkodásba.

A két lány megemeli mögöttem a palástot, és egy pillanat múlva megjelenik egy harmadik, aki int, és mutatja, hogy menjek utána. Mögöttem lobog a palást, a két nő viszi, szürreális, ahogy csetledezem-botladozom a vezetőm mögött. Vissza a folyosóra, majd ott tovább.

Egy dupla ajtó nyílik ki előttem.

Mintha csak Ariel mérkőzésére érkeztem volna: telt ház és ováció. Emberek ülnek egy kis lelátón, de a földön is. Amikor belépünk, tombolva tapsolnak, némelyikük kiabál vagy fütyül. Milyen lelkes statiszták.

Ahogy jobban megnézem őket, mindegyikük leggingsben és pólóban van, néhány nőn a leggings fölött fekete tüllszoknya és pár színes kiegészítő dobja fel az outfitet.

A terem közepén itt is egy trón áll, ez biztosan Arielé, mert nincs párja. Mindegy, ültem eleget.

A lányok odavezetnek a trónhoz, hogy bele tudjak ülni, két lépcsőn is fel kell másznom. Eléggé röhejes ez az egész.

Amikor elhelyezkedtem, elsötétül a terem, de abban a pillanatban fáklyák gyulladnak ki.

Micsoda? Még csak dél van, és hát fáklyafényben nem lehet fotózni, ennyit én is tudok. Zúgni kezd a taps, és egyszer csak három ember indul el felém fáklyával.

Csak a trón előtt állnak meg, tartanak egy mini gyakorlatot a fáklyával, addig van időm és megnézem őket. A két nő vörös ruhát visel, a pasi vörös-feketét, méghozzá fekete, szűk szabású a gatyája és vörös a zakója. A fáklyával köröznek egy kicsit, de még mielőtt tüzet csinálnának, hirtelen elalszik az összes fáklya, és ismét világossá válik a terem.

A három ember lassan letérdel elém, és akkor látom, hogy a teremben a többiek is térdre ereszkednek.

Kicsit túltolják már ezt az egészet.

– Bora hercegnő, megérkeztél – mondja a férfi erős bariton hangon. – Köszöntjük úrnőnket, aki nélkül félemberek voltunk!

Zúg a taps.

Hát, ha ez egy műsor, akkor nagyon nem rám lett szabva.

Bora

Jó, a tévések mindenhol ott voltak, miért is nem tűnt fel nekem, hogy Melbourne-ben valahogy nem kószálnak körülöttünk? Azonban ezt előkészíteni, hogy ötven vagy száz ember várjon egy ódon palotában – nem egy-két nap lehetett. Ahogyan az elrablás megszervezése, a szakállas masszőr beetetése sem mehetett egykönnyen, szóval így már megértem, hogy nem körülöttünk lábatlankodtak.

Ez lenne az új Bora Show? Ariel hogyan pottyan majd bele?

Ülök egy trónszéken, kellemes hűvös van a kastélyban, és abban biztos vagyok, hogy Arielnek valamit be kell adjanak, mert ha nem talál meg, azzal ugye felzaklatják élete egyik legfontosabb tornáján, és akkor hátráltatják, megzavarják a koncentrációban, ami azzal járhat, hogy elveszíti a mérkőzését. Na most, ez tuti benne van a szerződésében, hogy semmi olyat nem tehetnek, amivel az eredményei alakulását (negatívan) befolyásolják, így aztán legalább nem fog aggódni miattam.

Amíg az előttem térdelő, és furcsán ülésből állásba majd újra leülve hullámzó embereket figyelem, végigveszem magamban, mit várhatnak tőlem egy új tévéshow-ban. Mivel már sok patront ellőttek, nyilvánvalóan az a cél, hogy elhitessék velem: elrabolt a csontkovács, és nekem biztosan rabnak kell éreznem magam. Aki rabnak érzi magát, az pedig sír, kínlódik, szenved, szabadulni akar.

Na most, velem szerződést sem kötött a csatorna, és megint meg akarnak szívatni, hogy miért, arra csak azt tudom válaszolni, hogy a nézettségért.

Vagyis, úgy reagálok, ahogy én akarok, bármi is ez a helyzet, és akármeddig is tart.

Ahogy abbahagyják az emberek a hullámzást, egy macskanőnek öltözött nő érkezik. Teljesen fekete, testhezálló cuccban van, a kapucnija hátulján van egy luk, ahol kilóg a barna copfja. Az emberek újra tapsolni kezdenek.

A nő közeledik, és olyan két méterre tőlem megáll.

– Bora – szólal meg. A szavait felerősítik a falak. A többiek utánozzák.

– Bora – szólal meg a sok-sok ember.

A szemem nagyra kerekedik. Jó, már sok hülyeség történt velem azóta a bizonyos nap óta, amikor Noel elrebegte a tévében, hogy egy műsor egyik szereplőjének szemeltek ki. Engem! A sminkesüket! Napközben körmöst!

Na, de még ausztrál kiejtéssel száz ember sosem zúgta a nevem.

– Bora, rád vártunk húsz kerek éven keresztül – folytatja a nő. Elhallgat. A tömeg megismétli, amit mond. Ha nem kellene pisilnem, akkor elröhögném magam, de belegondolok, ha ez így megy tovább, bepisilek, és rosszabb esetben ezt a kamera is rögzíteni fogja. – Vagyis rád vártunk, az úrnőnkre.

A csaj szerintem nincs harminc, vagyis legfeljebb ötéves kora óta vár rám, ez jó.

– Hogyhogy rám vártatok? – szólalok meg végül. Noel, a tévés főnök már párszor megszívatott a műsor során, voltak meleg helyzetek élő adásban is, ám arra nem gondoltam, hogy szinkronizálni is fognak a magyar nézőknek. Hirtelen átsuhan az agyamon: és ha nemzetközi produkció lettünk? Erre kitör belőlem a röhögés, de csakis azért, mert Sarolta arcát képzelem magam elé. Milyen szomorú lenne amiatt, hogy hiába volt a részegvideója meg minden egyéb próbálkozása, az unokája – megjegyzem, akarata, vagyis akaratom ellenére – nemzetközi porondon mutogathatja magát, ellentétben vele.

– Ez nem vicces – int le a macskanő. – Ellenben, ha a boldogságodnak adsz így hangot, akkor természetesen elfogadjuk, hercegnő. Megengeded, ugye, hogy ezt a pillanatot, amikor megérkeztél és elfoglaltad méltó helyedet nálunk, felvegyük a kameráinkkal, ugye?

Hahhh. Tovább röhögök. És persze bólintok. Nem tudom, Arielt hogy fogják iderángatni az év egyik legnagyobb tornájáról, de ez ne legyen már az én problémám. Elég problémám van így is.

Közben megérkezik két macskacuccos operatőr, és látom, hogy a terem végében is megcsillan az objektív. Nem ismerősök, ezért a produkciót végérvényesen nemzetközivé nyilvánítom magamban.

– Kezdődhet a szertartás? – érdeklődik a macskanő, a háttérben átsuhan a gyúró is.

– Addig nem, amíg titokban tartjátok, hogy miért vagyok itt, és mi a tervetek velem – kötöm az ebet a karóhoz. Nehogy már az ő forgatókönyvük szerint haladjunk!

– De hiszen te tudod ezt, Bora – mondja hangosan a macskanő. Mögötte a tömeg csodálkozva mormog. – Neked kell a legjobban tudnod, hogyan és miért lettél a Hatatarok hercegnője!

– Kicsodák, micsodák?

– A Hatatarok! – válaszolja komolyan. Nem tudom, hogy ne nevessek, bár kicsit valóban kezd fárasztóvá válni a sztori. – Mi egy közösség, egy nagy család vagyunk. Mindenki önként csatlakozott hozzánk, a Föld megmentése a célunk, és hogy ne adjunk több gyermeket a világnak, éppen elegen születnek a földre nap mint nap.

– De hogy jövök én a képbe? – türelmetlenkedem, és az én szónál a saját mellkasomat bökdösöm a mutatóujjammal. – Én semmit sem tettem a Föld megmentéséért.

– De igen, Bora, te tetted a legtöbbet. Sok éve tudjuk, hogy van egy vezetőnk, és sok információt kaptunk róla a jósunktól, aki még a ruhát is előre lerajzolta, amiben felbukkan majd a mi igazi vezetőnk, a hercegnőnk. Azóta tudjuk, hogy hercegnőre várunk, és nem egy hercegre.

– Jézusom. De hát ez a menyasszonyi ruhám! Ha kölcsönzőből lenne, azt se tudnátok, kit keressetek, minden héten valaki más esküdne benne!

– De ez nem a kölcsönzőből van, Bora, ne röhögtess már – szól rám a macskanő. – És mi sok másból is tudjuk, hogy te vagy a hercegnőnk és a vezetőnk. Tessék – int hátrafelé, és hirtelen felegyenesedik egy magas, nagyon magas nő, aki sorolni kezdi:

– A mi hercegnőnk a nép embere, aki már betöltötte a huszonhármat, de még nem érte el a huszonnégyet, egy egzotikus országból érkezik, nem veti meg a munkát, tud sminkelni, igen, ez egy fontos dolog, ismeri a szerelmet, és, most figyelj, hercegnő: a szülei a környezetvédelem megszállottjai, ezenkívül egy ilyen gyönyörű ruhát visel, megvan a rajza is, majd megmutatom.

– Tehát anyám őrülete juttatott ide valójában? – Az eszem megáll. Anyu már rám hozott mindenféle jót és rosszat, de ez a küldetése valóban beteszi a kaput nálam.

– Nem, hercegnő, mert a legfontosabb, amiből tudjuk, hogy te vagy a mi vezetőnk, az az, hogy napra pontosan megírta a születési adataidat a jósnő. Így hát…

– Így hát mi lesz?

– Így hát te leszel a vezetőnk. Mostantól minden álmodat megvalósítjuk, Bora!

– Hm.

Nem akarom elrontani az örömüket, és főleg nem akarok a tévénéző-kommentelőknek olajat önteni a tűzre azzal, hogy bevallom: már olyan álmaim is megvalósultak, amelyek létezéséről nem is tudtam. Sőt, mondhatnám azt is, hogy akkor valósult meg az álmom, amikor a saját üzletemet beindítottam. Mindegy, hogy hitelből, mert a lényeg, hogy ez elhozta a szabadságomat – na csak részben – például a családomtól. Annak ellenére jól van ez így, hogy a családtagjaimat persze nagyon szeretem, kivéve mondjuk Saroltát, akinél a „nagyon” jelzőt el is hagyhatjuk.

– Kérhetsz tőlünk bármit! – lelkendezik tovább a macskanő, és hívei bólogatnak. – Cserébe azért, hogy te leszel mostantól a vezetőnk, mi bármit megteszünk neked, amit csak szeretnél. Tehát, elvégezhetjük a szertartást?

Az én fantáziámban az a Bora, aki valóban elhiszi, hogy elrabolta egy szekta, és szó nincs forgatásról, ezen a ponton már tényleg elájul. Vagy hisztériás rohamot kap. De én az a Bora vagyok, aki már nem vesz be bármit.

– Csapjunk bele! – mosolyodom el. Én, Gyarmati Bora hercegnője és vezetője leszek egy ausztrál szektának. Ez baromi vicces is lehetne.

Ekkor az emberek olyat tesznek, amit sosem fogok elfelejteni. Statiszták, és penge van náluk. Szinte egyszerre vágnak bele az ujjukba, és a kicsöppenő vért lenyalják. Hát jó. Van ilyen, oké, nem az én bajom.

A macskanő is felvágja az ujját, majd odarohan hozzám, és egy steril pengét nyújt a kezembe.

– Én nem, dehogy – húzódom el tőle.

– De bizony – lép közelebb, és úgy megszorítja a csuklómat, hogy kész csoda, ha nem tört el. Nem is enged a szorítás. Most gyorsan át kell gondolnom, milyen szektákról hallottam, és volt-e valaha hepiend bármelyiknél. Hát kötve hiszem. Legfeljebb akkor, ha ránk törnek a terrorelhárítók, de ez nemigen várható. Már ha nem forgatáson vagyunk.

De ugyan, miért ne lennénk forgatáson?

Hát ki az, aki ma szektát alapít? Nagyon hiányzik a telefonom, hogy ezt megtudjam.

– Oké – sóhajtok. Az egyik operatőr közelebb lép, hogy pár centiről vehesse a nagy hadműveletet.

Az én véremet azonban nem kell lenyalnom, mert alighogy beleszúrtam a pengét a bal kezem középső ujjába, a macskanő egy kis tégelyt tart alá, és hagyja, hogy belecsöpögjön a vér.

– Ez a vér a mi vérünk! – emeli magasba a fiolát. A tömeg megismétli:

– Ez a vér a mi vérünk!

Úristen. Nem tudom, hová van rám írva, hogy hülyék, itt gyülekezzetek! De valahová biztosan.

Ami ezután történik, azt csak leesett állal nézem: a néhány csepp véremet beleönti egy turmixgépbe a macskanő, amit aztán bekapcsol, hogy a végén kinyerjen belőle egy kancsó italt.

– Ne aggódj, Bora, nem keverjük a testnedveket – szól nyugtató hangon. – Csak egy kis gyümölcslébe adagoltuk a véredet, és most mindenki iszik majd belőle.

Miniadagokat töltenek műanyag poharakba, a macskanő és két másik, majd felsorakozik a csapat, hogy mindenkibe jusson az értékes nedűmből. Hát eléggé elmentek a falig a szerkesztők, de újra arra jutok, hogy ez már nem egy magyar show. Nem lennék meglepve, ha egy híres ausztrál krokodilvadász vagy kenguruidomár is bekerülne a képbe. Nem tudom, meddig tart a munkaidejük, mindenesetre nekem hamarosan mennem kellene.

És megisszák! Megisszák a véremet. Amennyiben valóban belekerült az italba, és nem csupán kamu volt.

Na egyvalami biztos. Én tutira megvágtam az ujjam, ez nem kamu volt, és egy kicsit sajnálom is most már, hogy megtettem.

– Akkor most, Bora, mondd, hogy mi az első kívánságod – pukedlizik a macskanő. Én nem tudom, hogy mások hogy vannak vele, de csupa olyasmi jut eszembe, amit viccekben az aranyhaltól kérnek. Na de mégis kitolok velük, és elmondom, mit szeretnék:

– Ariellel, a férjemmel akarom tölteni az éjszakát.

Nagy suttogás követi a bejelentésemet, majd a macskanő közli, hogy elmegy a „tanácshoz”, akikkel megtanácskozza a dolgot.

Addig én lehunyom a szemem, és arra gondolok, vajon igaz-e, amit Tina telefonjában találtam, vajon elmondhatom-e Arielnek, és az-e, amire gondolok.

Bora

Tina telefonja egészen fura körülmények között akadt a kezembe. Vagyis annyira nem volt fura, hiszen odakommandóztam Port Douglasban a bungalójához, és aljas csellel megszereztem a telefonját. Az aljas csel stimmel egyébként, de nem az ő telefonját akartam megkaparintani, hanem Arielét, na mindegy, ez már történelem. De az nem, amit Tina telefonjában találtam.

Ehhez, vagyis ahhoz, hogy megértsem az egészet, ki kellett gugliznom egy csomó évet a tenisztörténelemben.

A helyzet az, hogy a teniszezőknek van egy százas ranglistájuk, ez a világranglista, amit egy csomó minden befolyásol, ne menjünk bele, mert bár egy kísérletet tettem a megértésére, nem ment. Na, ezen a listán Ariel többnyire a hatodik helyen tartózkodik, de az a célja, hogy előrébb kerüljön. Most ne beszéljünk Federerről meg Nadalról, mert ők a legjobbak Ariel szerint is, bár mindkettő ellen volt már nyertes meccse. Viszont ott van a legjobb ötösben egy Dimitrij nevű orosz srác, de ugye ezt én nem tudtam, mármint hogy teniszező, meg hogy milyen jól áll a listán, csak azt, hogy orosz, és azt is a nevéből tippeltem. Később kerestem rá, szóval bárki kérdezhet nyugodtan a teniszvilágról, tudok egyet-mást. Sőt most konkrétan talán olyasmit tudok, amiért fizetnének nekem a sportújságok.

Ez a Dimitrij angolul sms-ezett Tinával, és a következő üzenetváltást találtam: Mennyit ér neked egy nyert meccs?

Ellened? Nincs az a pénz, Dimitrij, mert Ariel legközelebb lemos a pályáról.

Na ne viccelj.

Itt időben volt egy hosszabb szünet, majd Tina kérdése következett pár hónappal később: Áll még az ajánlat?

Hol?

Az AO-n.

(Gondolom, ez az Australian Open lehet.)

Ha egyáltalán eljut oda, mint én.

Oké. Szóval?

Bajban vagy?

Tudod, Dimitrij, a te egyik kedves barátod szívatgat engem.

Ki?

Az tök mindegy, nem hiszem, hogy ismered.

Á, szóval orosz?

Pénz kell neki.

Tőled?

Én csak közvetítek. És nem Arielről van szó.

Hanem?

Hívjuk egymást, és beszéljünk személyesen. Én csak azt akartam tudni, benne vagy-e.

Hogy kikapjak valakitől, akit megverhetnék?

Te mondod.

Sokba lesz.

Na, tehát ezt olvastam, és nekem ez nagyon bundagyanús, és úgy tudom, ez a Dimitrij még a negyeddöntőben játszik, és sajnos nem ugrik be, hogy kivel.

Mivel Ariel már bejutott az elődöntőbe, így az az egy biztos, hogy nem vele.

Úgy érzem, Tina ellen fegyver lenne a kezemben ez a mai csomag (már ha doppingszert találnak majd a mintában), és a telefonjában talált sms-váltás ezzel a Dimitrijjel. Már csak azt nem tudom, hogy utóbbit hogyan tudnám bizonyítani. Persze előbb ki kell jutnom innen, aztán valahogy kiiktatni Ariel életéből Tinát.

Tina

Ariel pihenni ment a szállodába, a kis bigéjéhez, aki lenyúlta a csomagomat. Kénytelen vagyok meglátogatni őket, pedig egyáltalán nem akarok találkozni azzal a csajjal, mert valahányszor ránézek, mindig az jut eszembe, hogy megpróbál Ariel és a tenisz közé éket verni.

De most meg kell találnom a csomagomat, és ezért bármire képes vagyok, tényleg bármire. Hogy kedvesen érem-e el a célomat, vagy sem, azt még nem tudnám megmondani, általában nem vagyok túl kedves, mert versenyzőként megtanultam összpontosítani és határozottan cselekedni.

Arielt Kim gyúrja a hotel nappalijában. Kimet én hoztam be a csapatba néhány évvel ezelőtt. Hogy hiszek-e a jóslataiban? Hát amikor engem gyúrt, nem is a testemre gyakorolt hatásai miatt vártam a találkozókat, hanem az előrejelzései miatt. Sajnos csak rövid távú „jóslatokra” vállalkozik, de azok többsége bejön. Így aztán szerencsés vagyok, mert most rögtön kérdezhetek is tőle valamit.

Ariel alsógatyában fekszik a kanapén.

– Utálom ezeket az alacsony ágyakat – közli Kim, amikor észrevesz. Egyikük sem kérdezi, hogyan tudtam bejutni, és ez legyen is az én szakmai titkom; eddig Ariel sosem nehezményezte, hogy többnyire bejárásom volt a szállodai szobákba, ahol megszállt. – Lehetetlen az embernek normálisan elvégeznie a munkáját.

– Miért nem maradtatok a stadionban? – vetem oda, és közben a tekintetem ide-oda cikázik. Hová rejthette el? Talán csak nem a fürdőszobába?

Ariel válasz helyett felnyög, én pedig felfelé mutató hüvelykujjal jelzem Kimnek, hogy jól csinálja a dolgát. Csak fájjon, legalább jó lesz. Holnap elődöntő.

Sehol sem látom a cuccot, muszáj lesz bemennem a hálószobájukba.

– Ariel, a barátnőd gondoskodik a megfelelő pihenésedről? – kérdezem, és a félig nyitott hálószoba felé veszem az irányt. Óvatosan bekukucskálok, nem látok sokat, Borát semmiképpen.

– Ühüm.

Semmi „Bora nem a barátnőm, hanem a feleségem”, de nem is baj, ha csitul a szenvedély.

– Az jó – felelem, és mivel Ariel feje még mindig a kanapé belseje felé fordul, vállalom a kockázatot és gyorsan besurranok a hálószobába. Ahol – és ez nem Ariel műve, abban biztos vagyok! – teljes a rendetlenség. Esküszöm, még egy bőrönd is elől van, márpedig Ariel ilyet nem szokott csinálni. Ő rendmániás, és a hotelbe érkezve mindig ki-és bepakol. Itt akkora a kupleráj, hogy azt csakis Bora csinálhatta. Ruhák szanaszét, egy bőrönd nyitva elől, mint egy házkutatás után. Szerencsére nem tudom, milyen egy házkutatás, de ha Ariel egy ilyen rendetlen nővel él együtt, akkor az tuti, hogy hamarosan vége lesz az egésznek.

A fioláim nincsenek sehol, még a fürdőbe is benézek, ahol meglepő rend van a korábban látottakhoz képest. Vajon miért akarok én mindig mindenkinek megfelelni?

Le kéne szarnom az egészet.

Csak hát sajnos elég sok múlik rajta.

Nem is tudom, hogy juthattam idáig.

Illetve, dehogyisnem, pontosan tudom.

Aktív versenyző voltam, és kezdtem learatni a munkám gyümölcsét. Végre kigyógyultam a sérülésemből, hónapokig szenvedtem egy fáradásos töréssel, amit nagyon sokára vettek észre, és majdnem ráment a karrierem. Egy este megálltam a házunk előtt, kiszálltam a kocsiból, kivettem a csomagtartóból az ütőimet, aztán onnan homályos a kép, csak a fejemet ért ütésre emlékszem, egy botnak éreztem, tudtam, hogy eltört az orrom, és a mai napig érzem, ahogy kezd kicsúszni a lábam alól a talaj.

És még az is megvan, hogy félúton felszívom magam, és visszaütök.

A fegyverre nem emlékszem.

Esküszöm.

Bora

– Bora, hamarosan teljesül ez a vágyad is, de most jöjjön valami más – néz rám ravaszkás mosollyal a macskanő. – Valami kisebb horderejű, mert azt úgy illene. Első nap vagy itt!

Mintha kissé fenyegetővé vált volna a hangja? Vagy csak én képzelem bele?

– De én vagyok a Hercegnő.

Mintha elmosolyodna, aztán szigorúan összehúzza a szemöldökét.

– Igen, Bora hercegnő, csakhogy neked be is kell bizonyítanod, hogy méltó vagy ennek a csapatnak a vezetésére.

– Esetleg megtudhatnék valamit erről a csapatról? – érdeklődöm szemtelenül. – És akkor majd eldöntöm, hogy részt akarok-e venni ebben az egészben.

– Attól tartok, Bora hercegnő, hogy nem rendelkezel a döntés szabadságával – feleli derűsen, majd csettint, és leereszkedik egy kivetítő, éppen a trónnal szemben. A terem elsötétül. – Azt viszont megnézheted, hogy kik vagyunk, és mik a céljaink.

Jól megszerkesztett film kerül adásba nyilván, én ezen már nem pörögnék, és igazán nem tudom, miért gondolja bárki is azt, hogy elhiszem ezt a hercegnő-dolgot.

Elindul egy film a macskaruhás szereplőkkel, olyan vágóképszerűen jönnek-mennek (ugye milyen szakszövegeket is tudok már?), és egy kellemes hangú férfi narrátor beszélni kezd.

– A Hatatarok története csak huszonöt évre nyúlik vissza, amikor is három házaspár úgy döntött, hogy kivonul a normális életből. Hozzájuk csatlakoztak a többiek az évek során, azonban a három alapító házaspár az elmúlt években kiszállt a közösségünkből, mert egy másik közösséget hoztak létre. Ez már nem a mi történetünk. A mi szent napunk az évforduló, a szilveszter és az újév, amikor megmarad a régi, de jön hozzá valami jó.

Itt a film leáll, és a macskanő megszólal:

– Idén te lettél a cél, már szilveszterkor kiderült, hogy csakis rád van szükségünk.

– Értem. – Őrültekkel csak óvatosan. – Akkor ti most szomorúak vagytok, hogy még csak január van?

– Dehogyis. Gyártjuk az emlékeket szilveszterig.

– Ó. – Na ezt nem is akarom megérteni, szerintem. – Mi tulajdonképpen, más néven a szilveszteristák vagyunk. Nem a pezsgődurrantósok, ne aggódj, hanem azok, akik emlékeket gyártanak a jövőre. Mindennap legyártjuk a napi emlékeinket és leéljük úgy a napot, mintha holnap már egy új év kezdődne, és ez a mai lenne az utolsó emlékünk.

Arra jutok, hogy sajnos lenne mivel, illetve kivel becsatlakoznom ebbe az őrületbe. Hát természetesen az anyám az, ki más volna?

– Ez inkább az anyámnak tetszene – felelem. – Ő lenne a ti igazi, ideális hercegnőtök.

– Az anyád, Bora – néz mélyen a szemembe, és mintha sajnálatot látnék benne –, az anyád nem lehet a mi hercegnőnk.

– Nem? A születési dátuma miatt?

– Nem, Bora. A te anyád már az őserdők hercegnője. Mindent tudunk rólatok, hiszen te vagy a kiválasztott, a vezetőnk.

– Sajnálom – mondom, és tulajdonképpen igazán megérintett, hogy az anyám ilyen híres. Ideje lenne lecsekkolnom az oldalait, de telefon nélkül nem megy. – Nézd, én szívesen végignézem a filmet, de szeretnélek titeket emlékeztetni arra, hogyha nem térek haza időben, akkor Ariel egyrészt ideges lesz, ami nem tesz jót a versenyzésének, másrészt pedig nagy erőkkel kerestetni fog. És akkor, amikor majd rám talál – hiszen abban legyetek biztosak, hogy rám talál –, titeket sajnos bűncselekményért, konkrétan emberrablásért el fognak ítélni, és akkor a szilvesztereket szerintem egy börtönben várhatjátok majd. Én ezt biztosan tudom.

Remélem, határozottan hangzik a hangom, hiszen én már valóban majdnem emberrablás áldozata lettem karácsonykor, és ha ez nem lenne elég, a tesómat el is rabolták. Sőt, én mentettem meg az életét, persze közben majdnem megöltem Arielt meg ilyesmik, de hát nem vagyok egy képzett terrorelhárító. Mindenesetre, ha ez a csapat valóban felkészült belőlem, ezt tudniuk kell. Igaz, nem akarom elengedni azt az elképzelésemet, hogy valamelyik tévéadó szórakozik velem, akkor persze mindent tudnak nemcsak rólam, hanem az egész környezetemről.

– Igen, Bora – mosolyodik el a macskanő, és egy kis szünet után folytatja –, az anyád itt lesz hamarosan veled, ha szeretnéd. De a Hercegnőnk te vagy.

– Uhh. Azt is hallottad, amit Arielről mondtam?

– Arielnek most a tenisztorna a legfontosabb, sajnálom, Bora. Utána majd ráérünk foglalkozni vele, elméletileg felvételt nyerhet a közösségünkbe, ha teljesít néhány feltételt. De kijáró ember csak úgy lehet, ha megbízhatónak minősítjük.

Na, ilyen egy őrültekháza. Így aztán hátradőlök, és várom a folytatást, vagyis a tévéshow folytatását.

Tina

Legnagyobb sajnálatomra nincsenek meg a fiolák, így hát ki kell nyomoznom, hová tűnhetett velük ez a nő.

Arielt még mindig Kim gyúrja, úgyhogy odasétálok, és nagyot sóhajtok.

– Hol van a feleséged, Ariel?

– Bora? Várost néz. Még nem látta Melbourne-t.

– Hát én nem engedném csak úgy elmászkálni – közlöm semleges hangon. De persze megvan a véleményem róla, mi több, róluk.

– Én láttam őt – szól közbe váratlanul Kim. – Beült annak a faszinak a kocsijába. Tudjátok, akit ajánlottak Arielnek mint csontkovácsot.

– Nekem fogalmam sincs róla – rázom meg a fejem.

– Hát olyan nagydarab faszi, melegítőben. Még sosem láttam egyik tornán sem.

– Milyen nagydarab faszi?

– Hát kérdezd meg a csajokat – utal a női tornára Kim. – Azt láttam, hogy ott lődörgött Jo Smith környékén.

– Te mit nyomozgatsz a feleségem után? – szólal meg végül Ariel, majd a masszőrnek intézi a következő kérdést: – És mi ez a hülyeség, hogy beült valaki kocsijába?

– Én nem nyomozgatok, csak a nyugalmadért vagyok felelős – vetem oda.

– Én pedig láttam – vonja meg a vállát Kim. – És a szemem egyelőre még elég jó, legalábbis azt hiszem.

– Azt sem tudom, ki ez az ember, akiről beszéltek – ül fel Ariel.

– Én sem – nézek rá elképedve. Azért az nem mindennapi, hogy ez a kiscsaj, egy körmös lány mit meg nem enged magának! Ki a fene nézné ki belőle, hogy egyszer Jamesszel szórakozik, máskor meg valami idegen gyúróval kezd, és Ariel mindezt elnézi neki? Ezt valaki is elhiszi, hogy egy ilyen világklasszis, mint Ariel, eltűr mindent egy jelentéktelen nőnek, aki nélküle senki sem lenne?

– Jó, lehet, hogy tévedtem, mindenesetre nagyon hasonlított az a lány Ariel barátnőjére, és a pasit biztosan láttam már a teniszpályák közelében. De persze tévedhetek.

Ariel előkapja a telefonját és beüt egy számot. Vár.

– Nem veszi föl – állapítja meg csodálkozva.

Nem szólok semmit, a szobában már így is vágni lehet a feszültséget. Ha Ariel emiatt bukja az elődöntőt, akkor az tényleg a válás előszele lesz. Nem mintha most ennek drukkolnék, inkább Borát akarom megtalálni, és az lenne a jó, ha Ariel bejutna a döntőbe. Egyetlen problémám csak az, hogy az az ember, aki tud róla, hogy megöltem valakit – még ha én nem is tudok róla –, szóval az az ember azt akarja, hogy elintézzem, hogy egy általa preferált versenyző nyerjen, és engem is megkörnyékezett, hogyha Dimitrijjel kerül össze az illető, akkor intézzem el pénzzel vagy bárhogyan, hogy ő nyerjen. A problémám az, hogy a versenyző, egy európai srác, valójában nem is tud erről, hogy az én „keresztem” – nevezzük így – neki drukkol.

Én nem vagyok mindenható, de egyet tudok, hogy Dimitrijről beszélnek egyet s mást, például azt is, hogy esetleg hajlandó eladni egy-egy meccset. Mivel ez az élmezőnyben olyan ritka, mint a fehér holló, sőt annyira ritka, hogy tulajdonképpen nem is ismerek olyan versenyzőt – Dimitrijen kívül, de ez is csak gyanú –, aki megtenné, így persze őrültség ennek az illetőnek a kérése.

De már annyi őrültséget meg kellett tennem. VIP-helyet foglalni, jegyet olyan meccsre, amire konkrétan lehetetlen jegyet szerezni, apróságok és nagyobb dolgok – és nem tudok tenni semmit sem azért, hogy valami jobb legyen.

Az egésznek az oka én magam vagyok, és ami a legfurcsább, hogy semmire sem emlékszem.

Megtámadtak, és én védekeztem, valószínűleg. Sosem sikerült rekonstruálni, és én is jártam pszichológusnál, mindenféle szakértőnél, és a vége az lett, hogy egy nő nem tud ekkorát ütni, de mivel én teniszező voltam, ezért egy ilyen helyzetben, egy ilyen sérüléssel akár úgy is felszívhattam magam, hogy ez megtörténjen.

Önvédelem volt egyébként, Amerikában, és tulajdonképpen megúsztam, gondolhatnám, ha egyáltalán elhinném, hogy én valaha is képes lennék leütni úgy valakit, hogy belehaljon – még akkor is, ha megtámad.

Aztán jóval később, amikor már teljesen elcsendesedett az ügy, akkor kaptam az első üres sms-t. Azután pedig egy rövid videót, nem is igazán ismertem fel magam rajta, de nyilván én voltam, amint egy teniszütőszerűvel csapást mérek egy pasi fejére. Azután jött a hívás, angolul. Egy szemtanútól, így nevezte magát. Szemtanú, akinek megvan a teljes felvétel, még az is, hogy teljesen beszámíthatónak tűnök közelről.

És jöttek a kisebb kérések, nagyobb kérések.

Valakitől, akit sosem láttam. Valakitől, aki tönkre akarja tenni az életemet.

És most, amikor valamit megkaptam az utasítására, amit nagyon nem kellett volna, mert úgysem lennék képes a saját versenyzőm eredményét befolyásolni – legalábbis remélem, hogy akármekkora is a baj, eddig nem jutnék el –, mégis bajba kerültem, mert Bora valószínűleg megneszelt valamit. Gyanakszik rám, és felvette a csomagot helyettem. Ráadásul eltűnt, valószínűleg a csomaggal együtt, ez pedig számomra azt jelenti, hogy itt vagyunk a robbanás előtti csendben. Egyáltalán nem tudom kiszámítani, mi vár rám, mi történhet, ha Bora nyomozása sikerrel jár.

Ki kell derítenem, ki ez a férfi, ez a masszőr, akinek beült az autójába, és akkor majd okosabb leszek, talán.

Bora

– Bora hercegnő, ideje megmutatnunk a szobádat – mondja a vetítés befejezésekor a macskanő. Okés, szórakoztató kis mesét találtak ki a „szilveszteristákkal” kapcsolatban, egész jól összehozták a filmet is, de ugye, nem gondolják, hogy én, aki mindenféle átverős tévéshow-k szereplőit sminkeltem, bedőlök egy ilyen őrültségnek?

– Jó, majd holnap visszaszaladok és megnézem, de most tényleg haza kell mennem a szállodába, mert nagy gáz lesz, ha nem. – A hangom most már határozottabb és hangosabb. A „nép” kíváncsian néz, talán nem szokás szembeszállni a macskanővel, vagyis elég jól betanították őket a tévések.

– Bora hercegnő okos nő, és tudja, hogy innen nincs kiszaladgálás – mosolyog a macskanő. – Most pedig pihenj le, kérlek. Új életed kezdődik, amire fel kell készülnöd. A táskádat magaddal viheted, ruhákat majd kapsz tőlünk, amiatt ne aggódj.

Mi vaaan?

Ezek túlmentek minden normális határon. Ugye nem elfogadható ezt tenni valakivel, aki erre nem írt alá szerződést? Nem erre szerződtem, az biztos. Igaz, hogy Noellel megállapodtunk a folytatásban, hogy a magyar kereskedelmi adó figyelemmel kísérheti az ausztrál tornák során a mi „otthon kedvelt” párosunkat, de ilyesmire nem adtam áldásomat, hogy gyakorlatilag elraboljanak, idegen országban, idegen a nyelv – még ha beszélem is –, éppen akkor, amikor Arielnek csak egyvalamire ajánlatos koncentrálnia.

Szerintem ezért még kártérítésre is perelhetnénk őket, ha olyanok lennénk.

A kastélyon vagy mifenén belül egy lakosztályt kapok. Szép kis háló, nappali, fürdőszoba, elég jó kéró, amire bármikor igent mondtam volna, de ugye nem gondolják komolyan, hogy itt tartanak éjszakára?

Ledobom a táskámat a zöld bőrfotelba, és elkezdek gondolkodni azon, hogy mit tehetnék, hogyan szabadulhatnék ki. A tévések nagy örömmel fogják követni az összes mozdulatomat mindenféle beépített kamerákkal, sunyin örvendezve azon, hogyan próbálok kijutni egy áttörhetetlen erődből. És most kénytelen vagyok a másik lehetőséget is számításba venni: azt, hogy esetleg mégsem a tévések mesterkedése ez az egész, hanem tényleg egy szekta fogságába estem.

Na most, melyik a jobb? Ha bénázva próbálok szabadulni, és erről egy csomó felvétel készül, ami miatt majd Ariel ügyvédje közbelép, vagy ha egy szekta szippantott magába? Hát sajnos, bárhogyan nézem is, a tévés sztori sokkal szimpatikusabb. Eleve azért, mert akkor ki tudok szabadulni. Nem egyszerűen, de nem fognak itt tartani, mondjuk, napokig. Nem is lenne izgalmas nekik. Azonban a második verzió elég ijesztő. Nem tudom, létezik-e ilyen szekta, amit nekem előadtak, de ha a macskanő és csapata valódi, akkor nekem lőttek, mert akkor kommunikáció híján nem nagyon látom a menekülési útvonalamat.

Na most, elég hihetetlen persze, hogy a szilveszteristák szektájának éppen Gyarmati Borára van szükségük, a tőlünk távoli Ausztráliában, és a menyasszonyi ruhámnak plusz a születési dátumomnak olyan jelentős szerepük van az ő létükben, hogy megszervezik az elrablásomat, mert „vezetőre” van szükségük.

Hát lássuk, milyen vezető vagyok?

Be kell lássam, hogy a leghosszabb vezetői időszakom az a néhány óra volt, amíg Ariel terepjárójával eljutottam Budapestről az Őrségbe, hogy kiszabadítsam egy őrült spanyol (magyar) fogságából a tesómat.

Nos tehát, én nem tudok a hihetetlen vezetői vénámról, és senki más sem tud róla a szilveszteristákon kívül. Mivel a születési dátumom megegyezik minimum pár százezer ember születési dátumával, nem gondolom, hogy ez megfelelő támpont lehetne. A menyasszonyi ruhám? Hát, ez egy divatház terméke. Bármikor, bárki megvehette volna, vagy akár meg is vehetné, nem tudom.

Óvatosan kibújok a pántjából. Most, hogy tudom, milyen értékes, alig merek hozzáérni. A kanapéra odakészítettek egy fekete-vörös csíkos fürdőköpenyt, ahogy leveszem a menyasszonyi ruhámat, belebújok a fürdőköntösbe.

És elkezdek turkálni a táskámban.

Az nem lehet, hogy ne találjak benne semmit!

Valamit kellene találnom itt, ami megmenthetne. Mert akár így, akár úgy, vissza kell jutnom Arielhez.

Nagyon hiányzik.

Félelmetes ez a felismerés, talán még félelmetesebb annál is, hogy esetleg tényleg egy őrült szekta fogságába estem.

Tina

Az utcára érve még mindig nem tudom, hogyan tovább. Ki az a titokzatos alak, akivel Bora elment? Valóban őt láthatta-e Kim?

És van-e értelme őt követnem, nem inkább hagynom kellene, hogy történjen, aminek történnie kell?

Csakhogy túl sok az ismeretlen, a számomra ismeretlen dolog, ezért minden kiszámíthatatlan, márpedig elég sok mindent szoktam egyszerre a kezemben tartani, és most semmit sem.

Ahogy állok a hotel előtt – már három taxi is lelassított mellettem –, egyszer csak megáll egy taxi, és kiszállnak belőle, óriási csomagokkal. Próbálok nem odafigyelni, ám egyszer csak mellém pattan valaki. Pontosabban egy pár.

Azonnal felismerem őket.

Jézusom, már csak ők hiányoztak!

Tényleg, nincs még elég gáz, ebbe a szarba még ők is megjönnek? Hát ez hihetetlen.

– Az edzőnő, ha nem tévedek – mosolyog rám a nő. Szépen ejti magyarul a szavakat.

– Tina, Ariel edzője – válaszolja a férfi.

Igen, itt áll előttem Bora nagyanyja és nagyapja, és mellettük sorakozik két rózsaszín és két fekete kemény fedelű bőrönd. Derűsen néznek rám, én pedig az összeomlás határán vagyok. Pedig nem szoktam összeomlani.

– Bora eltűnt – mondom köszönés helyett. Hát tényleg nem értem magam, hogy tudtam ezt kiejteni a számon? – És most őt keresem, mert Arielnek szüksége van rá.

És még lódítottam is egy jókorát. Nem azt, hogy Arielnek szüksége van rá, mert az egy dolog, és még lehet is, hogy így van. Hanem azt, hogy azért keresem Borát, mert Arielnek fontos, hiszen egyáltalán nem érdekelne, hogy Arielnek szüksége van-e rá, maximum pipa vagyok rá amiatt, ha nem kerül elő, és Ariel ezért nem tud a mérkőzésére koncentrálni.

De most saját magam miatt meg kell őt találnom, hogy ne boruljon rám a saját magam által szarból épített vár.

– Eltűnt az unokám? – Most vajon én vagyok a hülye, hogy a híres táncdalénekes szemében örömöt és játékos fényeket látok? Megbolondultam volna? – Nahát. Bora eltűnt – ízlelgeti a tényt Gyarmati Kazimir. Ő az én nagyszüleim korosztályának bálványa, és meglepő módon mintha valóban felvillanyozná az unokája eltűnésének híre. Most akkor mégiscsak nekem van igazam Borával kapcsolatban, az én véleményem stimmel, ha már a saját nagyapja is örömmel nyugtázza, hogy eltűnt a lány.

– Igen, beült egy ismeretlen ember autójába.

– Na hiszen! – Amikor a nagymamám egykori tévébemondó-bálványa megszólal a kellemes mély hangján, akkor aztán minden előzetes elképzelésem beigazolódik. A hangsúlya azt sugallja, mintha ő maga már tudott volna erről, hogy „ez a lány ilyen eltűnős”. De lehet, hogy csak én magyarázom ezt bele, mert már kikészít ez az egész huzavona, az, hogy valahol helyt kell állnom, miközben számomra érthetetlen utasításokat kell követnem azért, hogy ne kerüljön a nyilvánosságra semmi olyan, ami engem kompromittálna.

– Pardon? – fordulok a nőhöz, aki olyan feltűnő sminket visel, amivel a ráncait szerintem csak kiemeli, a rúzsa színe a bőröndök színéhez passzol, és régimódi stílusban felkent kék szemhéjfesték csillog a szemén. Most nézem meg alaposan: kalocsai hímzéses nadrágkosztümben álldogál, ilyennek írta le anyám a gyerekkorában a vasfüggöny mögül hazalátogató rokonainkat.

– Meg lennék lepve, ha Bora normális nőhöz méltóan viselkedne – teszi hozzá. Bár az első pillanatokban nem fogadtam a szívembe, most nyomban szimpatikussá válik.

– Sarolta, hagyd már. Ne véleményezd folyton Borát! – szól rá a férje, aki egyébként elegáns sötétkék öltönyben, akár fellépésre készen toporog a nő mellett, homlokán izzadtságcseppek gyöngyöznek, egy fehér, vasalt textil zsebkendővel törölgeti az arcát.

– De hiszen ez az igazság! Te mindig véded, holott az unokád egy született bajkeverő.

– Már hogy lenne bajkeverő? Miről beszélsz, Sarolta?

– Igen, tulajdonképpen igazad van, Kazimir, a bajkeverő valójában te vagy, ugye, a balkézről született gyerekeddel…

Ó, a francba, vajon miért kerültem ebbe a szituba? Hogyan? Szerintem valaki kipécézett, hogy egyik baj jön a másik után.

– Ez most nem ide tartozik – áll ki magáért a táncdalénekes. – De nem minősítheted Borát idegenek előtt, ráadásul Bora rendes lány, szorgalmas…

– Kirakta a melleit egy fotón az internetre – szól közbe lesújtóan a nő.

– Nem ő rakta ki, hanem valaki más! És volt rajta ruha.

– Hát persze – bólogat, miközben a szemét forgatja, és meg kell mondjam, mégiscsak ő a szimpatikusabb kettőjük közül. Imádom, hogy neki is elég markáns véleménye van Boráról.

– Miért? Tudsz valamit, amit én nem?

– A te unokád egy kis… ahogy mondják, aranyásó, és kiásta magának Arielt, ezt tudom.

Még egy kis hetyke mosolyra is futja neki.

– Hát tudod, Sarolta, ezt éppen te nem mondhatod! – reagál az énekes kivörösödött arccal. – Mert ugye, te tudod a legjobban, hogy kinek köszönheted a karrieredet?!

Jézusom. Most aztán egymásnak esnek, és mind a ketten elhaláloznak itt agyvérzésben. Az unokájuk miatt!

A nő arca a smink alatt is sápadt, a férfi vörös, és farkasszemet néznek egymással.

Végül a nő szólal meg.

– Tudod, hogy szeretem Borát.

Az énekes hallgat, majd a cipőjét kezdi nézegetni. Fényesre suvickolt kék cipőt visel. Ha nem tévedek, Vass, de nem lehetek benne teljesen biztos.

Válaszra nyitja a száját.

– Tudom, igen.

– Akkor találd meg – utasítja Sarolta. A férje bólint. – Te vagy az egyetlen, aki bárhol meg tudod találni őt.

Bora

Arra riadok fel, hogy összekucorodva fekszem a kanapén, és a légkondi süvítve fújja rám a hideget. Kicsit összeszedem magam, felállok, gyengébbre állítom a klímát, és egyszerűen csak bőgni támad kedvem. Már semmit sem tudok: vajon tévés átverés, igazi őrület, vagy mi ez. A táskámban nézelődöm, és amikor megint beleakadok a Tina-féle csomagba, kihúzok egy fiolát belőle. Nézegetem. Szóval ezzel akarja Arielt lebuktatni? Vagy éppen ellenkezőleg: a győzelemhez segíteni?

A fiolát műanyag kupak védi, és nagyon határozottan kell csavarnom, majd pattintanom, hogy lejöjjön az üvegről. Beleszagolok. Mit is érzek? Gyümölcsillatot. Hát persze, bele van rejtve a doppingszer, vagy akármi. Óvatosan megnyalom az üveg szélét. Nem érzek ízeket.

Azután pedig felfelé fordítom a kis üvegcsét, a számhoz illesztve a szélét.

Lassan csurog a számba a nedű. Kellemes, narancsos-almás-mangós ízt érzek, és határozottan remélem, hogy valami olyan szer bugyog vele lefelé a torkomon, ami ad nekem annyi erőt, hogy ki tudjak innen jutni. Az egészet lehúzom, és egész jó érzés. Máris mintha érezném, hogy erősebb vagyok. Lehet, hogy nem kellene várnom a többivel sem.

Mindenképpen ki kell jutnom innen, ennyire sosem szoktam elhagyni magam, mint most, és az elkeseredettségre az egyetlen gyógyír, ha cselekszem. De előbb kifújom az orromat. A táskámban csak egy agyonnyomorgatott papír zsebkendős tasakot találok, mindegy, kiveszek belőle egyet, és trombitálni kezdek.

Most rá kéne keresnem a dopping szóra, de ehhez nincs semmilyen eszközöm. Ugyan már, hol tudnék rákeresni? Csak az érdekelne, hogy ihatok-e duplán a cuccból. Eleve kellemes volt az íze és az illata, ráadásul még több erőt gyűjthetnék belőle.

Úgyhogy adjunk neki! Őrülten finom, ezért most kiélvezem az ízét, és lassan szopogatom el.

Kopognak az ajtón. A sofőröm az, érdeklődik, kérek-e masszázst. Csak intem a fejemmel a nemet. Utána benyomul egy macskaruhás pasi, a fekete macskacuccon világoskék rövidnadrágban. Körülnéz, és amikor látja, hogy a sofőröm hallótávolságon kívül tartózkodik immár, akkor közelebb jön hozzám, majd lerogy előttem, illetve a kanapé előtt a padlón.

– Bora, most aztán nagy szarban vagy – kezdi hadarva, természetesen angolul. – Már ha nem akarsz hercegnője lenni egy rakás elmeháborodottnak – int az ajtó felé.

– Nem szeretnék, ez így igaz – felelem.

– Hát most nem tudok segíteni rajtad, de megfelelő időben csenek neked egy telefont. Aztán azt teszel vele, amit akarsz.

Nem felelek, mert nem tudom, beépített ember-e, vagy tévés, provokátor, a nagyanyám ügynöke – na jó, ez vicc volt –, vagy kicsoda-micsoda.

– Kösz – mondom végül. Ebben a szóban nincs semmi, szerintem egy kösz az nem negatív, nem pozitív, csak egy kösz.

– Na jó, elmegyek. Azt még tudnod kell, hogy ez nem egyszerű kis lánymulatság, ez a szilveszterizmus. Itt simán ki fognak nyírni, ha nem vigyázol arra, mit mondasz.

Huhh.

Jobb lesz, ha elhiszem.

Ki is oson a szobából, és én még mindig nem tudom, mitévő legyek, és segíthet-e rajtam valaki egyáltalán.

Tina

– Segíthetek becsekkolni a szobájukba?

Bármit megteszek, hogyha valóban meg tudja találni Borát. Előbb van szükségem a fiolákra, és azt is meg tudom mondani, miért. Nem Ariel miatt, hanem az „emberem” miatt. Ha tudnám, kicsoda ő, akkor sokkal egyszerűbb lenne az életem. Hiába próbáltam a nyomára jutni. Magánnyomozóval is kerestettem. Nem jutottam sehová. Az üres sms-ek mindig valamilyen internetes eszközről érkeznek, hívóazonosító nincsen, és az én ügyem nem az, amivel a rendőrséghez fordul az ember. Sajnos hívásazonosítást így nem tudtam kérni.

– Meg tudjuk oldani, köszönjük – feleli Kazimir, de aztán udvariasan előreenged. Közben a londinerek már felpakolták a bőröndjeiket a kiskocsira.

Olyan vagyok, mint egy asszisztens, mindegy, képes vagyok lejjebb adni az egómat, ha muszáj.

– Kedves Tina, néztem ám a döntőjét, és nagyon drukkoltam! – lep meg az énekes a liftnél az információval, hogy pontosan ismeri a múltamat. Aztán hozzáteszi: – Sarolta az ellenfelével szimpatizált.

Sarolta pillantása lenéző, kacér, kihívó egyszerre. Ami engem illet, Kazimir helyében talán a testi fenyítéstől sem riadnék vissza, de Sarolta egyelőre mégis mellettem áll, vagy legalábbis Borával szemben, ami jó hír.

– Szerintem te azt hiszed, itt neked áll a zászló, mert itt a közönséged – szólal meg végül, és a férjét méregeti. – De ne felejtsd el, hogy engem ugyanúgy ismernek. Sokan nőttek fel úgy, hogy engem néztek esténként a tévében.

Na, ezek itt megölik egymást, és a végén nem tudjuk előkeríteni Borát. Már ha tényleg van a nagyapjának valami titkos módszere. Ha igen, akkor, esküszöm, felbérelem az én zsarolóm felkutatására is.

– Senki sem mondja, drága Saci, hogy téged ne ismernének.

– Hívhatsz Saroltának – vág egy grimaszt a nő, és végre már ott állunk a szobájuk előtt a folyosón. Most már megszólalok, mielőtt kitör az ereszd el a hajam.

– Nagyon szívesen magukra hagyom önöket, hiszen hosszú volt az út, de mielőtt lepihennének, muszáj lenne kitalálnunk, hogy hol lehet Bora.

– Az a hír, hogy elment egy férfival, nem? – Sarolta szinte kéjeleg a sztoriban. Én is utálom Borát, de nem tudok szó nélkül elmenni a tény mellett, hogy ő a saját unokáját tartja könnyű kis cafkának.

– Én nem úgy láttam elmenni – nyögöm be. Magam sem tudom pontosan, hogy mit akarok ezzel közölni.

– Hát még jó, hogy nem élt át orgazmust nyílt színen! – veti oda Sarolta, és beengedi a londinert a pink bőrönddel a nyitott ajtón át a szobába. – Bár, tulajdonképpen nem is állna távol tőle, mert egész nagy nyugalommal szerelmeskedett a tévéműsorban. Nem is csodálom, hogy esti műsorsávba tették.

– Nem néztem – fordítom el a fejem. – Egyetlen részt sem. – Naná, majd pont elismerem, hogy ahányszor tehettem, megnéztem! Sőt amikor nem, akkor visszanéztem. De ehhez senkinek semmi köze.

– Ja, hát én sem! – feleli, és végighúzza az ujjait a homloka előtt, mintha csak azt akarná jelezni, hogy csak az elmebetegek néznek ilyen műsorokat. Bólogatok természetesen. – De volt, hogy belefutottam. És az összes hír róla szólt, meg a szexelésükről! Hogy nem égett le az arcukról a bőr!

– Sarolta, bemehetünk – mosolyog rá Kazimir, miközben belenyom egy bankjegyet a londiner kezébe.

– Akkor most segítenek megtalálni Borát? – kérdezem gyorsan. Annyira nem jók az idegeim, hogy most egy nemleges választ lazán elviseljek.

– Borát? – kérdez vissza a nő. Most nem tudom, hogy memóriazavaros, vagy csak direkt heccel. Azt hiszem, ez utóbbi.

– Igen, hiszen, ahogy mondta, Kazimir az egyetlen, aki meg tudja találni őt. Sajnos a mobilja nincs vele, úgyhogy telepatikus úton kellene megtalálni.

– Vagy már vissza is hozta a férfi – mutat rá a lehetőségre Sarolta, miközben behív az ajtón. Az ablakhoz megy, kinéz, és sóhajt. – Utálom ezeket a forró nagyvárosokat. Meg lehet dögleni. – Ezzel ledobja magáról a kalocsai mintás blézert, és az asztalon található papír zsebkendővel óvatosan felitatja az arcáról a már meglazult smink felső rétegét.

A szobájuk természetesen nem egy szoba, hanem lakosztály, mint Arielé, a nappaliban vagyunk, Kazimir a minibárhoz sétál, és elővesz egy tonikot a hűtőből. Leül a bőrkanapéra, kinyitja a tonikot, a dobozba iszik bele, és hátradől.

– Hát akkor nincs más hátra, mint hogy előkerítem az unokámat, csak még fogalmam sincs, örül-e majd neki, vagy halálosan dühbe gurul.

– Aztán majd jól megbékél veled. – Sarolta valószínűleg nyugtatásnak szánja ezt. – Egyébként valóban vissza is hozhatta a szeretője már, nem gondoljátok?

– Kötve hiszem, hogy szeretője lenne Ariel mellett – mosolyodik el Kazimir. Hát ebben a gondolatban mélységesen osztozom, bár én nem vagyok oda úgy Arielért, mint a rajongó nők. Meg mint Bora. De azért jó eljátszani az elképzeléssel, hogy bepasizott.

– Miért? – kérdez vissza Sarolta a nagytükör előtt púderrel javítva a sminkjét. – Szeretném tudni, miért gondolod így.

– Mert Ariel egy jóképű, megbízható, sikeres férfi, azért.

– Ó! – szól Sarolta, és egy vörös rúzzsal úgy mutat Kazimir felé, mintha csak fegyvert tartana a kezében. – Tehát én nem voltam csinos, megbízható, sikeres nő? Ezt állítod?

– Ki mondott ilyet – motyogja Kazimir kérdőjel nélkül a mondat végén, és belekortyol ismét a tonikjába. Szerintem szíve szerint bele is bújna a dobozba.

– Te, mivel ugye te is félreléptél!

Elérkezettnek látom az időt, hogy közbeszóljak, különben Kazimirt elveszítjük, aztán senki sem ad még ötletet sem arra, hogy hol lehet az a lány a fioláimmal.

– Szerintem Bora nem lépett félre, hanem csak elment valamiért egy masszőrrel. Lehet, hogy beállt a dereka.

– Kedves, hogy mentegeti, de most nem róla van szó! Nem tudja követni a beszélgetésünket? Mert akkor inkább hallgasson! – rivall rám a nő. Nahát, eddig barátok voltunk. Ő még nem tudja, hogy rosszal kezd, mert én is el tudom ereszteni magam, és olyankor, mások szerint, „van egy stílusom”. – Most a férjem afférjairól beszélgetünk.

– Sértő a többes szám – jelzi Kazimir, feláll, újabb tonikkal tér vissza, ám meggondolja magát, és az ablakhoz megy. Inkább Melbourne belvárosát bámulja, mint hogy állja a felesége tekintetét.

– Hát neked lehet, hogy sértő, de én a történtek után semmiben sem lehetek biztos.

– Ne haragudjanak, hogy beleszólok egy rám nem tartozó családi beszélgetésbe – vágok közbe –, de vagy térjünk vissza Borára, vagy pedig, ha ez most nem megy, akkor én indulok, és próbálom megkeresni, mert Arielnek lesz rettentően nehéz a holnapi meccs, ha ma Bora miatt felidegesíti magát. Tehát, van-e esetleg bármilyen ötletük, hogy hol keressem?

Már nem hiszem, hogy bárhová elvezetnének, inkább rájuk csuknám az ajtót, semmi kedvem ezt hallgatni. Akkor inkább kimegyek a stadionba, hátha ott rátalálok.

Észre sem veszem, hogy közben Kazimir egészen közel jött hozzám. Majdnem odébb ugrom, amikor megérinti a vállam.

– Én tudom, hol van Bora.

– …

Dehogy merek megszólalni! Olyan komolyan hangzik.

– Itt van – mutatja fel a tenyerét, amiben egy kis kijelzős eszközt tart. – Valahol a külvárosban, egy gyárépületszerűségben – teszi egy pontra a mutatóujját az eszközön.

– Ezt honnan tudja, mégis?

– Onnan tudom, hogy chip van a lábában. – Amikor látja, hogy az elképedéstől szó szerint leesik az állam, hozzáteszi: – Én rakattam bele.

Tina

– És ő tudja, hogy be van chipezve? – kérdezem, de Kazimir csak mosolyog, nem mondja meg, amit amúgy én is gondolok, hogy természetesen nem tudja, mert akkor már rég kivetette volna a lábából. Mint egy kutyát, esküszöm, bechipezték. Nem nagyon akaródzik elhinnem. De mi mást tehetnék, én magam láttam a pirosan jelölt pontot, amit Kazimir mutatott.

Aztán már biztosan tudom, hogy ettől a családtól sürgősen meg kell szabadítanom Arielt, mert rá fog menni a karrierje. Hát persze, hogy Bora bármit szívesen megtesz a kamerák kereszttüzében, ha úgy nőtt fel a családjában, mint egy kutya! Mostanában az anyjáról is olvasgattam, kutyakozmetikus, az apja állatorvos, szegény lányt tényleg kezdem megsajnálni, hogy ő volt a házi kedvenc.

Ettől természetesen nem lett szimpatikusabb számomra.

– Borát semmi sem érdekli – vonja meg a vállát Sarolta, és hát valóban nagyon vegyesek az érzéseim most már. Talán Borát kéne megmenteni a nagyszüleitől. És, ahogy az anyjáról olvastam, felmerült bennem, hogy talán az anyja is veszélyes, nemcsak a lányára, hanem akár mindenkire vagy bárkire.

– Jó, akkor indulunk érte? Vagy csak elküldünk egy taxit? – érdeklődik Kazimir, láthatóan erőre kapva a harmadik tonikja után.

– Hát én nem bízom az emberekben – mondja Sarolta. – Még a végén a taxissal is elmegy…

– Ugyan már!

– Kazimir, te aztán biztosan tudod.

– Áh.

– Szerintem le kellene nyomozni, mi van azon a helyen. Gyárépület, vagy filmépület, mégis, mi az? – folytatja Sarolta elgondolkodva. – Ha filmes hely, akkor persze éppen forgatnak… de ki tudja?

– Mitől félsz?

– Én nem félek, de érdemes megnézni, hol van. Úgy kapunk teljes képet – gondolkozik hangosan Sarolta.

Sosem jutunk előrébb, bár nekem pont az lenne jó, ha váratlanul meglephetném Borát, és visszakaphatnám a fiolákat.

Lemegyünk a szálloda elé, hogy fogjunk egy taxit. Sarolta dünnyög magában, mekkora bolondságot csinálunk, hogy nem végzünk előzetes tájékozódást. Mire kiérünk a kapun, két operatőrbe ütközünk. Egyikük konkrétan majdnem leüt a kamerájával. Hát ezek tuti a magyarok.

– Már bocsánat – szólalok meg, egyáltalán nem elnézést kérő hangon. – Én nem írtam alá semmiféle szerződést, hogy filmezzenek. – Remélem, elég jól kihangsúlyoztam a névmást. Itt rajtam kívül mindenki magamutogató, és azt akarja, hogy szerepeljen a tévében.

– De megjött a híres pár! – int a szemével Kazimirék felé az operatőr. Nem akarom elhinni, hogy Arielnek erre van szüksége. Egy semmi különös-külsejű, viszonylag lökött kiscsajra, az ő tökéletesen idióta családtagjaival. A genetika egy tudomány, nem véletlenül. Ha Bora a nagyanyjára ütött, akkor egy őrült, népszerűséghajhász gonosz boszorkány lesz. Ha a nagyapjára, akkor a saját gyerekébe chipeket fog rakatni, ha az anyjára, akkor hamarosan az őserdőkben fog a fákon lógni a csimpánzokkal. Hát szüksége van erre Arielnek?

Kazimir egyáltalán nem törődik a tévésekkel, azonban biztos, hogy észrevette őket, mert kihúzza magát, és úgy lépked, mint aki már a színpadon van. Sarolta is mosolyra igazította a ráncait.

Egyszóval, beülünk egy taxiba, és nem vagyok biztos benne, hogy a tévések nincsenek máris a nyakunkban, aztán elindulunk Kazimir GPS-jeleit követve.

Ha egyszer találok alkalmat arra, hogy Borával két percre kettesben legyek, akkor biztosan elmondok majd neki egyet s mást, amivel elriaszthatom Arieltől.

És viszont.

Bora

– Nyugalom, relaxálj, mindjárt ott vagyunk! – mondja a macskanő. Én a hátsó ülésen fekszem, és igyekszem teljes beleéléssel nyöszörögni.

Hát jó, néhány órába telt, mire kitaláltam a szökési útvonalat, de sokszor érzem azt, hogy lépcsőházi gondolkodó vagyok. Ráadásul nem is születtem bele ebbe a pörgős tévés világba, hogy a szektákról ne is beszéljünk.

Most mindenesetre úton vagyunk egy kórház felé, mert vakbélgyulladásom van. Okés, nincs, de a szilveszteristák már bevették. Nem véletlen, hogy nincs közöttük egyetlen orvos sem, nyilván megpróbálná kigyógyítani őket az őrületből. Mindenesetre már nincs sok hátra, és én le fogok lépni tőlük.

A macskanő teljes pánikban ül az anyósülésen, a masszőr pedig életveszélyes manővereket hajt végre Melbourne utcáin. Sajnos vagy szerencsére fekszem a hátsó ülésen, így nem látom, milyen kacifántos előzésekre készül, a körülöttünk felharsanó dudákat viszont tisztán hallom, még a nyögéseim sem nyomják el őket.

Egy éles kanyar után lefékezünk, és hallom, ahogy a macskanő kiszól valakinek:

– Beteget hoztunk, a húgomat. Vele kell lennem a vizsgálatok alatt, mert csak az én véremet adhatják neki, ha szükséges.

Mindjárt beleájulok ebbe a szakadt műbőr ülésbe.

Tina

A taxis csak egyszer szólal meg. De utólag, szerintem, hálásak leszünk neki ezért.

– Biztosan ez a cím? Mert ez egy szekta címe.

Szépen lefordítom Kazimiréknak, és titkon még élvezem is a helyzetet.

Nekem, hangsúlyozom, nem olyan elképzelhetetlen az egész. Azok után, hogy egy lábba beültetett chipet követünk, konkrétan nagyapa-unokája viszonylatban, már bármi elképzelhető számomra, ha a Gyarmati családról beszélünk.

– Szekta? – dörren rám Kazimir. – Miről beszél?

Bár nem engem kéne leszúrnia, elboldogulok a tolmács szerepével.

– A szilveszteristákról – feleli a sofőr, és én fordítok, bár ezt a kifejezést még sosem hallottam.

– Hahh, az akkor én vagyok! – kacag fel az énekes, mintha csak egy jó viccet hallott volna. – Minden szilveszterkor van vagy három-négy fellépésem. A régi szép időkben előfordult, hogy nyolc helyre is vártak. Megesett, hogy az utolsóra csak reggel hatkor értem oda.

– És kifizették? – hűlök el.

– A férjemet mindig kifizették – feleli sötéten Sarolta.

– Akkor jó – hagyom rájuk, és közben a telefonomon rákeresek ezekre a szilveszteristákra.

Hát baromi sok eredmény van.

– Egyébként, kedves Tina, ön aktív versenyzőként otthon lakott, Magyarországon? – kezdi a barátkozást velem Sarolta. Én még mindig a telefonomat bámulom.

– Igen, ha éppen nem utaztam – felelem gyorsan, majd megköszörülöm a torkomat. – Hát ezek a szilveszteristák elég fura társaság… Például néhány gyilkosságot kapcsolnak hozzájuk, bár egyszer sem sikerült bizonyítékot szerezni, hogy ők követték el, de mindannyian kiugrott tagok voltak. Olvasom, figyeljenek: három esetben öngyilkosságnak tűnt, egy eset természetes halál, az ötödiknél pedig idegenkezűség gyanúja merült fel, de a nyomozás tisztázta a szektát. Ez – böngészem tovább – egy elfogult írásnak tűnik, olyasvalakinek az írása, aki egy ideig a szekta tagja volt. Blogot vezet arról, hogy hogyan próbál visszailleszkedni a társadalomba.

– Gyilkosságok? – kérdezik egyszerre. Kazimir úgy bámul rám az első ülésről, visszafordulva és teljesen kicsavarodva, mint aki egy szavamat sem hiszi, Sarolta pedig egy kicsit talán felvillanyozódott.

– Csak felolvastam – szabadkozom. – Mindenesetre nem hangzik túl jól.

– Hát nem is – vágja rá Kazimir. – Mondja már meg a sofőrnek, hogy sietünk!

A sofőr vállát megkopogtatom, nem éppen azért, amit az énekes remél.

– A barátunk ott tűnt el. Jelet ad a… – na, nyilván nem fogom megmondani, hogy beleültettek a testébe egy chipet. Ráadásul a saját nagyapja! Nem fogok ezzel előállni, mert akkor biztosan hülyének nézne. – Tehát az órája jeleket ad. És ott van.

– Hűha, én biztos nem megyek be a kapun túl – szögezi le a sofőr.

– Olvastam éppen, hogy több gyilkosságot a számlájukra akarnak írni.

– Én nem tudom, de az biztos, hogy sok jót nem hallani róluk. Aki kijár onnan, annak le kell adnia a fizetése tizenöt százalékát, vagy húszat is, hallottam ezt is és azt is. A szomszédasszonyomék elmentek egy esküvőre, ahol az ifjú pár szektás, és a nászajándékból is le kellett adnia a párnak a hányadot. És hát beszélnek ezt-azt…

– Például mit?

– Hogy valójában az oroszok pénzelik őket.

– Milyen oroszok?

– Hát mindent én se tudhatok – vonja meg a vállát. – Valami oroszok.

– De miért pénzelnének oroszok egy ausztrál szilveszterimádó szektát?

– Talán van valami tervük velük, én nem tudhatom, csak hallottam ezeket a dolgokat.

– A kérdés az, hogy ezt az illetőt ki tudjuk-e hozni onnan – sóhajtok. – Nem ártunk senkinek, és ő sem. Csak egyszerűen ki akar jönni, és kész.

– Mind ezt mondják – csap a kormányra. – Aztán szépen megöletik magukat, nem gondolja?

– Hű, hát én nem feltételeztem ilyet.

– Jó, akkor most már gondolhat erre is. Segíthetek még valamit?

– Ó, hát én… azt hiszem, írok gyorsan egy bloggernek, aki elhagyta a szektát és azóta erről blogol – jut eszembe egy ötlet. Elő is veszem a telefonomat, és gyorsan bepötyögök egy üzenetet a kapcsolat-fülre kattintva.

– Bárhogy legyen is, én csak kiteszem magukat a bejáratnál, aztán húzok is el – közli a sofőr. – Semmi kedvem belekeveredni valami szarságba. Így is van egy olyan érzésem, hogy követnek minket.

– Ugyan már – rázom meg a fejem. Nem nagyon bírom az üldözési mániás embereket, épp elég, hogy nekem van egy állandó üldözőm. És most, először, arra gondolok, hogy talán mégsem kellene kihagyni Arielt ebből az egészből. Talán még a cuccot is ráfoghatnám ezekre a szilveszterbálványozókra, ha szerencsém van.

– Az öregekkel mi a terv? – kérdezi pár perccel később a sofőr. – Nemsokára megérkezünk.

– Hogyhogy mi a terv?

– Hát ezek a szektások felfalják őket élve.

Mit mondjak, nem is olyan rossz kilátások. Azonban ez a páros nem az az átlagos nyugdíjas páros. Még az is lehet, hogy ők nyírják ki a szektafőnököt.

Bora

– Muszáj bemennem vele – köti az ebet a karóhoz a macskanő. A felvételes orvosnő rezignáltam veszi tudomásul, majd felteszi a nagy kérdést: – Biztosítása van?

– Van – feleljük egyszerre a macskanővel. Onnan tudom, hogy van biztosításom, hogy Ariel az utazásunk előtt megmutatta, hogy kötött nekem egy egész éves biztosítást, mert „ki tudja, mennyit fogunk utazni”. Akkor ezt nem is vettem komolyan, és őszintén: ki akar huszonhárom évesen biztosításokat kötni? Hát én nem, az tuti. De Ariel, a férjem mindenről gondoskodik, mondhatom. Csak éppen rólam nem, de ez az én hibám, mert mindig mindent én rontok el.

– Majd én fizetem – mondja a macskanő.

– De hát van kártyám! – kiáltok fel.

– És itt van?

– Nincs, de tudom az adataimat, és meg lehet találni. Ez biztos.

A macskanő és a dokinő egyaránt a szemöldökét vonogatja, amit jelenleg nem tudok értelmezni, de valószínűleg mindkettőjüknél mást jelent.

Végül betol egy ápoló egy vizsgálóba. Azért tol, mert muszáj eljátszanom a nagy halált, és ha jól értettem, a felvételnél a vérnyomásmérő a normálisnál magasabb vérnyomást mért. Ami nem csoda, ugye. Emberrabláskor ez egészen elfogadott. Igazán most kezdem érezni, hogy ez nem egy tévés dolog, mert a kórházban feltűnne még egy rejtett kamerás is, aki körülöttünk őgyeleg. És most egyetlen célom van: a szabadulás. Még szerencse, hogy voltam olyan leleményes, hogy a szimulációm előtt visszavettem magamra a millió dolláros ruhát.

A macskanő berobog utánunk az ajtón, majd megjelenik egy fehér köpenyes pasi, aki határozottan állj!-t mutat a kezével. Méghozzá a macskanőnek.

– De ő a féltestvérem, és nekem muszáj bent lennem, mert…

– Én pedig az orvos vagyok, és csak a páciens maradhat bent – szögezi le. Úgy néz mindkettőnkre, hogy szívem szerint én is menekülnék, de egyelőre arra kell koncentrálnom, hogy a fájdalmas arckifejezésem megmaradjon.

– Elképzelhető, hogy valóban vakbélgyulladása van? – kérdezi még kifelé menet a macskanő. A pasi rám néz, hosszan vizsgálgat, mintha a beleimbe is belelátna, majd közli: – Szinte biztos vagyok benne. Egy órán belül megoperálom.

Ne bassz már.

Lehunyom a szemem, és komolyan visszavágyom abba az életembe, amikor az volt a legnagyobb problémám, ha valaki dührohamot kapott, mert mégsem tetszett neki az az árnyalatú géllakk, amit kiválasztott, miután felkentem a körmeire.

Tina

Bejutni könnyű, kijutni nehéz.

Ezt válaszolta a blogoló szektaszökevény, ahogy Kazimir elnevezte őt. Véleményem szerint Kazimiréknak egyáltalán nem jutott el a tudatukig, hogy ebből viszonylag nagy probléma is lehet.

– Hoppá! – kiált fel hirtelen az énekes, és a kis eszközét frissítgeti. – Hát nem is ott van már Bora, ahol az előbb mutatta a jel!

– Gond van? – kérdezi a taxis. Lefordítom, amit Kazimir mondott, és az énekes odafordítja a kijelzőt a sofőr felé. Lelassít, tanulmányozza egy ideig, majd a homlokát ráncolva közli: – Hát a maguk szökevénye éppen egy kórházban tartózkodik.

– Akkor irány a kórház! – rikkantja Sarolta, nekem meg összeszorul a gyomrom.

Én nem tudom, miféle cucc az, amit Arielnek szánt az élet, de hirtelen megjelenik előttem a kép, ahogy Bora megkóstolja, és épp az életben maradásért küzd. Vajon kiderül, hogy kapcsolatba hozható velem az a szer?

És mi van, ha meghal a csaj? Ariel tutira nem játszik holnap az elődöntőn.

Hogy az nekem jó lesz vagy rossz, azt nem tudom.

És mi van, ha nem hal meg, csak félhalott lesz? Elviselem-e?

De hát ő ment oda. Ő vette át helyettem a csomagot. Az egész az ő hibája.

Arra gondolok, mennyire más lenne minden, ha nem történt volna az a baleset, és nem öltem volna meg egy embert.

Nem tűrhetem örökké, hogy úgy rángassanak, mint egy marionettbábut.

De az is igaz, hogy most el kell döntenem, ki és mi a fontos az életemben.

Ariel nagyon fontos. De vajon fontosabb-e, mint a titkaim?

Ha a zsarolóm mindent kitálal, amit tud – még ha az ártatlanságomról végül is papírt kaptam –, akkor mehetek a fenébe Ariel mellől is. Mert a bűn árnyéka rám vetül, és nem vetíthetem tovább a versenyzőmre.

Ha Arielt beküldöm az erdőbe, akkor is el kell hagynom őt, és valószínűleg a profi teniszvilágot is.

Tehát?

– A kórházban átveszem az intézkedést – térít vissza a gondolataimból a valóságba Kazimir.

Már csak az hiányozna!

Lehunyom a szemem, és gondolkodom.

És hát csak egyféle döntést hozhatok, úgyhogy feloldom a mobilomat, és benyomom a telefonszámot.

Bora

– Fáj? – kérdezi a doki és komoran mered az ultrahangképre, amin a hasam látható belülről.

– Öööö… hát csak egy kicsit – suttogom. Valahogy szereznem kell egy telefont, de azonnal. Akkor majd megszöktetnek.

– Oké, hát ez tényleg egy perforált vakbél – ingatja a fejét. A torkomban azonnal gombóc képződik.

– Vakbél?

– Gyulladás – bólogat. – Azonnal visszük a műtőbe. Itt minden perc számít!

– Ne! Hát kell lennie valami más vizsgálatnak, röntgen, vagy CT, vagy fene tudja, mi, a huszonegyedik században, ami megerősíti az ön diagnózisát! Hát csak kell lennie ilyesminek, mielőtt belevágnak az emberbe! Mindenki tudja, hogy az ultrahangon vagy jól látnak valamit, vagy nem! Sőt, az apám tudós, meg állatorvos, és ő mondta, hogy az ultrahang is olyan, amire szakosodni kell, mert ha nem szokta a szem a képet, akkor semmit sem vesznek észre, meg félrediagnosztizálnak! – Sajnálom, de őrjöngök. Mert az egy dolog, hogy otthon a nagyival hogy bántak, amikor beteg volt, ő azóta mindig mondja, hogy csak kórházba ne kerülj, na de nem gondoltam, hogy ez egy ausztrál kórházra is vonatkozik! – Követelek még egy vizsgálatot!

– Persze, lehet ilyenben gondolkodni, de ez az eset egyértelmű – fordul el az orvos, és egy gumikesztyűvel foglalatoskodik.

– Ezt hogy állíthatja, hogy egyértelmű? Csak megnyomta kétszer a hasamat, és egyáltalán nem is biztos, hogy úgy fájt, ahogy egy vakbélgyulladásnak fájnia kell!

Most már könnyes a szemem. Egyik gödörből zuhanok a másikba. Egy szekta beszippant, majd utána, amikor menekülési lehetőséget fedezek fel, be akarnak tolni egy műtőbe, hogy felvágják a hasamat.

Tényleg marha jó lenne, ha ezt az egészet tévések találták volna ki, csak hát sejtem, hogy egyetlen tévéműsor készítőinek sincs ilyen élénk fantáziája. Ráadásul itt ugye hol a kamera? Nem lehet egy műsort rejtett kamerás felvételekből összerakni, ezt már én is tudom.

– Itt én döntök – közli hirtelen. Rám néz, és mintha még egy gúnyos mosolyféle is megvillanna az arcán.

Két lehetőségem van.

Egy: felugrom, kimegyek, de akkor visszajutok a macskanő birodalmába, mert tuti, hogy a masszőr is itt várja, mikor rabolhat el újra.

Kettő: megoperáltatom a vakbelemet, aminek semmi baja, és akkor időt nyerek. De még úgy is előfordulhat, hogy a masszőr visszaszállítmányoz infúzióval a karomban a főhadiszállásukra.

Vagyis, az a lehetőségem továbbra is fennáll, hogy a szilveszterista szekta úrnője legyek, ami már egyáltalán nem tűnik viccesnek.

– Hát. Jó. – Lehunyom a szemem. Aztán még kicsúszik a számon: – A betegjogokkal mi a fene van?

– Betegjogok? – Most először neveti el magát. – A betegnek joga van meggyógyulni.

– Oké. Akkor… operáljon meg – sóhajtok. – Most azonnal.

Csend, elég hosszú csend.

Majd halkan megszólal a doki:

– Miért szimulál vakbélgyulladást a világ egyik legjobb teniszezőjének felesége?

És ekkor tör ki belőlem a zokogás.

Tina

– Most te mire számítasz egyébként? – kíváncsiskodik Sarolta, és hátulról megütögeti a férje vállát.

– Hogyhogy mire?

– Hát, hogy az unokád örülni fog annak, hogy belerakattál a lábába egy chipet? Vagy mi az elképzelésed?

– Bora a te unokád is, Sarolta – fordul hátra Kazimir, hogy közölje Saroltával a tényt.

– De nem én chipeztettem be!

– Boráért mindig aggódtam – intézi hozzám a szavait az énekes, nem mintha nekem kellene magyarázkodnia, de a sajtónak majd biztosan, ha mindez napvilágra kerül. És ha Borának valami baja esik, vagy ha Sarolta őszinteségi rohamot kap, akkor valószínűleg napvilágra kerül. – Ő az a lány, akit meg kellett menteni még a gimnáziumban is.

– Igen, naná, ahol a meztelen mellű felvételeket készíttette magáról – bólogat ártatlan képpel Sarolta.

– Nem az iskolában csinálták róla, és egy volt barátja szellőztette meg a fotókat! Vagyis a barátja barátja. Sarolta, ne mosd össze a dolgokat, mint egy rosszféle politikus!

– Politika? Na, ott aztán nem teljes az összhang közöttünk – grimaszol felém útitársnőnk. Ebbe engem nehogy belevonjon! Örülök, hogy világpolgár lehetek, engem aztán tényleg nem lehet bevonni semmilyen politizálásba. – De nem is ez a lényeg, hanem az, hogy felmerülhet majd a kérdés Borában, hogy vajon az összes mozgását figyeled-e. Vajon azzal szórakoztatod magad, hogy titokban követed az unokád mozgását? És ha igen, akkor miért, kérdezem: miért?

– Ne őrülj meg, Sarolta! Hát van nekem erre időm? Szerinted van? Ha neked is ilyen sok fellépésed és szereplésed lenne, nem is feltételeznéd ezt rólam – szúr oda egyet a feleségének.

– Szerinted nekem nincsen?! Most kaptam egy tévéműsort, Kazimir. A saját jogomon. Neked mikor volt önálló tévéműsorod, egy saját show-d?

Úgy látom, ölre mennek, de legalább majd ellátják őket a kórházban. Nem is gondoltam, hogy a teniszpályán kívül is ilyen durva harcok folynak, ráadásul családon belül.

– Mikor, mikor? Elfeledkeztél a tavaly májusi koncertfelvételemről?

Sarolta legyint, és előveszi a táskájából a fegyverét. Esküszöm, erre tippeltem. De csak egy vörös rúzs az, és egy tükör. Dühében vastagon átkeni az ajkát.

Kazimir mosolyog, mint aki egyébként direkt húzza a feleségét. Ezek a zsémbeskedések engem abszolút távol tartanak egy normális párkapcsolattól. Más kérdés, hogy normális kapcsolatom ilyen versenynaptár mellett nem is lehetne, így aztán marad egy-két gyors találka, de jelenleg ezermillió más dolgom van, se időm, se energiám egy párkapcsolatra. Saroltáék sem hozzák meg a kedvem egy közelgő esküvőhöz.

– Egyébként tényleg, honnan és hogyan jött az ötlet? – kérdezem Kazimirtől. – Nem annyira szokványos, hogy valaki a szeretteibe követőt rakjon.

– Hogyan jött? Hát úgy jött, hogy a fiam életében volt két év, amikor semmit se tudtunk róla, nem igaz, Sarolta?

A nő becsukja és összeszorítja a szemét, mint aki nem akarja, hogy egyáltalán eljusson hozzá a férje mondanivalója.

– Szerintem te pontosan tudod, miről beszélek, nem, Sarolta? Eltűnt a fiunk két évre.

– Ezzel nem most kellene előjönnöd, Kazimir.

– Hát jó – mosolyodik el az énekes, mint aki megnyert egy csatát –, én ezért rakattattam bele a chipet. Mivel nálunk az alma nem szokott messze esni a fájától, így volt mitől tartanom.

– A balkézről született lányodat is bechipeztetted? – fúj egyet Sarolta.

Hát én nem tudom, ez a pár hogyan képes együtt élni, vagy hogy csak társaságban csipkedik-e ilyen vadul egymást, de nekem ez már meglehetősen sok a saját bajommal együtt.

– Nem, őt szerintem te chipeztetted be. – Az énekes arcán győzelmi vigyor.

Elég durva ez a család, kezdem megsajnálni Borát.

Amikor a kórház elé kanyarodunk a taxival, Kazimir átöleli a feleségét, aki megcsókolja. Az énekes szájáról Sarolta a parkoláskor törli le egy papír zsebkendővel a vörös rúzst.

Én már tényleg nem lepődöm meg túl sok mindenen, miután az apámmal nekem sem volt felhőtlen a viszonyom, addig, amíg ő volt az edzőm és menedzserem – akkoriban voltak köztünk is ilyen viharok. De én a lánya vagyok, és oké, hogy összevesztem vele, aztán kibékültünk, ez nekem sokkal jobban rendben van, mint ez a házastársi civakodás.

Mindegy. Vállat vonok, és újra megpróbálom elérni telefonon Arielt, mert az előbb csak csöngött, és azóta sem hívott vissza.

Bora

– Honnan tudja, ki vagyok?

– Nézem a teniszt. A kedvenc sportágam. És magát a kamera nagyon szereti.

Na, erről tudnék mesélni, de inkább mással traktálom őt, mondjuk az elrablásom történetével.

A doki, miután végighallgatta a sztorimat, két percet beszél a benti vonalán, olyan halkan, hogy még én se halljam, majd odajön hozzám, aki még mindig a vizsgálóágyon heverek, és nagyon úgy tűnik, hogy ezt a mai napot nem is igazán fogom kiheverni, majd a kezembe adja a mobiltelefonját.

– Hívja fel Arielt, most. És hívja ide, mert én biztosan nem fogom magát senkivel elengedni ezek után. Főleg, mert…

– Mert?

– Azért, mert terhes, Bora.

Kicsit később.

– Ismételje meg!

– Az imént relaxált? – kíváncsiskodik.

– Nem, szerintem elájultam – vallom be, és aztán kicsit meg is ingok a diagnózisában, ha nem tudja megkülönböztetni a pihenést az ájulástól.

– Hm. Mérek egy vérnyomást.

– Ismételje meg, amit mondott!

– Megmérem a vérnyomását.

– Nem ezt, hanem amit az előbb mondott. A terhességről.

Még nem igazán tudom, mit higgyek el, és hogyan reagáljak. Hiszen én ebbe az egészbe csak úgy belecsöppentem! Ez az egész egy játék volt, nem? Még az esküvővel is, nem? Csak két fiatal felnőtt jól érezte magát együtt, és eszükbe sem jutott, már bocsánat, hogy állatorvos apám gyakran ismételt szavaival élek: a szaporodás. Mi a fene történt?

– Azt mondtam, hogy terhes, Bora. A másik szakom a nőgyógyászat, most vagyok rezidens, és hetente egyszer a sebészeten ügyelek – magyarázza. – Nem is tudott a terhességéről?

– Öööö… – Semmi értelme most kifejteni, hogy abszolút nem gondoltam gyerekre. Oké, azt eldöntöttem, hogy az Australian Open után, amikor Ariel már nincs versenyben, veszek egy tesztet, csak úgy biztonságból, ha még mindig késik a menzeszem. Na de… könyörgök, még csak huszonhárom vagyok, még el sem kezdtem élni! Jézusom. – Igen, egy kicsit késik a menzeszem, de nem gondoltam… – motyogok.

Mire ő közli, hogy a menzeszem több mint három hete késik. Honnan a fenéből tud ilyesmiket? Ez a személyes adatom, nem? Fel is jelenthetném miatta.

– Jól van, Bora. Hívja fel a férjét, aztán együtt megvárjuk a rendőröket – nyomja a kezembe a mobilját.

Rendőröket? Éppen hogy kihevertem otthon a rendőrséggel való találkozásomat, és mondhatom, hogy nem is jöttem ki belőle a legjobban. Most majd újra kezdődik a dolog… Még felülni sincs kedvem a vizsgálóasztalon. Benyomom Ariel számát, majd amikor csak kicsöng, írok neki egy sms-t, hogy amint tud, hívjon vissza.

Aztán összeszedem magam, a gondolataimat, szavaimat, és bepötyögök egy e-mailt a nagyinak.

Kedves drága szökős Nagyi!

Nem szép dolog, hogy elszöksz mindenki elől. Halogattam a levélírást, meg gondolkoztam is, hogy mit írhatnék neked, ha éppen friss levegőre meg énidőre vagy ilyesmire van szükséged. Kitombolod magad? Vagy hogy is írtad?

Nagyi, én nagyon szeretlek téged, és tényleg teljesíteni akartam azt, amire megkértél, vagyis, hogy mondjam meg a nagyapámnak, hogy gondolkodsz a feljelentésen, hogy ezzel megijeszd őt, de egyrészt nem ismerem az ügyet, másrészt én tényleg nem akarom ráhozni a szívinfarktust. Így aztán nem is mondtam neki effélét, épp eléggé ijedt, ha azt hiszi, hogy adócsalás miatt előzetesben vagy. Egyébként el sem tudom képzelni, hogyan hiheti el rólad, hogy adócsaló vagy, amikor mindig mindenkivel olyan kedvesen viselkedsz (kivéve Saroltát, akit megvertél, ha jók az információim). Ráadásul, szerintem az adócsalókat nem rakják rögtön böribe, csak ha megvan az ítélet, nem?

Tehát én nem megyek bele ebbe a dologba, az viszont elmondhatatlanul izgat, hogy milyen külön utakon jársz? Remélem, jól telnek a napjaid! Bár itt őrültekháza van, azért sokat gondolok rád.

Képzeld, beszéltem apuval, aki valami macska kakájára várt, mert abból főznek kávét, és anyu onnan tudósítja majd a rajongóit. A tudósítását lekéstem, vagy hát be sem kapcsoltam az Instát, a TikTok pedig valójában nem az én pályám, így csak remélni tudom, hogy nem lett gyomorbajuk a macskaszaros kávétól. Elég furán viselkedik mindenki a családomban, beleértve téged is.

Képzeld, Vivi azt mondja, Sarolta és Kazimir Ausztrália felé tart egy repülőn. Hát nem tudom, mit gondoljak erről, mert nagy kedvem nincs Saroltától még itt is mindenféle kioktatást kapni, remélem, hogy ellesznek a saját koncertjükkel, és nem fognak a nyakunkra járni. Mindenesetre Melbourne-be szól a jegyük, és nem máshová, és, amint tudod, mi is itt vagyunk.

Rettenetes forróság van, amit alapból talán jobban bírnék, de így, hogy tizenkét perce hivatalosan terhes vagyok, hát így nehezebb.

Majdnem beilleszkedtem egy szektába, de ne izgulj, mert a vakbelem meg a vakszerencsém megmentett.

Na, ne bujkálj most már sokáig, nagyi, a nagypapámnak is szüksége van rád!

Sok puszi,

Bora

Hát így. Ő az első, aki megtudja, mert csakis tőle kérhetek tanácsot.

Addig, amíg nem beszéltem vele, senki másnak, még Vivinek sem árulom el a titkot, mert itt vagyok én, Gyarmati Bora, huszonhárom éves, hitellel a nyakamban, egy szuper munkával, egy szuper pasival, és most mindent, de mindent felkavar ez a gyerekdolog. Most nemcsak azt érzem, hogy felkavar, hanem azt is, hogy mindent tönkretesz, én még alig ismerem Arielt, Ariel még alig ismer engem, muszáj lesz megismerkednünk jobban, kipróbálnunk kamerák nélkül az együttélést (ha lesz rá lehetőség egyáltalán, mármint a kameramentességre, és külön még az együttélésre is), és szerintem, ha ő meghallaná ezt, akkor ugyanúgy zaklatott lenne, mint én, és ő is azt mondaná inkább, hogy ez a hír szépen odabasz nekünk, mint azt, hogy ez a hír a nap híre.

Tina

– Megérkeztünk – örvendezik a sofőr. Valószínűleg egy másodperccel sem akar többet velünk tölteni, mint amennyit muszáj.

A házaspár mindenféle amerikai dollárokkal áll elő, úgyhogy kártyával kifizetem a taxit. Ők annyira agysejtgyilkosok, hogy a társaságukban lassan azt is elfelejtem, miért is vagyok itt. Na persze teljesen elfelejteni nem tudom, mert fogalmam sincs, mi történne velem, ha nem teljesíteném azt, amire a zsarolóm utasított.

A két magyar sztár rohammenetben veszi be a kórházat, és fel sem tűnik nekik a mögöttünk leparkoló taxi, amiből a magyar operatőrök ugranak ki, és követik őket. Igyekszem kitérni a látóterükből, semmi szükség arra, hogy utcai felvételekkel hergeljem azt az… akárkit. Már el is nyelte őket a bejárat.

Jól észrevehető, hogy nem én érdeklem őket, hanem Bora nagyszülei.

Jobb is így.

Mindenesetre bemegyek fordítani nekik, mielőtt kidobatnák magukat innen.

Még a lépcsőn vagyok, amikor összeakad a tekintetem egy nagydarab, szakállas férfiéval. Annyira bámul, hogy még vágok is egy grimaszt. Nem, nincs azzal baj, hogy megismernek, mostanában inkább Ariel miatt, hiába, a közönség öt év alatt simán elfelejt valakit. Kivéve egy-két embert, mint ezt a melegítős férfit. Próbálok mosolyogni, hiszen ugyan belebámul a képembe, mégiscsak azért néz, mert felismert.

Aztán nagyon gyorsan történnek a dolgok. Odalép hozzám egy helló!-val, és mielőtt feljutnék a legfelső lépcsőre, belém karolva, erőszakosan, de az arcán mosollyal megfordít. A sokk miatt nem tudok a védekezésre fókuszálni, annyira meglep, amit művel. De a lépcső alján már bokán rúgom. Én élsportoló voltam, ő pedig, hiába erős és hiába pasi, túlsúlyos, nincs edzésben – ez jár az agyamban. Ki kell szabadulnom a szorításából! A hónom alatt tartja a kezét, talán alacsonyabb is nálam, ami nem meglepő, de olyan erővel húz, hogy attól tartok, bordatörést szenvedek mindjárt. Most jut csak eszembe, hogy kiabáljak.

– Segítség, el akarnak rabolni!

A környék tele van emberekkel, forgalmas az út, így persze a hangom sem jut el túlságosan messzire, és most először szembesülök azzal, hogy nem hallgat rám senki. Nem figyel rám senki.

Nem tudom, hová igyekszik velem, de most kell kiszabadulnom.

Máskor nem lehet.

Még ez végig sem pörög bennem, történik valami. Egyszerre hallok egy, csak tévéből ismert pukkanást, és egyszerre húz le a férfi súlya.

Úgy esik össze, mint egy rongybaba, majdnem engem is magával ránt.

És, ó, a szeme. Nyitva maradt. A feje körül vértócsa, és…

Neee.

Itt állok a lépcsőn egy halott férfi mellett.

Már megint úgy alakultak a dolgok, mintha én öltem volna meg egy embert.

Valaki gyilkost akar csinálni belőlem.

Bora

– Most, azonnal jöjjön ide a feleségéért! – A doki szavai annyira határozottak, ami nem is csoda, tekintve, hogy itt héderelek a vizsgálóasztalon a menyasszonyi ruhámban (amiről persze nem lehet megállapítani, hogy ebben mondtam ki az igent, mert csak egy szép fehér ruha, és azt sem tudnám megmondani róla, hogy egymillió dolláros Chanel, amit egy liciten vett meg Ariel), és foglalom a helyet a valóban sürgősségi ellátásra szoruló páciensek elől. – Igen, oda tudom adni, egy pillanat – nyújtja felém a telefont.

– Bora, mi történt? Kerestelek mindenfelé, és most tényleg egy orvosnál vagy?

– Uhh. – Hát jó, ezt értheti igennek, nemnek, bárminek, nem igazán futom csúcsformámat.

– Uhh??! – kérdez vissza. Gondoltam, hogy ezt nem hagyja annyiban. Nem is érthető túlságosan, de nem érzem úgy, hogy képes lennék belebonyolódni hosszabb magyarázatba, nem azért, mert elrablás utáni sokkban vagyok, hanem a termékenységgel kapcsolatos hír miatt. Oké, bocs, nem tudom magamban sem megismételni, hogy terhes vagyok. – Ezzel mit akarsz mondani?

– Hát hogy tényleg itt vagyok egy kórházban, és jó lenne, ha elvinnél, mielőtt a szilveszteristák visznek el.

– Ittál?

– Ugyan már! – Ariel tudja a legjobban, hogy csak ritkán, és csak vele iszom, például az esküvőnk napján, amikor dupla volt a meglepetés, már ami magát az esküvőt, illetve a szüleim megjelenését illeti. – Te kérdezted, hogy mi történt.

– De még most sem tudom. Elmondanád, mi történt pontosan?

– Elvittek a szilveszteristák. A te masszőröd, konkrétan. Én vagyok az úrnőjük, gondoltad volna? Parancsolhatnék nekik.

– Ideadod egy kicsit a dokit? – érkezik a váratlan kérdés a férjemtől. Előfordulhat, hogy elmeháborodottnak tart. Odanyújtom az orvosnak a saját telefonját, mutatom az ujjammal is, hogy Ariel még a vonalban van. Elveszi, és pár másodperc szünet után beszélni kezd.

– A feleségét egy szekta akarta elvinni, talán már itt is vannak a rendőrök, mert valamit hallok odakintről, és…

Ebben a percben szinte ránk törik az ajtót. Komolyan, mintha beszakadna az ajtó, és most, esküszöm, nem attól van gyomorgörcsöm, hogy netán a szilveszterimádó szektám jött elrabolni, hanem ijesztő hangokat hallok. Konkrétan, jobban tartok ezektől a hangoktól, mint attól, hogy a macskanő és a masszőr megint elrabolnak. Hiszen Sarolta szavait hallom. Kétségtelen.

– Szóval itt van, tényleg működik a dolog! – kiabálja, és ellöki az útból a felé közeledő dokit, aki így aztán hiába próbálja feltartani. Nagyapám halálra vált képpel követi. – Ugye, ugye, kedves Tina, hogy nekünk volt igazunk…

Tina? Ne már. Minden rossznak ő az eredője, okozója. De maradjunk a nagyanyáméknál, akik ugyan ki sem mondták a fenyegetést, de betartották, amit Vivi árult el nekem – és lám, itt vannak.

– Hát ti? – nyögöm ki. – Hogyhogy itt vagytok?

– Kazimir, kár volt a fáradságért, az unokád nem is örül nekünk – húzza el a száját Sarolta, és talán még a grimasz mögött ott egy mosoly is, ami mindenképpen meglepne, de nem tartom lehetetlennek.

– Persze, nagyon örülök – helyesbítek, mert végül is jó nevelést kaptam. – De hogy kerültök ide, egy kórházba, aminek én még a nevét sem tudom?

– Hát te hogy kerülsz ide? – kérdez vissza kapásból Sarolta.

A doki lefagyva bámul, nyilvánvalóan nem hisz a szemének, úgyhogy angolra váltva felvilágosítom, hogy ezek a fura emberek, egyikük kalocsai hímzésű nadrágkosztümben, és az arcán olyan vakolatban, hogy a fal adja a másikat – és nekem ezt bárki elhiheti, hiszen másodállásban sminkes vagyok, például a tévénél –, a másik pedig öltönyben – szóval ők a nagyszüleim. Megjegyzem, Kazimir elég konszolidált a szokásos vad megjelenéséhez képest, de Sarolta hozza a formáját, és úgy robbantak be a vizsgálóba, mint egy bomba; tehát az, hogy a doki nem tud megszólalni, tulajdonképpen teljesen jogos. Én is kiakadnék, ha a szalonomban egyszer csak megjelenne a hopmester és kedves felesége.

Na mindegy, most, hogy tudja: ők a nagyszüleim, a doki meleg pillantással néz rám, vehetem együttérzőnek, vagy megértőnek.

– És már közölte velük a nagy hírt? – kérdezi. Jó ég, én éppen most igyekeztem elfelejteni, amire ez az ember emlékeztet. Szívem szerint újra megnézetném a méhemet, mert talán rosszul látta, de most már itt vannak a nagyszüleim, szóval…

Valamit motyogok, amit az orvos érthet akár igennek is, aztán, mire összerántanám magam, újra nyílik az ajtó, és egy hordágyon egy véres, talán halott embert hoznak. Nagyjából tíz másodpercbe telik, mire felismerem benne a szektás gyúrót. Lenne egy csomó kérdésem, de a szavak valahogy belém szorulnak, de nem is lenne lehetőségem kérdezősködni, mert a doki kitoloncol a rendelőből a nagyszüleimmel együtt. Most egy kicsit örülök is, hogy nem egyedül vagyok. Fogalmam sincs, hogy kerültek ide, de tulajdonképpen örülök is nekik.

– Komolyan kérdeztem, hogy kerültetek ide – mondom, és lenézek az ablakból. Szürreális jelenetet látok: éppen most viszik el a macskanőt és még valakit a rendőrök, méghozzá bilincsben. Az a még valaki meglehetősen hasonlít Tinára, de két emelet magasságból nem lehetek biztos benne.

Pedig, ha van karmikus igazságszolgáltatás…

Na, most mondhatnám persze, hogy isten nem ver bottal, de tulajdonképpen nem is tudnám kitalálni, mi történhetett. Ekkor ugrik be, hogy a nagyszüleim Tinát említették.

– Kerestünk téged – mondja Kazimir.

– Valójában Tina keresett – csökkenti az érdemeiket Sarolta. – Mi csak csatlakoztunk.

– És hogyan találtatok meg? – kérdezem, magamban átugorva azt a részt, hogy Tina miért is kereshetett engem. Igyekszem arra sem gondolni, hogy miközben a termékenységdolog aktuális, én megittam két adag doppingszert Tina kollekciójából.

– Hát… – nézegeti a padlót a nagyapám.

– Csak nem valami szekta fogságába kerültél? – így Sarolta.

– Ti ezt meg honnan tudjátok? – hűlök el.

– Onnan, hogy…

– Hosszú történet – ölel át hirtelen Kazimir. – És most csak az számít, hogy rendben vagy…

Ekkor, ebbe az idillbe barmol bele a rendőrök érkezése.

Egy perc sem telik el, és kiderül, hogy én érdeklem őket.

Úgy látszik, vonzom a bajt.

Ariel meg sem érdemel egy ilyen bajkeverő nőt, mint amilyen én vagyok.

Tina

– Nem mondhatsz semmit – közli velem Luke, az az ügyvéd, aki Ariel nemzetközi ügyeit viszi. – Öt perc múlva érkezik hozzád Bruno Melbourne-ből, ő lesz a jogi képviselőd. Csak neki mondhatod el, mi történt.

Luke húzott ki minket egyszer egy csávából, amikor Ariel útlevele hat hónapon belül lejárt volna, amikor megérkezett egy nemzetközi tornára. Luke irodája egy csomó ügyet visz Arielnek, úgy tudom, privát dolgaik is vannak. Egy biztos, hogy számíthatok rá.

Fogalmam sincs, Ariel tud-e már arról, hogy megöltem egy embert. Vagyis egy gyilkosságról, amit nem én követtem el, de a múltam ismeretében bizony bármit rám lehet húzni, főleg, ha a zsarolóm nyilvánosságra hozza, megfelelő tálalásban. Hogy ki volt a gyilkos, azt nem tudom, és gyanítom, a tettesen kívül senki más nem tudja. De ez elég zűrös dolog volt. Tulajdonképpen, bármilyen jó edző vagyok is, Ariel nem ilyet érdemel, akit a zsaruk visznek el az Australian Open elődöntője előtt. Még azt a fasz apját is jobban megérdemelné, mint engem.

Bruno nem egy mosolygós pasi, egy kissé karót nyelt, viszont azonnal a lényegre tér.

– Egy óránk van. Ezalatt nekem mindent elmondhat.

– Mivel gyanúsítanak?

– Egyelőre semmivel. A köztéri felvételeket elemzik. Mivel közvetlenül az áldozat mellett találták, és a gyilkos fegyver a maga hátizsákjában hevert a járdán, így azért nagyon gyorsan gyanúsítottá válhat. Kérdés, mi látszik a kamerán.

A hátizsákomban? Elhűlve hallgatom az ügyvédet. Nem is volt nálam hátizsák!

– Milyen hátizsákról beszél?

– Egy fekete Nike hátizsákról, hatalmas Just Do It! felirattal, rajta egy QR-kódos névtábla kulcstartón, a maga nevével.

– És mi volt benne? – rázom a fejem. Nem akarom elhinni. Oké, van egy ilyen Nike hátizsákom, de ezt egy átlagos tenisznéző is láthatta, ha rákapcsolt Ariel valamelyik meccsére a tévén, vagy ott volt a meccsen. Az biztos, hogy amikor Bora keresésére indultam, nem volt velem a hátizsákom.

– A gyilkos fegyver, egy hangtompítós darab, feltehetően az, amivel az áldozatot lelőtték. Továbbá valamilyen italok, kis műanyag palackokban. Olyanok, mint a gyümölcslé.

Úristen!

A kezembe temetem az arcomat.

Hogy a fenébe történt az egész?

Hát létezik, hogy egy húszéves kiscsaj így megrendezi az egész színjátékot maga körül? De hát Bora honnan tudhatott volna a múltamról, és egyáltalán… miféle őrültség ez? Hogy keveredtem egy üldözésbe Bora nagyanyjáékkal, egy szilveszterezős szektától kiszabadítani a lányt, csakis a kis üvegcséim miatt, amikben – úristen, ez a legrémisztőbb – isten tudja, mi van. A kis italok, amiket Ariellel kellene megitatnom, mert a titokzatos zsarolóm erre utasított… Az egész hihetetlen és érthetetlen. Hogyan került a helyszínre a hátizsákom, és ki ölte meg azt az embert? És… hogy kerültek oda a flakonok? Mert biztosan azok, amiket Arielnek szánt a zsarolóm.

– Nem az én hátizsákom – mondom.

– A maga névkártyája van rajta.

– De én nem hoztam magammal a szállodából!

– Mit keresett a kórháznál, Tina? Kezdje az elején. Még ötvenhét percünk van. Ezalatt mindent elmondhat.

Nagy levegőt veszek. Olyan titkaim vannak, amelyekre szeretném, ha fény derülne, hogy megoldást találjunk. Csakhogy már régóta keresem a megoldást, és eddig senki sem tudott segíteni…

– Borát kerestem – kezdek bele, és még mindig nem tudom, meddig fogok eljutni. Milyen mélyre megyek, és vajon magammal viszem-e az ügyvédet is.

Bora

Ariellel díszmenetben tesszük meg az utat a rendőrségig. A csodás, hogy a nagyanyámék is az autóban ülnek, amit Ariel egyik ügyvédje vezet. Onnan tudom, hogy az egyik, mert félszavakból kiderült számomra, hogy egy másik is dolgozik az ügyön, ő állítólag Tinával van.

– Na, akkor vágj bele, mert nincs sok időnk, és vallomást kell tenned – hunyja le a szemét a férjem. Olyan dögös formáját futja akkor is, amikor gondterhelt, amikor aggódik… Most például, ahogy mellettem ül, a farmerja alatt simán kirajzolódnak a combizmai, a pólója alatt érintés nélkül is a tenyeremben érzem a kockás hasizmait, és ahogy lehunyja a szemét – uhh, mint amikor egy nehéz szett után a szünetben koncentrál, egyszerre szexi, sérülékeny és titokzatos. – Szeretném tudni, mi ez az egész – nyitja ki a szemét, és szigorúan néz az elöl ülő nagyapámra. Mintha csak azt gyanítaná, hogy ők kevertek bele valamibe.

– Én csak kerestem a menyasszonyi ruhámat, és mivel nem találtam a hotelben, muszáj volt kiszellőztetnem a fejem – kezdek bele a történetbe.

– De a menyasszonyi ruhádban vagy! – mutat rá a valóságra Ariel, és olyan szorosan fogja a kezem, hogy attól tartok, mindjárt eltörnek az ujjcsontjaim.

– Igen, mert a szilveszteristák ezzel vártak. De várj, ahogy leértem, a nagydarab gyúród elkapott, és beültetett a kocsijába… – folytatom, Ariel azonban gyorsan közbevág.

– Az én masszőröm itt csak és kizárólag Kim, a kínai lány, akivel már találkoztál. Nincs itt senki más, aki engem masszírozna.

– Nem tudom, én a hotelszobánkban is összefutottam ezzel az állítólagos gyúróval, valami Lee-re hivatkozott – vonom meg a vállam, és igyekeznék a lényegesebb részletekre terelni a beszélgetést, mert kezd aggasztani, hogy már megint a rendőrökkel kell csevegnem, még ha tanúként is.

Ariel angolul szól az ügyvédnek, hogy azonnal egy másik szállást kérünk. Még arra is gondol, hogy Saroltáékat is átköltöztesse máshová. Szeretném felhívni a figyelmét arra, hogy egyáltalán nem gond, ha esetleg Saroltát is elrabolják, de végül nem akarok ilyen családellenesnek mutatkozni éppen most, amikor úgy látszik, mintha a nagyszüleim a megmentésemen fáradoztak volna.

Gyorsan elhadarom a szilveszteristás eseményeket a macskanővel, a vérivással, Ariel magához ölel, úgy hallgat, a nagyanyám nagyokat sóhajt mellettem, gyanítom, szeretné, ha őt rabolták volna el. A nagyapám szúrós tekintetéből arra következtetek, hogy ez utóbbit esetleg ő se bánná.

Aztán rátérek a vakbélgyulladásomra, vagyis a szimulálásra, meg arra, hogy a doki milyen segítőkész volt. Itt aztán el is akadok, mert eszembe jut az ultrahangvizsgálat, és arról semmiképpen sem akarok beszélni.

– Aztán megjelentek a nagyszüleim – fejezem be a sztorit, remélve, hogy most átadhatom nekik a szót, és talán kiderül, hogy kerültek oda a kórházba.

– A hotel előtt összefutottunk Tinával, aki Borát kereste – vágja rá Kazimir. – És olyan kedves volt, hogy segített elfoglalni a szobánkat.

– És mivel Borát nagyon szeretjük, a neveletlen modora ellenére is – veszi át a szót Sarolta, és a csontos vállával megbök –, így természetesen csatlakoztunk Tinához.

– De honnan tudtátok, hogy hol vagyok?

– Kérdezd meg Tinától – vágja rá Kazimir. – Ő a mindentudó, hiszen nem véletlenül Ariel edzője, nem?

– Tinától? – túrok a hajamba. – Nem áll össze a kép.

Persze azt most nem fogom elmondani, hogy Tina tiltott anyagot akart beadni Arielnek, a nagyszüleim előtt nem fogok ilyesmiről beszélni. Sarolta az ismertségért bármire képes. Szerintem már most azon gondolkodik, hogyan tudna betörni az ausztrál tévés világba, őt nem igazán érdekli, hogy esetleg – ezer másik mellett – nyelvi akadályai is lehetnek ennek.

– Hát pedig Tina többet tud rólad, drágám, mint azt szeretnéd – teszi hozzá Sarolta, a kedves nagyanyám, és meglehetősen kárörvendő a mosolya.

– Oké, összefoglaljuk angolul, hogy mi történt, hiszen az ügyvédünknek sem árt megismerkednie a részletekkel – vágja rá Ariel.

Tina többet tud rólam? Ennek ellenére talán mégis lépéselőnyben vagyok vele szemben, gondolom, aztán bekapcsolódom a történet elmesélésébe.

Tina

– Már itt is vagyok – lép vissza a kis szobába az ügyvéd, akit kihívtak egy percre a nyomozók. – És azt kell mondanom, hogy a vallomástétele után szabad lesz, Tina. Egy magyar forgatócsoport ugyanis felvette a történteket. Ők Bora nagyszüleiről és Boráékról forgattak, és követték magukat a hoteltől a kórházba. A felvétel már itt van, a rendőrségen, és tökéletesen tisztázta magát.

– Ó. Hát ez… remek hír. És ki volt a tettes?

– Nem tudom, ennyit árultak el. A többiről majd mi is tudomást szerzünk. Most még vár magára egy fél óra, amikor elmond mindent, vagyis hivatalos vallomást tesz, én is ott lehetek, aztán szabad, természetesen.

– És mi történt Borával?

– Bora ide tart Ariellel és a nagyszüleivel.

– Tehát ő is szabad.

– Igen – bólint. – És, Tina…

– Igen?

– Nem kell mindent elmesélnie. A maga zsarolója… az nem az ausztrál nyomozókra tartozik. Velük majd…

– Én azért meséltem el magának, mert szeretnék megoldást.

– De nem az ausztrál hatóságtól – ingatja a fejét. – Erre majd Ariel csapata talál embert.

– Nem tudom, akarom-e, hogy Ariel megtudja…

– Magának kell eldöntenie, de én azt mondom, mivel az életét teszi tönkre, nagyon érdemes lenne a végére járnia. Mi van a fiolákban?

– Nem tudom. Tényleg nem tudom. A hátizsákot sem én hoztam magammal.

– Jó. Megpróbálok információt szerezni a felvételről, és fontos a fiolák tartalmát megnézetni. Abban pedig reménykedjünk, hogy nem ez a gyilkos fegyver, vagy ha mégis, akkor látszik, amikor valaki beteszi a hátizsákba.

– Az a probléma, hogyha nem itatom meg a fiolák tartalmát Ariellel, és persze nem fogom, akkor arról a régi ügyről mindenféle hamis információt nyilvánosságra hoznak, és ezzel engem tönkretesznek.

– Meglesz a megoldás, Tina.

– És… ki ölte meg a masszőrt? – kérdezem végül. – Már ha tényleg masszőr volt…

– Nem ölték meg.

– Nem?

– Lövést kapott, de nagy mázlija volt, levitte a fülcimpáját, attól vérbe borult az arca, és a sokk miatt esett össze.

– Vagyis él? – értetlenkedem. – Hogyan csúszik le, mint egy rongybaba, valaki, akinek csak a fülcimpáját lőtték el? Hogyan játssza el a halottat?

– A felvételek nyilván sok mindenre választ adhatnak, de én csak ennyit tudok, Tina, hogy az áldozat életben van és nincs súlyos sérülése.

Na jó, így sem értek semmit ebből az egészből.

Amikor végre bekapcsolhatom a telefonomat, három hívást találok rajta, egyet Arieltől, egy sms-t, amiben semmi sincs, és szokás szerint nyilván lenyomozhatatlan a szám, és még egy sms-t, ami nyilván ismét egy eldobható kártyáról érkezett.

Lakat a szádra, csak úgy úszhatod meg.

És akkor kiráz a hideg, és csak remélem, hogy nincs beépített ember, és nem tudja meg az illető, hogy mindent elmondtam egy ügyvédnek.

Bora

Mindent, amit tudok, elmondok a nyomozóknak, kivéve a flakonokat. Az nem tartozik a rendőrökre, és bár tényleg nem lenne nagy gáz, legalábbis nekem, ha leültetnék egy pár hónapra, vagy legalább – légyszi, légyszi – néhány hétre Tinát, tudom, hogy Ariel miatt nem tehetek ilyet.

Hogy aztán hogyan adom majd elő ezt a titkos fiolás dolgot Arielnek, ráadásul úgy, hogy már csak fél napunk van, azt nem tudom. Mindenesetre most Tinának kisebb baja is nagyobb lesz annál, hogy beszerezzen egy újabb adagot, vagy ha már beszerezte is, megitassa a férjemmel. És most már én is résen leszek.

Ariel nemzetközi ügyvédje, vagy hogy is nevezzem, két helyi kollégát is riasztott, egyiküket kifejezetten nekem delegálták, a másikat Tinának.

A férjem a bejáratnál vár. Itt kávézó van a rendőrség mellett. Egyébként nem is olyan régen önszántamból is jártam ausztrál rendőrségen: Port Douglas őrsén, mert akkor épp Ariel tűnt el. Más kérdés, hogy nem is eltűnt, hanem lelécelt az apjával egy fontos ügy kapcsán…

Ariellel ott ülnek a nagyszüleim is az asztalnál, ők is rám várnak.

– Nagyapád mondani akar valamit, Bora – szögezi rám a mutatóujját Sarolta. Ariel felpattan és átölel. Kazimir vörös, mint a cékla. El nem tudom képzelni, mi jöhet még a ma történtek után.

– Nem biztos, hogy akarom.

– Hát pedig el fogod mondani! – ripakodik rá nagyanyám. És Kazimir, az országosan évtizedek óta ünnepelt sztár-táncdalénekes nem kéri ki magának a hangnemet. Hanem rám néz egy olyan spánielpillantással, amit tényleg csak a cuki éhező kutyákról szóló cikkek illusztrációjaként lát az ember, és azt mondja:

– Ne haragudj, Bora, de én bechipeztelek.

– Tessék??

– Amikor a manduládat kivették, és volt egy kis sérülés a lábadon is, tudod.

– Hű, az nagyon régen történt. Már vagy nyolc-tíz éve.

– Igen. Na, akkor én – sóhajt nagyot, majd folytatja – belerakattam egy chipet a lábadba.

– Chipet? Olyat, mint a kutyákba szokás?

– Onnan vettem az ötletet, igen.

Arielre nézek, aki nem tudja eldönteni, hogy reagáljon erre az egészre, ezért érdeklődve nézegeti a saját hüvelykujjait.

– De miért? Miért kellett egy chip a lábamba? A kutyáknak az adataik vannak a chipen, ki a gazda, mi a telefonszáma… de én tudok beszélni. Nem értem.

A homlokomat ráncolom. Most nem tudok még azon is pluszban kiakadni, hogy – apám szavaival élve – invazív beavatkozást végeztetett rajtam, egyelőre szeretném megérteni, mi és miért történt.

– Gondoltam, hogy nem jössz rá, mi itt a lényeg – veti közbe Sarolta. – A nagyapád egy olyan chipet rakatott a lábadba, ami pontosan megmutatja, hogy hol tartózkodsz.

Bámulok rájuk, még emésztgetnem kell ezt a dolgot.

– Vagyis – folytatja a nagyanyám, látva, mennyire nem esik le a tantusz – bármikor előveszi a szerkentyűt, azon a térkép megmutatja, hogy hol vagy. Érted? Mert jeleket ad le a lábad.

Arielre pillantok, aki végre szintén rám néz. Esküszöm, az van a tekintetünkben, hogy ez a két ember, akiket nem én választottam, de most már ez van, szóval a nagyszüleim valóban közveszélyes őrültek mindketten.

– Én úgy fognám ezt fel – szólal meg végül Ariel –, hogy ez az egész chipezés arra volt jó, hogy megtaláljanak a nagyszüleid, miután elrabolt ez a szekta.

– De hiszen saját magam intéztem a szökésemet! – háborgok.

– Igen, a csillagállás is jó volt – bólint Sarolta –, de ki tudja, mi lett volna a vége, ha nem törjük rád az ajtót a nagyapáddal. Akkor lehet, hogy ez az őrült, aki lelőtte az elrablódat, ellened fordította volna a fegyverét.

– Na jól van. Mikor szabadulhatok meg a chiptől?

Okés, így kerülök vissza a sebészdoktorhoz, aki ünnepnapokon nőgyógyászatot tanul, és egy pici metszéssel megszabadít a behelyezett cucctól, és közben úgy néz rám, mint egy állatorvosi lóra. Kénytelen vagyok tájékoztatni arról, hogy a nagyapám így GPS-ezett pár éven át. Nem válaszol, de látom, mennyire megrökönyödött.

Nem mondom, hogy engem nem vágott oda ez a hír. De Kazimir úgy őrült, ahogy van. Nem szeretném, ha tovább követne, ezért kivetetem a lábamból a chipet, de nem utáltam meg Kazimirt miatta. Még úgy is felfoghatnám, hogy ő így mutatta ki a szeretetét. Mindegy, vége.

A doki olyan szomorúan pislog rám a búcsúzásnál, mintha már arra gondolna, hogy na, és ezekhez érkezik egy gyerek, szegény.

Jól van, erre most nem is akarok gondolni.

Indulunk az új hotelbe, ahol a menedzser meg a biztonsági szolgálat vár majd minket.

Elég mozgalmas napom volt, az biztos.

Tina

– Van egy kis gond – mondja az ügyvéd, amikor beszállunk a kocsijába. A telefonját nézegeti.

– Milyen gond? – Én elég erős nő vagyok, de egy ideje úgy érzem, fel kellene adnom. A mai nap már tényleg csak hab a tortán. – Mi történt azóta, hogy lejöttünk a kihallgatószobából?

– Elkészült a gyümölcslevek vizsgálata. Bár úgy terveztem, hogy mi nézetjük meg, a nyomozók megelőztek. És sajnos jogukban állt.

– Gyümölcslevek?

– A kis fiolák tartalma. Tudja, a hátizsákjában talált fioláké.

– Igen?

– Növekedési hormont tartalmaznak.

Csend.

Számomra ez a teljes összeomlás.

Ariel a tiszta verseny híve, és semmit sem kapott tőlem, soha. Ha ez most kiderül, akkor nemcsak rám vet árnyékot – és bizonyára Ariel megszabadul tőlem azonnal –, hanem Ariel sportkarrierjére is. Hiába fogják ellenőrizni százszor, akkor is ráragad a doppingoló jelző, mint egy levakarhatatlan matrica. A növekedési hormonról még én is tudok annyit, hogy néhány óra alatt kiürül a szervezetből, tehát nem kimutatható holnap, ha ma megitatom Ariellel.

Ugyanakkor… ezek a fiolák hogy kerültek a hátizsákomba? Hogy került a kórházhoz a hátizsákom, amikor nem is hoztam el a szállodából? Hogy kerültek oda a fiolák, amikor Bora vette fel őket?

Bora állított volna csapdát nekem?

De hiszen Bora nem ismerheti a múltamat. Még ha szeretne is eltávolítani Arieltől – talán –, akkor sem ilyen okos, és nem ilyen rafinált.

– Ezt az én zsarolóm csinálta. Ezzel jelzi, hogy nem mondhatok el semmit, nem nyomozhatok, mert akkor Arielnek is vége – bukik ki belőlem, amire jutottam.

– Már ráállítottunk egy magánnyomozó irodát a dologra – feleli. – Csak azt kell kérnünk a rendőrségtől, hogy egyelőre ne hozza nyilvánosságra a laboreredményt. Versenyt futunk az idővel. Arielnek pedig doppingvizsgálatot kérünk hatóránként a holnapi meccsig.

Nehezen tudom elfogadni, hogy éppen én hozom Arielt ilyen kínos helyzetbe, de jelenleg nem tudjuk őt máshogy védeni. Hatóránként vért fognak venni tőle hivatalos formában, és ez nemcsak őt védheti meg, hanem engem is.

Bora

– Veled mindig történik valami szokatlan, ha nem vigyázok rád – simogatja meg a nyakam. Az új hotelszobánk előszobájában állunk, és az ajtónak dőlve élvezem, ahogy cirógat. A klímából olyan hideg fúj, hogy a mellbimbóim kemények, mint a beton. És talán nem csak a hidegtől… Viszont, ahogy megérinti mindkét mellemet, keményen, ahogy szokta, olyan fájdalmat érzek, hogy sikítani lenne kedvem.

– Mi a baj? – kérdezi, ahogy megérzi, hogy eltávolodom tőle.

– Finomabban érj hozzám! – kérem, de esküszöm, amíg a mellem körül járnak az ujjai, még ha simogatva is, feszül és fáj a mellbimbóm. Alig várom, hogy Ariel keze lejjebb érkezzen, megtalálja a puncimat.

Amikor már ott vagyunk az ágyban, bekerül az ujja a hüvelyembe, és rá is szorítok automatikusan, de ami a furcsa, hogy egyszerre jó és fájdalmas az egész. Felnyögök, amikor még egy ujját felcsúsztatja, aztán kiszakad belőlem: – Finomabban!

Megáll, és csak tartja bennem az ujjait, a tenyerével óvatosan masszírozva a csiklómat.

Finom, lassú, olvadós mozdulatok, és most végre eleresztem magam.

Másodjára akkor élvezek el, amikor szinte mozdulatlanul bennem tartja a farkát, és a csípőjét mozgatja lassan, óvatosan.

Alig mozog, mégis beleszáguldok vele az orgazmusba.

– Valami baj van? – kérdezi később.

– Elfáradtam, azt hiszem – mondom. – És neked nem lett volna szabad a holnapi meccsed előtt szexelned, tudod…

– Ezt bízd rám – mosolyog, és nagy, meleg tenyerébe takarja az arcomat.

Aztán magához húzza a telefonját, megnézi, és felugrik.

– Az egyik ügyvéd és Tina beszélni akar velünk. Öltözz fel, és áthívom őket a nappaliba.

– Velem is?

– Igen. Veled is.

Elég ijesztően hangzik.

Na jó, hát itt még semmi sincs megoldva. Azt sem tudom, a szektásokkal mi történt.

Tina ma nem hozza a tűsarkús formáját. Egy fekete edzőcipőben, rongyos, szűk farmerban és fehér szponzorpólóban van, a haja lófarokban, teljesen sminktelen. És egészen sápadt. Tudom ám, hogy miért jött utánam a nagyszüleimmel. Kellett neki az a néhány fiola.

Most jut eszembe újra, hogy meg is ittam, a fene tudja, micsodát.

Még az is lehet, a mai nap történéseit figyelembe véve, hogy perceken belül meghalok tőle.

Tina a helyi ügyvéd miatt, akit – és ez nem rosszmájúság – szerintem Ariel fizet, és aki nem tud magyarul, angolul kezd bele egy sztoriba.

Még szerencse, hogy annak idején az angol volt az egyetlen, amit komolyan tanultam, sőt, még az egy év főiskolai pályafutásomat is jórészt a nyelvtudásomnak köszönhettem.

Ez egy egész más Tina, mint akit én ismerek.

Az a Tina, akit én ismerek, mindig magabiztos, felfelé tartja a fejét, egyenes a válla, és fentről néz az emberek szemébe. Ez a Tina pedig, aki a szálloda kanapéján összeroskadva ül, egy másik nő.

Mesél egy gyilkosságról, hamis infókról, zsarolásról. Úgy hallgatom, hogy az elején azt kell higgyem, egy vadidegen sztorit tálal elénk. Ariel a kezébe temeti az arcát, úgy hallgatja végig.

Aztán eljut a közelmúlthoz a mesében, és elérkezik az a pont, amikor a vécében történt telefonbeszélgetését idézi fel.

– Ott voltam – kotyogok bele. – Az egyik fülkében voltam, és hallottam azt a beszélgetést.

– Óh. – Megkönnyebbülten néz rám vissza. – Akkor ugye te… te hoztad el a fiolákat?

Minden tekintet rám szegeződik.

Elvörösödöm, mert hát én így a tolvaj vagyok.

– Én vagyok Bora. Te a Bora jelszót adtad meg, tehát nem éreztem jogosulatlannak magam. Másrészt pedig Arielt meg akartam menteni, bármit is adj neki.

– Mi volt a fiolákban? – kérdezi Ariel.

– Nem tudom, mert már nem voltak ott, amikor megérkeztem a kávézóba.

– Én hoztam el őket – erősítem meg.

– És nyilván otthagytad a szektásoknál – húzza fel a szemöldökét Tina. Nem tudom, miért, de úgy érzem, nagyon szeretné, ha ez lenne az igazság. Nem válaszolok.

– És ami a legfurcsább – veszi át a szót az ügyvéd –, a kórház előtt, a gyilkossági kísérlet helyszínén megtalálták Tina hátizsákját, benne bontatlan fiolákkal. A rendőrség bevizsgáltatta a fiolák tartalmát.

– A fiolák nálam voltak – vágok közbe.

Tina folytatja:

– Én viszont nem kaptam fiolákat, így a hátizsákomba sem tehettem be őket. Nem tudom, hogyan került a helyszínre a hátizsákom, Bora nagyszülei a megmondhatói, hogy nem volt nálam hátizsák, amikor beszálltunk a taxiba – magyarázza Tina.

Ariel érzelemmentes arckifejezéssel várja, mi sül még ki ebből a sztoriból.

– A fiolák, amelyeket Tina hátizsákjában találtak, növekedési hormont tartalmaznak – dobja be az atombombát az ügyvéd.

Ariel az asztalra csap a csuklójával, jó, hogy nem törik be alatta az üveg.

– Vagyis ezt kellett volna beadnod nekem? – kérdezi Tinát.

– Nem tudom. Az eredeti fiolákat Bora vitte el, azokat kellene megnézetni. De azok persze eltűntek a szektánál…

– Kinek áll érdekében ez az egész?

– Olyasvalakinek, Ariel, aki el akar szakítani tőled. Aki le akar járatni előtted. Ezért kell hatóránként egy doppingtesztnek alávetned magad, hogy tisztán kerülj ki ebből az ügyből.

– Csak azt nem értem, miért nem szóltál nekem erről az egészről. Vannak magánnyomozóim, és…

– Egyikük dolgozott rajta már korábban, Ariel. Nem talált semmit.

– Akkor is! Mi együtt vagyunk egy csapat!

– Jelentkeztek a magyar tévések, Ariel. Van nekik valamijük, azt mondják. Itt vannak a hallban – közli Tina.

Tina

A tévésekkel nem ápoltam semmilyen viszonyt, és azt sem tudom, mit tartogatnak, de talán ez az egyetlen lehetőségem, hogy visszanyerjem az arcomat Ariel és saját magam előtt.

A két operatőr olyan észrevétlenül érkezik, mint ahogy hónapok óta Arielék körül forgatnak.

– Lehet, hogy segíthetünk. Karesz már leadta a filmjét, én pedig most vettem észre, hogy én is rögzítettem valamit, ami megmaradt, nem adtuk át a rendőröknek – mondja egyikük, és bekapcsolja a tévét. Állítgat valamit a kameráján, míg egyszer csak megjelenik a jele a szállodai tévén.

Hátulról vette, ahogy megérkeztünk a kórházba Kazimirrel és Saroltával. Viszont, éppen ezért, szemből látszom, amikor a masszőr elkap és magával húz lefelé a lépcsőn. Megteszünk néhány lépcsőfokot, amikor valaki elhalad keresztben mögöttünk, és utána a masszőr összeesik.

Egy nő. Egy hátizsák esik le a válláról.

Az operatőr visszaugrat, és kikockázza a nőt.

Egy szép, szőke nő.

Bora felnyög, majd sírásban tör ki.

– Egy pillanat – mondja Ariel, odanyújtja a kezét Borának, és elmennek a hálószoba irányába.

Én ott maradok a két operatőrrel, az ügyvéddel, és egy kimerevedett képkockával, ami egy gyilkos nőt ábrázol, akit soha az életben nem láttam.

Nem tudom, mit kezdjek ezzel az egésszel.

Bora

– Te is láttad? – hüppögök. Ariel szomorúan néz a szemembe.

– Igen.

– És megismered?

– Igen.

– …

– Az anyám az.

Az anyja két cseh farkaskutyával, Putyinnal és Natasával, abban a kihalt Sydney melletti házban él, és egyáltalán nem érdekli már Ariel, van(nak) új családja(i), egyébként is orosz kém volt, ahogy nekem elmondta.

És most lelőtt egy embert. És, ahogy belegondolok, valószínű, hogy Tinát is ő zsarolta éveken át. Talán mindent tud az ott történtekről, talán ő maga volt ott a helyszínen? Hogy miért zsarolja? Hát azt nem tudom. De azt láthattuk, hogy Tina hátizsákját a növekedési hormonos fiolákkal ő ejtette le a kórház lépcsőjén.

– Ő már nem az anyám – mondja egy perc hallgatás után Ariel. – Már ott, Sydney-ben kiderült, hogy ő tovább tudott lépni.

– Azért mégis van különbség a között, hogy nem akar az anyád lenni, meg hogy megöl egy embert. És hogy tönkre akarja tenni az edződet.

– Vagy, illetve és: engem.

Visszamegyünk a nappaliba, már nincsenek ott az operatőrök – és most Arielen a sor.

Elmondja a saját történetét az anyjáról, arról, hogy nemrég értesítették: megtalálták. Mesél a találkozásról, majd én jövök. Nem nagy kedvvel, de kiteregetem, hogy bizony én is jártam ott, és mit tapasztaltam. Látom, hogy Tina hüledezik. Hát istenem, nem az a kis egyszerű csaj vagyok, akinek gondolt.

– De ennek a történetnek mi köze az imént látott filmhez? – kérdezi az ügyvéd.

– Az a nő, aki lelőtte a férfit a lépcsőn, az anyám – feleli Ariel.

Hát elég kacifántos ez a történet. Tina a száját harapdálja tanácstalanságában.

– A férfi egyébként él, könnyebb sérülést szenvedett – veszi át a szót az ügyvéd. – Ha ez a dolog így van, mármint egy profi tette, akkor nem is akarta megölni.

– Hanem mit akart?

– Ráijeszteni valakire. Feltételezem, hogy Tinára. Mert nyilván ő volt a zsarolója, sok mindent tudhatott róla, ahogy, gondoljunk bele, a saját gyereke után is könnyen nyomozhatott. Ezzel és a fiolákkal jelezte Tinának, hogy a markában van.

– És honnan tudhatott arról, hogy én hol leszek abban a pillanatban?

– Ó, hát ezt, ha végiggondoljuk, ami elhangzott, nagyon jól tudjuk – válaszol az ügyvéd. – A szekta vezetője előzetes letartóztatásban van. Annyit tudunk, mert ezt már a kapcsolatom elmondta, hogy a szektának az egyik mentora egy titokzatos, gazdag nő, akinek van egy kis orosz akcentusa. Tehát ő sugallhatta azt nekik, hogy rabolják el Borát. Hogy mi volt a célja ezzel, azt viszont egyelőre nem ismerjük.

– Tudjuk anyád címét – mondom Arielnek, aki szomorúan bólogat. Az ügyvédnek oda kell adnunk a címet, amit ő kiad a magánnyomozóinak. Valahogy az az érzésem, soha, senki nem bízik a hivatalos nyomozókban. Hogy ennek mi az oka, nem tudom.

– Van még valami – közlöm, amikor már mindenki azt hiszi, hogy a történet végére értünk. – Én egy fiolát beadtam egy laborba bevizsgáltatni, még mielőtt elvittek volna a szektások. Megnézem, hátha megjött az eredmény.

Arról nem teszek említést, hogy én magam is lehúztam két fiolányit az italból.

A telefonom persze nincs nálam, és az is kismillió év, mire eszembe jut a jelszavam, de végül csak belépek Ariel telóján a leveleim közé.

És a legfelső levél a laboratóriumi lelet.

Ariel kezébe nyomom a mobilt.

– Nyisd meg, olvasd el. Itt az eredmény.

Ariel a kezébe veszi és komoran olvassa a levelet.

Majd elmosolyodik.

– Na legalább az, amit valóban be kellett volna adnod nekem, csak sima gyümölcskoncentrátum.

Nagy sóhaj mindenki részéről.

– De ez mi a fenét jelent? – kérdezi Tina.

– Szerintem azt, hogy valójában nem akart Arielnek tiltott szert adni – jövök rá a válaszra. – Talán ezzel csak téged akart lejáratni Ariel előtt. Vagy csak figyelmeztetni, hogy továbbra is figyel téged, és ő mondja meg, mit tegyél. Én azon sem csodálkoznék, ha az embere vagy ő maga ott lett volna a balesetednél, Tina. Régóta be akart hálózni. Mit gondolsz?

– Nagyon vad, amit mondasz.

– Várjuk meg, mit talál a magánnyomozónk, aztán visszatérünk a dologra – javasolja az ügyvéd.

– Szerintem ő azt akarja, hogy Ariel nyerjen – folytatom. – Ezért még küldött is neki valami gyümölcskoncentrátumot, viszont Tinát még inkább a markában akarja tartani. Kell neki egy ember. A kémeknek – hangoztatom a tudásomat, amit legfeljebb A kártyavár című, nem is kémes, de összeesküvéses sorozatra alapozhatok – mindig kell legalább egy beépített ember, akit a markukban tarthatnak, akin keresztül cselekedhetnek, és akitől információkat kaphatnak.

Amikor kettesben maradunk, Ariel hozat kaját.

Egy szót sem szólunk, amíg megérkezik a szobapincér – mindkettőnknek van min gondolkoznunk.

Steak, sült zöldség, víz és kölyökpezsgő. Ezeket rendelte Ariel, az utóbbit nem nagyon értem.

– Alkoholmentes pezsgő?

– Igen. Terhesen alkoholt akarnál inni? – mosolyodik el. Micsoda?

– Ezt honnan veszed? Honnan veszed, hogy terhes vagyok?

– Hát a laborleletből.

– Ó.

– Ott volt a gyümölcslé elemzése alatt. Az adataiddal.

– Ó.

– Úgyhogy kölyökpezsgőt bontunk, mit szólsz?

Mit szólok? Nem szólok semmit. Egyelőre az arcát vizsgálgatom. Meg az érzéseimet.

Semmivel sem vagyok tisztában, még saját magammal sem. Mintha a testemen kívül kerültem volna. Ki vagyok, hol vagyok, és mi lesz velem? Mi lesz velünk?

Három nappal később

Bora

– Tehát, kedves rajongóim, itt jön felém egy sárkány. Sárkány bizony, nevezhetjük komodói gyíknak is, de tudjátok, a kifejlett példányok többméteresek, és a nyáluk úgy tele van baktériumokkal, hogyha megharapnak, akkor azzal simán megölnek, igaz? – fordul anyám apám felé.

Egy szigeten tartózkodnak, anyu ocelotmintás bikiniben, és hát el kell ismernem, ez a túra nagyon jó alakformáló, még neki is, akinek egyébként nincs túl sok gondja az alakjával. Pink a rúzsa, fekete a napszemüvege, apám pedig rövidgatyában, pólóban feszeng mellette.

– Igen, úgyhogy vigyázz, mert közeledik!

Elröhögik magukat, a háttérből farokriszálva valóban közelebb jön egy hatalmas gyíkféle, aztán anyám beleinteget a kamerába, és bontja az élő adást.

Mondtam már, hogy egymilliós a rajongótábora az Instán? Lassan maga mögött hagyja Beyoncét meg a futballsztárokat. Nagyon durva.

Zsebre dugom a telefonomat, amit végre megtaláltam az egyik bőrönd mélyén, kikapcsolva.

– És akkor én dédnagymama leszek? – ezt már a nagyi kérdezte

– Ne haragudj, de erre nem tudok mit mondani – feleltem.

– Dehogyisnem. Őrülten jó dédnagymama leszek.

– Okés, de én még nem tudom, milyen anya lennék, meg hát nem is a legjobbkor jönne, tudod…

– Te hallottál arról, hogy a gyerekek sosem a legjobbkor jönnek? Tényleg. Sosem.

– Nem hallottam erről.

– Hát csak faggasd ki a szüleidet – tanácsolja. Engem meg kiráz a hideg. Jobb nem belegondolni, hogy ezek szerint nemkívánt gyerek voltam.

A nagyi egyébként már hazaköltözött, de nekem még nem adott konkrét választ arra, hogy hol járt, és hogy egyáltalán sikerrel járt-e. Nagyapámat megnyugtatta, hogy mégsem fogják lesittelni, összekeverték valakivel. A dolgok további otthoni alakulását egyelőre nem ismerem, mert van itt elég teendőm.

Először is, Ariel holnap döntőt játszik! Hozzáteszem, kiborító, hogy állandóan doppingvizsgálathoz kell vizeletet meg vért adnia. Persze negatív, szerencsére.

Másodszor, folyton pisilnem kell, és már megőrjít, hogy mindig azt kell figyelnem, milyen távolságban tartózkodom egy vécétől.

Harmadszor, azóta sem beszéltünk Ariellel a termékenységi dologról (bocs, hogy így említem, de még mindig nem egyértelműek az érzéseim).

Negyedszer, Ariel anyja felszívódott. Vagyis, most már tévécsatornák vetítik a rendőrségi kisfilmet, amin a lépcsőn látható, le is rajzolták, úgy is keresik, de semmi. A magánnyomozó teljesen kiürített, kihalt házat talált Sydney-ben.

Ötödször, az utálatos Tinát még nekem kell békítgetnem, hogy maradjon edzőként Ariel mellett, eszébe ne jusson elhagyni őt! Jézusom.

Hatodszor, Sarolta és Kazimir a mellettünk lévő lakosztályban lakik, és holnapután ott kell lennünk egy melbourne-i csarnokban Kazimir koncertjén.

Hetedszer, iszonyat meleg van, és elég rosszul bírom.

Nyolcadszor, a nyulunk odahaza hamarosan szülni fog, és még mindig nem tudjuk, hogyan sikerült ismét teherbe esnie.

Legalább azt tudom, hogy nekem hogyan sikerült.

Hát ennyi volt az utóbbi pár napom története, és fogalmam sincs, hogyan alakul a többi. Ahogy magamat ismerem, a folytatás is hasonlóan izgalmas lesz. Hacsak el nem rontom, de miért rontanám el. Fő az optimizmus.

A Szélhámos-sorozat eddig megjelent kötetei: Szélhámos szerelem (1. rész) Szélhámos játszma (2. rész) Szélhámos eskü (3. rész) Szélhámos csábítás (4. rész) Szélhámos szereposztás (5. rész) Eddig megjelent

Fejős Éva-könyvek:

Bangkok,tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014) Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016) Cuba Libre (2010, 2015) Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás 2013) Nápolyi vakáció (2013) Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! – kreatív színező (2015) Sosincs késő – kreatív színező (2016) Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016) Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

„Mi sem voltunk angyalok” (2018) Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020) Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020) Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021) Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész Elhitted álmomat (2022)

Előkészületben:

Egy nyár Arubán (2023)

Angol nyelvű e-könyvek: Bangkok Transit (2013) Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Table of Contents

Címoldal

Bora

Bora

Tina

Bora

Bora

Tina

Bora

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Bora

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Tina

Bora

Bora

Eddig megjelent