A SYNDEY SCOTT NÉVEN ÍRT

SOROZAT 6. RÉSZE

Copyright © Fejős Éva, 2024

©Erawan Könyvkiadó, 2024

Itt találod a kiadónkat, webshopunkat:

https://erawan.hu

Erre a címre írhatsz nekem (Fejős Évának) e-mailt:

fejoseva@fejoseva.com

Elérhetőségem

a Facebookon: facebook.com/fejoseva1

Instagram: @fejoseva

TikTok: @fejoseva

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: shutterstock.com

ISBN 978-615-6269-70-6

Prológus

– Most ez komoly, Bora? Mindent tönkreteszel? – kiabálja a telefonba.

– Mit? – kérdezem, tudva, hogy éppen a sminkesnél tartózkodik. Tuti, hogy ez a baj. Mármint az, hogy nem vállaltam el, amit kért.

– Az életemet… a karrieremet…

– Várj már… Hogyan is tenném én tönkre a karrieredet? Az életedet?

– Hát csak nyisd ki az internetet, Bora! – A hangja olyan fenyegetően hangzik, hogy nincs alkalmam a „nyisd ki az internetet” szófordulaton elmélázni.

– Miért, mi van ott?

– Majd meglátod! És most, engedelmeddel, megyek, hogy valakit a világmegváltó útján támogassak!

Huhh.

Semennyi kedvem nincs „kinyitni” az internetet, de mégis meg kell tennem.

Hát hogyan is kerültem újra a világsajtó címlapjára?

Magam sem hinném el ezt a sztorit, ha más mesélné.

Még nem végeztem teljesen, amikor hangokat hallok.

Mielőtt még lehúznám a vécét, óvatosan kibújok a fülkéből, majd visszasurranok.

Talán nem annyira elővigyázatosan, mint kellene, de magamban azon morfondírozom, mit kezdjek ezzel a helyzettel.

Mármint egy félmeztelenül álldogáló pasival, aki történetesen a férjem, és történetesen éppen az imént nyerte meg az Australian Opent, ráadásul nem felül meztelen, hanem alul. Nem a gatya nélkül álldogáló Ariellel van problémám, hanem az öltözőben türelmesen várakozó, jól öltözött emberekkel.

A doppingellenőr csapat várja Ariel vizeletét. Már napok óta hatóránként megpisiltetik, mert enyhe gyanú volt arra, hogy valaki Tinán, az edzőjén keresztül valamilyen tiltott szert akart neki adni, és persze a doppingellenőröknek rögtön az jutott eszükbe, hogy Ariel meg is itta a fiolák tartalmát. Az már más kérdés, hogy a fiolák korántsem tartalmaztak doppingszert, az egyik labor mellett én magam is leteszteltem az egyiket, és napokig a megőrülés határán tartózkodtam, hátha az enyém mégis tartalmazott valami mérget.

Ariel szemmel láthatóan még nem áll készen a meccs megnyerése után a mintaadásra, azonban ahogy ezen lamentálok, kopognak, majd rám lökik az ajtót.

Ott állok rémülten, és félig röhöghetnékem, félig pedig sírhatnékom van, ahogy meglátom a doppingellenőr vigyorgását, a vigyorban és a tigristekintetben benne van: „Na, most elkaptalak!”

– Ez tévedés lesz – tájékoztatom angolul. – Én nem versenyző vagyok, hanem Ariel felesége.

Még mindig ízlelgetem ezt a szót.

– Annál rosszabb! – feleli, és esküszöm, már vicsorog. – Akkor még felmerül az is, hogy bűnszövetkezetben csalnak…

Tágra nyitom a szemem, és várom, mi lesz ennek a vége. De mivel csak megrészegülten bámul, megszólalok.

– Én csak a vécét használtam. Pisiltem.

– Na hát ez az! Éppen ez az! Vizeléssel elkövetett csalásért le fogják tartóztatni mindkettőjüket! Ezt garantálom!

És így is történik.

Na. Hát így kerültem a menyasszonyi ruhás cikkek után ismét a világsajtó vezető híreinek élére.

Egy

– Teljes titokban intézzük ezt most el – ajánlja a laborvezető. Körülnézek. Érdeklődve fülel a két egyenruhás főrendőr, akik zavartan fogadtak minket, és szinte ők kértek elnézést a doppingellenőrök viselkedéséért. Azt, hogy a friss bajnok ül a rendőrautóban, senki sem gondolhatta, de ha látják is – hát kimenekítik a rajongók elől, nem? Vagyis ezt a sztorit rajtunk kívül más nem ismeri.

Mármint hogy szabálytalan pisilésért behoztak mindkettőnket, holott csak én követtem el a „bűncselekményt”, neki még mostanáig sem sikerült.

– Pontosan miért vannak itt? – érdeklődik az egyik rendőr.

– Doppingteszt – bólogat az ellenőr olyan képpel, mint aki már bilincsben látja Arielt, és akár engem is. Mondjuk én nem értek az ilyesmihez, de szerintem a más helyett pisilésért semmilyen körülmények között sem járhat bilincs.

– Igen, és?

– És a hölgy akart mintát adni a versenyző helyett! – mutat rám egy kis kárörömmel az arcán.

– Én ugyan biztosan nem!

– Na ne mondja!

De tényleg, miért utál engem egy doppingellenőr, amikor soha az életben nem doppingoltam? Hovatovább sosem sportoltam, vagyis mi értelme lett volna doppingolnom?

– Hát az biztos – vonom meg a vállam –, és ennek több oka is van. – Most már a főrendőr is érdeklődve figyel, bár az ő arcán mintha mosoly suhanna át. – De most csak egyetlen okot említek: terhes vagyok. Gondolom, ez azért rosszul venné ki magát egy férfi vizelettesztjében, nem igaz?

Még a kés is megállna a levegőben, olyan csönd lesz. Ariel derűsen pislog rám.

– Gratulálok! – találja fel magát az egyik főrendőr, aztán a másik is gratulál. A doppingellenőr vállat von.

– Attól még Mr. Arielnek vizelnie kell!

– De nem tudok egyelőre.

– Ez a leggyakoribb érv – bólint mindentudó arccal az ellenőr.

Pár órával később az egész internet felrobbant.

A teniszező világsztár felesége gyereket vár!

– Arielnek közben gondjai vannak a vizeléssel.

Hát gondold meg ezerszer, belemész-e egy kamukapcsolatba, csak azért, mert jó ötletnek tűnik. Még ha egymásba szerettek is, amint ez nálunk történt, akkor is rettenetesen jó idegrendszerrel kell rendelkezned, ami nekem nincs, mert ugye szétcseszték a szüleim, főleg az anyám, és mindenekelőtt az apai nagyszüleim.

Szóval a sajtóhíreket elég szarul bírom.

Másrészt a terhességet is.

Kettő

– Túl éretlen vagy hozzá – imbolyog a magasban, miközben véleményez. Engem! Éppen egy pálmafa ágaiba kapaszkodik, feje fölött veszélyesen ingadoznak a kókuszdiók, majd még mindig a kezében tartva a telefonját, hagyja, hogy egy meztelen felsőtestű ember, akiből nem látni sokat, lesegítse őt az emeletnyi magasságból. Anyu őrületesen színes szűk ruhában van, és mezítláb. Épp most fejezte be az élő adást az Instagramon, vagy a TikTokon, tudja fene, nem szoktam nézni, de amellett nem mehetek el szó nélkül, hogy már mindegyik platformon több milliós követőtábora van.

Ő az anyám, és nem teljesen normális.

– Felnőtt nő már – csatlakozik be a képbe az apám, aki egy kicsit szintén nem normális, mert ha az lenne, nem egyezett volna bele, hogy félbehagyva állatorvosi és tudósi karrierjét – hiszen ő találta fel a lovak mesterséges megtermékenyítése kapcsán valamelyik humán eljárást! – az anyámmal tart az állatok megmentésének szentelt világ körüli útra, dzsungeltúrákra, ami az én szememmel nézve inkább őrületes ámokfutásnak tűnik. És akkor ő meri nekem azt mondani, hogy éretlen vagyok!

– Huszonhárom éves vagyok! Van állásom, van férjem, van szabad akaratom! Még egy nyulunk is van – közlöm.

– Ugyan már, gyerek vagy, Bora, mit tudsz te az életről? Ugye, hogy semmit? Teherbe esel az első fiútól?! Jesszusom, ez mekkora felelőtlenség!

– Az első fiúmtól? Anyu, hát miről beszélsz, férjnél vagyok, és nem egy átmeneti fiúról beszélünk, hanem…

– Hanem egy rocksztárról, Bora!

– Rocksztár?! – Komolyan mondom, az anyámat félrehuzalozták. – Ariel teniszező, anyu, és, csak hogy tudd, most nyerte meg az Australian Opent!

– Tudom, erről beszélek – legyint kedvesen, és engem egyszerre üt meg a guta, és próbál legyűrni a sírhatnék. Szerintem a világon senki sem tud úgy feldühíteni, mint a saját anyám. Na jó, azért van még egy-két ember. Egy biztosan. – Ariel a tenisz rocksztárja. Az élsport rocksztárja!

– Hmmm.

– Ne hümmögj! Tudod, az ember annak szül gyereket, akiben még saját magánál is jobban megbízik!

Ekkor apám maga felé fordítja anyu telefonját, és beleinteget.

– Szia, kislányom!

– Szia, apa, szóval benned anyu jobban bízik, mint magában, mondjuk értem is a dolgot… – motyogom, és összeszorítom a számat, nehogy előtörjenek a könnyeim. Amióta hivatalosan terhes vagyok, okkal-ok nélkül rám tör a „picsogás”, ahogy Kazimir szokta mondani.

– Tehát – áll a kamera elé újra az anyám, és szinte fenyegetően himbálja a kókuszdiót a kezében –, Ariel úgy tudná bizonyítani, hogy rábízhatod magad és a gyereketeket, és hogy holtodiglan-holtomiglan, hogy…

– Holtodiglan-holtomiglan? – ismétlem meg. Anyám, a drámakirálynő nem spórol a nagy szavakkal ott a dzsungelben.

– …hogy kivonul veled a népszerűségből, a kamerák kereszttüzéből, és olyan helyre visz, ahol még a madár sem ismeri fel. Egyikőtöket sem.

– …

– Na akkor, és csakis akkor elhiheted, hogy ő az igazi, akitől gyereket szülhetsz!

– Ilyen próbák manapság már nincsenek – rázom meg a fejem. Mire is számíthattam volna tőle! Hogy velem örül?

Persze, miért is ne örülhetne velem.

Csak azért se fogok bőgni.

– De vannak, és én már ki is találtam nektek az egészet. Jelentkezzetek, ha készen álltok rá!

Anyám egyik kezében a kókuszdióval elrobog egy vízesés felé a dzsungelben, mint Tarzan neje. Apám újra maga felé fordítja a telefont, és amolyan elnézést kérő mosollyal mondani akar valamit, de azt már nem várom meg. Bontom a videóhívást.

Vadiúj bajnoki címével Ariel a világ egyik legkeresettebb embere, és nem csak a sportolók közül, erre most kell ráébrednem, mert már a díjkiosztón leállíthatatlan az őrjöngés, vagy húsz percig a beszédekre sincs esély. Ott állni a lelátón több ezer eksztázisba jött ember között, hát ez valóban nem mindennapi, ilyet az ember talán ha egyszer megélhet életében, de van egy olyan rémképem, ami talán már-már tényleg rémkép, hogy ez még elő fog fordulni néhányszor a fennforgásunk során, már ha marad minden úgy, ahogy most van. Márpedig nagyon remélem, hogy maradnak a dolgok, bár erre azért szerintem egyik fogadóiroda sem adna túl sok esélyt. Vagyis, ahogy ezt a barátnőm mondta, már tényleg vannak ilyen fogadások, és arra, hogy mi még öt év múlva is együtt leszünk, harminc, arra pedig, hogy tíz évet lehúzunk együtt, alig tizennyolc százalék voksolt.

Mondjuk egyáltalán nem tudom, miféle beteg dolog ilyesmire fogadni, hogy két ember együtt marad-e. Kinek mi köze hozzá?

Már a gondolattól is szipognom kell. Nem tudom, én mennyi esélyt adnék magunknak.

Gyerek nélkül lehet, hogy én is megadnám a harmincat, ami nem tűnik soknak, de a helyzet az, hogy Ariel világsztár, és így hiába próbálnék bízni a jövőnkben, én, Gyarmati Bora csak egy körmöslány vagyok, aki ugyan sminkes is, és sminkesként tényleg elindult egy mikrokarrierem az egyik tévéadón, haha, a hírműsorban, meg celeb talkshow-kban. Ezeknek köszönhetem Arielt is, és tényleg nem nézem le ezeket a műsorokat, de hát más class, ahogy errefelé mondani szokták. Nem ugyanaz a liga.

Három

– Ti vagytok a legjobb közönség! – pattan be Kazimir a színpadra, és végre, nagy nehezen rá irányul a reflektorfény. Addig ugyanis csak minket világítottak be Ariellel, nagyanyám őszinte bánatára, aki egyébként csak a reflektorfény miatt volt hajlandó közelebb húzódni hozzánk. Závodi Sarolta, az egykor népszerű tévébemondó, akinek most újabb fénykora következik egy saját műsorral, zokon vette ugyanis, hogy – szerinte – én folyton „ellopom” a dicsfényt előle és a nagyapám, Kazimir elől.

Gyarmati Kazimir a világ egyik legtehetségesebb táncdalénekese, egy régi, letűnt kor utolsó bálványa, akit a jelek szerint az Ausztráliában élő magyarok is imádnak. Őrült nagyszülők tekintetében igencsak jól ellátott vagyok, és ők csak az apai nagyszüleim, ott van még anyu anyja, aki épp lelépett otthonról, és a tesóm szerint a NAV letartóztatta adócsalásért, de aztán a nagyi tisztázta magát telefonon, bár arról egy szót sem szólt, hogy mégis miért szökött meg hazulról egy hétre. Az adócsaló amúgy is én vagyok – meg egy kicsit anyu –, mert mikor láttatok olyat, hogy egy körmös számlát ad? Na hát én nagyon ritkán szoktam, legelőször is azért, mert többnyire elfelejtem, másodszor mert annyira drága az alapanyag, hogy én már abba beleszámolom az adómat, harmadszor, mert adózzon nekik, akinek táncosnő a nagyanyja. Most amúgy majdnem ebbe a körbe kerültem, mert az enyém ugye a bemondóság mellett amolyan igazi díva lett, ebben a pillanatban például tetőtől talpig kalocsai hímzéses nagyestélyiben ül tőlünk harminc centire, hogy rá is jusson a rivaldafényből. Ami azonban már a nagyapámra irányul.

Kazimir egy vörösesarany öltönyben tündököl a színpadon, van rajta egy fehér ing az öltöny alatt, és összességében tényleg pont úgy néz ki az arany mikrofonjával, mint egy igazi táncdalénekes egy retró filmben, amikor megszólal a Drága Saci.

Jó, nekem senki sem tehet szemrehányást egy ötvenakárhány évvel ezelőtt született dal címe miatt, én is gáznak tartom.

Azonban a csarnokban mind a nyolcezer-kétszázhuszonhárom fizető és száz prominens, vagyis nem fizető néző (Sarolta ismertette velünk a számokat) egyszerre ugrik fel. Bár az átlagéletkor felülről veri a nyolcvanat, a csarnokot betölti a Drága Saci szövege. Mindenki ismeri a dalt, bármilyen fura is. Fogalmam sincs, honnan jött össze ennyi magyarul beszélő magyar származású itt élő ember, de amikor nagyapám azt énekli, hogy Drága Saci, miénk volt a sziget, a liget meg a Laci, a lacikonyha, akkor, teljes ámulatomra, megmagyarázhatatlan energiák kelnek életre idebent. A tömeg hullámzik, Ariel is feláll és magával ringat, azt se tudom, honnan is tudhatja egy ősrégi dal szövegét, amit a nagyfater még akkor szerzett, amikor a nagyanyámat hódítgatta, szóval, drága Saci, énekelek én is, nem Saroltának, hanem a tömeggel, ami húz magával, Ariellel, és most, igen, most egy picit büszke vagyok Kazimirre. Bármilyen ciki is a dal, mégis büszke vagyok rá.

Kazimir úgy tol le két órát, mintha húszéves lenne. Közben négyszer átöltözik, és Sarolta szerint kétszer oxigént szív a backstage-ben.

– Mivel ti, fiatalok mindenfélét szívtok – szegezi a szünetben nekem a mutatóujját, amin a köröm vörös lakkot visel –, így nem tudom, miért vágsz képeket amiatt, hogy a nagyapád megszívja időnként az oxigénpalackot!

– Ééén?

– Igen. Azt hiszed, nem tudom, hogy amiatt lettél most terhes, hogy veled foglalkozzon mindenki? Azt hiszed, nem jöttem rá, hogy csak meg akarod buktatni a műsoromat?

Hű, bakker, alig kapok levegőt. De hát mit vártam tőle?

– Jézusom, Sarolta, de hát az unokád vagyok! – A szemem forgatom. Na, most mondja valaki, hogy milyen cuki nagyim van! Tessék, ki mondja ezt róla? – Miért akarnám megbuktatni a műsorodat?

– Mert te Kazimirrel vagy! – vágja az arcomba. – Kazimir a favoritod!

Ariel érkezik egy üveg vízzel és popcornnal. Sarolta szeme őt látva is villámokat szór.

– De hát ti mindketten a nagyszüleim vagytok – próbálkozom –, és én egyáltalán nem akarlak megbuktatni, vagy elvenni előled a nézőket! Engem kikészít a nyilvánosság, nem érted?

– Nem! – Rám mered. És tényleg, tutira nem érti. – Az egyetlen, ami felér az oxigénnel, meg az őssejtekkel, meg a ki tudja, mivel, az a szereplés, érted, Bora? Ne vágj ilyen képet, hát hogy a fenébe ne értenéd! Különben nem vettél volna szíves-örömest részt egy show-műsorban!

– Jézusom, az mikor volt már… – sóhajtok. Mire ő bemondja a pontos dátumot. – Te tényleg azt hiszed, hogy engem a népszerűség hajt? – fakadok ki, aztán, teljesen megmagyarázhatatlanul, hiszen Saroltától legfeljebb dühbe tudtam gurulni korábban, zokogni kezdek.

Mire Kazimir oxigéndúsan újra a színpadra lép, elhatározom magam.

– Elmegyünk – kiabálom Ariel fülébe. – Elmegyünk oda, ahol senki sem ismer minket, és ahol próbára tehetjük a kapcsolatunkat.

– Micsoda??? És miért? – kiabál vissza.

– Hát a gyerek miatt. Hogy mi legyen velünk. Család, vagy mi a fene lesz belőlünk.

Szerintem ilyen hülye fejet vágni még nem láttam, mióta ismerem.

De ebben most nem ismerek tréfát.

Az egyetlen esélyünknek most már én is csak az elvonulást látom. Hogy miért, azt pontosan nem tudom, talán Saroltának is bizonyítani akarok.

Legyenek ők a sztárok, én beérem egy sivataggal vagy dzsungellel és Ariellel.

Négy

A csávón, aki fogad minket, csak egy töktartó van meg valami fejdísz.

A töktartón azt értem, hogy valami kis úgymond faroktakarószerűség, de minden látszik tőle, kivéve a pénisze hegyét. Elég kínos, hogy csak a szemét és az arcát nézhetem. Valamint néhány színes festékcsík díszíti a mellkasát, és fura, állatmintás tetoválás a hátát és mindkét combját.

Ott áll meztelenül a teherszállító gép lépcsője mellett, és vigyorog. A hófehér fogsorából épp az egyik első foga hiányzik, büszkén villogtatja.

Ismétlem, egy meztelen hapsi fogad minket, és azt rakja össze angol szavakból fura akcentussal, hogy remélhetőleg ő lesz az új törzsfőnök, ő vigyáz ránk, ha jönne egy vírus vagy egy támadás.

Hű.

Bora, mondom magamnak, mindig hajlamos voltál a hülyeségekre. De hogy most anyád és nagyanyád nyomására a meztelen pápuák földjén teremj terhesen, a férjeddel, akinek csak egyenként az ujjaira magasabb biztosítás érvényes, mint a mindenkori amerikai elnökre cakpakk?

Őh… hm.

Lehet, hogy nem volt túl jó döntés.

Miközben a meztelen himbilimbis ember mellett sétálunk a rettentő hőségben, és ugrálunk el a gépből felénk dobált postai zsákok elől, végiggondolom, hogy is kerültünk ide.

Kazimir koncertje egy merő ováció volt. A közönség, mint az öregek otthona színesen öltözött lakói, végigénekelték az összes dalát. Láttam, hogy többen sírtak. Ettől nekem is könny tolult a szemembe, de most már kezdek megbarátkozni azzal, hogy a terhességem két jele – a menzeszem kimaradásán kívül – a fokozott könnytermelés és a gyakori pisilés. Még Sarolta is énekelt, pedig köztudomásúlag magában lenézi Kazimir pályáját. Szerinte szépen felolvasni nagyobb dolog, mint „dalocskákat írni” meg énekelni.

Kazimir annyi ráadást adott elő, hogy azt hittem, ott éjszakázunk.

A végén megérkeztek a páholyunkba a tévések, az ausztrál tévések – ezt most muszáj kihangsúlyoznom, mert tévések követtek minket is eleget –, és bár kísérletet tettek rá, hogy Arielt tegyék a sztorijuk középpontjába, végül sikerült elmenekülnünk anélkül, hogy bárkinek is nyilatkozott volna a férjem a teniszgyőzelméről meg a doppinggyanúról, nem beszélve a terhességemről.

Érjék csak be a nagyszüleimmel, gondoltam.

A hotelbe érve jött az első gebasz.

Egy nő rohant le minket, amihez már tulajdonképpen hozzászoktam, de vele volt egy ikerpár is, olyan tizenhat év körüli kamasz fiúk.

– Ők a nagyapád gyerekei! – kiáltotta a nő hangosan, magyarul, amikor meglátott.

Hű, nem mondom, Kazimir rendesen balkezezett, mert már van egy felnőtt lánya is egy rajongójától, aki majdnem megmentette a NAV-letartóztatástól a másik nagyimat, de ez most nem tartozik ide.

– Szuper, ezt majd vele beszélje meg! – csúszott ki a számon, és most tényleg nem irigyeltem Saroltát, hogy mindig ilyen szar helyzetbe kerül Kazimir miatt.

De apámat sem irigyeltem, mert most újabb két állítólagos testvért kell majd megismernie, úgyhogy ebből az egészből igyekeztem kimaradni, amennyire csak lehet.

– De te vagy az unokája, és be kell vinned hozzá! Mintát kell nyernem tőle! A DNS majd mindent bebizonyít!

– Oké, sok sikert – morogtam, aztán örömmel láttam, hogy a szálloda biztonsági őre felébredt első álmából. Ariel pedig a lift felé húzott.

– Tudod, Bora, ez nem lesz így jó. Innen mindenképpen el kell mennünk – állapította meg Ariel. – Nincs is miért Ausztráliában maradnunk. Szóval, igazad van.

– Igazam, miben?

Addig nem válaszolt, amíg be nem léptünk a lakosztályunkba.

Ott aztán átölelt, és gyengéden végigsimított a szuperlapos hasamon. Ettől az érintéstől az összes pillangó felébredt belül, és olyan orgazmusom lett anélkül, hogy benyúlt volna a bugyimba, hogy a fal adta a másikat.

– Megőrültél – suttogtam.

– Nem, én nem. Csak érzékenyebb vagy – mosolygott. Eszembe jutott a távirányítható pillangó, amikor azzal szórakoztunk, aztán tessék, most ott tartunk, hogy éppen csak megérinti a hasamon a bőrt, én pedig elrepülök az orgazmustól.

Jó lesz vigyázni ezzel a terhesség-dologgal.

Miután belülről is megállapítottuk, hogy a működésem sokkal érzékibb és érzékenyebb, mint korábban, vagyis több őrületesen szexi és minden szempontból kielégítő orgazmus után Ariel a mellemet fogva tette a bejelentést.

– Elfogadom, amit mondtál.

– Pontosan mit?

– Azt, hogy el kell mennünk. Valahová, ahol senki sem ismer minket.

– Oké, engem nem ismernek… nélküled. Viszont te az egész világon ismert vagy.

– Hm…

– Jó, várj. Anyám azt mondta, van egy ötlete, és jelentkezzünk, ha készen állunk az elvonulásra.

– Anyád ötlete? – húzta fel a szemöldökét, mint aki mérlegre teszi, kapcsolódjunk-e ez ügyben a maximálisan kalandvágyó és minden illemre fittyet hányó anyámmal.

– Oké, de apu is vele van. Csak megbeszélték, mit talált ki nekünk. – Apám kutató állatorvos, és van egy-két szuper találmánya, nagyjából mind a lovakhoz kapcsolódik, vagyis a lovak nemi életéhez, vagy még inkább: a biztos megtermékenyítéshez. Igazi nagyágyú ő a tudományos életben. Nem beszélve arról, hogy apám egy megfontolt, tudásalapú ember, míg anyám egy igazi ösztönlény.

Most nem akarok a párhuzamra gondolni, mert eléggé úgy tűnhet, mintha Ariel és köztem is ez lenne a leosztás, de leteszem a nagyesküt, hogy anyám inkább ösztönlény, mint én vagyok. Akár van ilyen kifejezés a magyarban, akár nincs.

– Jó, hát akkor felhívjuk? Hol vannak most? Csak az időeltolódás miatt kérdem – mondja, és én nem győzöm csodálni szépen kirajzolódó hasizmainak mozgását, ahogy félmeztelenül nyúl a mobiljáért.

– Hát azt nem mondta. Valami vízesés meg kókuszdió volt a közelében.

– Ez nem valami erős támpont, de próbáljuk meg.

És elértük.

És meghallgattuk az instrukcióit.

És így kerültünk Pápua Új-Guineára, vagy hova a fenébe. A pápuák földjére. Szuper, nem?

Ilian Yara, vagy hasonlót kell keresni a térképen.

– Itt még pár évtizede a törzsek embert ettek – nevetgél a meztelen törzsfőnökjelölt mellettünk. – Főleg az idegeneket.

– Kannibálok? – érdeklődik Ariel rezzenéstelen arccal, én pedig máris érzem, hogy megtelnek a könnyzacskóim, és a hólyagom is hasonlóan viselkedik.

Hát üdv a kannibálok földjén.

Én akartam, nem igaz?

Akkor most oldjuk meg, amibe belekeveredtünk.

Öt

– Elvisnek hívták, és megette őt a törzsem – tájékoztat a leendő törzsfőnök, Loro. Egy földúton utazunk egy kocsiban, akarom mondani: lovaskocsiban. – Lelkész volt.

– Meghökkentő – nyögi ki Ariel. Ariel, a férjem, aki immár ezzel az ausztráliai győzelmével a világ második legjobb teniszezője lett! Hatodikról felugrott a második helyre! És most a kannibálok földjén zötyögünk, egy keskeny lovaskocsin, amit egy hatalmas sörényű ló húz. A trópusi hőség ránk telepszik, szinte megolvad az arcunk az izzadtságtól, párás, forró, virág-, fa-és trópusillatú a nyomott levegő. Én, aki ilyenkor a télben szoktam tartózkodni Budapesten, egyik ámulatból a másikba esnék, de egyelőre éppen gyűlölöm ezt a hőséget, meg az egész fura kalandot, amibe anyám behúzott minket.

Aki persze nincs itt, hát miért is lenne.

– Hogy néz ki ez a törzs?

– A miénk a kukukukkok törzse. – Aha. Hát nekem elég lehetett volna a szilveszteristák közössége, akik majdnem maguk közé rabosítottak, és tényleg isteni szerencse kellett ahhoz, hogy elmenekülhessek tőlük. Valóságos istenükként tekintettek rám egy fura véletlen folytán, de amikor végeztem velük, és mellesleg kórházba kerültem, akkor eszembe nem jutott volna, hogy hamarosan egy másik idióta nevű csoportot fogok megismerni.

– Kukukukkok? – rázom meg a fejem, és Ariel felé félreérthetetlen gesztust teszek a kezemmel. Ezek nem normálisak, ezt szeretném közölni vele, és magyarul meg is tehetném, mert a kukukukkok nyilvánvalóan nem értenek magyarul.

– Igen, az egyik legrégebbi törzs. De nem kell izgulni, utoljára a hetvenes években fordult elő kannibalizmus, és akkor annak meg is volt az oka.

Azon tűnődöm, mi indokolhatja a kannibalizmust.

– Táplálékhiány? – kérdezem végül.

– Dehogyis. Egy nő!

– Egy nő?

– Igen – bólogat.

Néha úgy érzem, anyám nem is akart engem. Nem akarta, hogy megszülessek, nem?

Mert hát mi mást jelentene ez az egész?

– És hol fogunk lakni? – teszem fel a nagy kérdést, amikor már percek óta csak dzsungelszerű erdőben haladunk egy keskeny csapáson. Kezd derengeni, hogy itt hotelt sem találunk egykönnyen.

– Azt kell előbb elmondanom, hogy Pápua Új-Guineában nem a legjobb a közbiztonság – feleli Loro, mert most már a nevét is tudjuk.

– Azaz?

– Azaz, a törzsem védelme alatt álltok majd, de követnetek kell az utasításokat vészhelyzetben.

Mi a túró lehet vészhelyzet egy ilyen világvégi kiránduláson, leszámítva, hogy nincs angolvécé és fürdőszoba meleg vízzel?

– Te tulajdonképpen mit mondtál még anyádnak? – kíváncsiskodik egy bukkanó után Ariel. – És mit nevetsz?

– Hát a pólódon, meg a ruhámon. Szerintem egy kicsit túlöltöztük ezt a helyet.

– Az biztos. De anyád milyen megfontolásból választotta nekünk a pápuák földjét?

– Azt mondta, itt majd eldől, akarunk-e egy család lenni, és szeretnénk-e együtt gyereket.

– Kicsit lépcsőházi gondolkodás, nem? A gyerek megvan. Amúgy.

– Jó, de…

Úgy csókol meg, hogy egy huplinál beharapom a száját, érzem, ahogy a vér átszivárog az enyémbe. És akkor beüt a gondolat: mindene átszivárog hozzám, és talán ő nem is bizonytalan annyira, mint én.

– Azt akarja, hogy megmutassuk, túl tudunk élni nehéz körülmények között is – közben kiszabadítja a száját az enyémből. – Rájöttem, hogy magunk miatt akar vizsgáztatni minket. Mert azt hiszi, nem lesz mindig aranyból a vécé.

– Hű. Hát itt biztosan nem.

– A törzsem tagjai – fordul hátra Loro – mindannyian magas, izmos emberek, akik színes festéket viselnek magukon, és még egy-két… hogy is mondják? Kiegészítőt. És mind harcosok. Még a nők is, ha muszáj. És nekünk úgy adódott az elmúlt évek során, hogy szinte mindig muszáj volt.

– Óóóó – nyöszörgök. Kicsit elég már ebből a szarságból, hogy mindig hülyék közé keveredünk. – Mikor érünk oda? – hajolok előre. Ha most elmondom, hogy a lábam alatt egy rózsaszín kisbőrönd hever, benne az elhíresült menyasszonyi ruhámmal, ami mellesleg egymillió dollárt ér, és lehet, hogy a körülmények miatt akár többet is, valamint egy terheskrémmel, amit teljes őrületemben vettem meg még Melbourne-ben a reptéren, elektromos fogkefe, fogkrém, naptej és pár napi póló meg egy farmersort, na és egy fekete csillogó estélyi ruha, flip-flop: ez a tartalma. Most elmondhatnám azt is, hogy az estélyi ruhát még akkor vásároltam leárazva háromezer-kilencszázkilencven forintért otthon egy üzletben, mielőtt Ausztráliába indultunk, és még egyszer sem volt rajtam, mert a gálát kihagytuk, szóval jó ötletnek tűnt elhozni… de még mindig nem annyira rossz ötlet, mint Ariel teniszütő szettje, például. Szóval, érdekelne, hol tudnám kipakolni a dolgaimat, és hogy tudnám-e használni is őket.

– Hamarosan. Addig is, mit tudtok a világnak erről a részéről?

– Semmit – vallja be Ariel.

– Óceániában vagyunk, nem sok szomszédunk van, de mondjuk megnevezem Indonéziát és Ausztráliát, és itt a közelben – mutat a dzsungel felé – a Salamon-szigetek is. Itt lent trópusi az éghajlat, közel a beachek, távolabb a hegyek. A mi földünkön vulkánok is vannak, és elég aktívak. Trópusi az éghajlatunk, és az év ebben a szakában egy-egy monszuneső belefér, ahogy jön, úgy megy is el, de minden zöldell tőle. Látjátok, most befelé megyünk az esőerdőbe, ez egy vadregényes táj, ahogy beljebb érünk, a fák majd az égig érnek, szinte áthatolhatatlan dzsungelt képeznek. Egyre vastagabb liánok szövik át majd a környezetet, páfrányok árnyékolják az erdőt. Mégis áttör a nap, virágok, mohák fedik a talajt. Úgy tűnhet, hogy minden biztonságos, de természetesen nem az, mert nagyon kell ismerned az erdőt ahhoz, hogy ne essen bajod. Betévednek egzotikus madarak az erdőbe, paradicsommadarat gyakran láthattok, az egyébként a szigetünk jelképe is.

Egész jól hangzik eddig. De ez inkább anyu új terepe lenne, mióta felmondott a normál életében – kutyakozmetikus egyébként –, és magával rángatta apámat, hogy adja neki, kvázi influenszernek a támaszt és a hátországot, és mentsék meg a kihalóban lévő állatokat, meg persze az egész „süllyedő” világot. Anyám kifejezetten influenszeralkat, a párducos meg állatmintás cuccaiban és a nagyon bevállalós mutatványaival. Ez az esőerdő neki állna jól, az biztos.

– A mi falvunk, mint egynéhány más falu is az esőerdő mélyén található, egy-egy tisztáson. A házak fából és pálmalevélből készültek. Ott termesztjük az élelmiszereinket is. A falvakat körbeveszi a dzsungel. Vannak hegyeink is, ahol hűvösebb és szárazabb a levegő, de ti oda valószínűleg most nem juttok el. Vannak tengerpartjaink is, talán majd meglátjátok.

A természet egyre sűrűbb és egyre sötétebb. A fák levelei, az indák is egyre sötétebb, harsogóbb zöldben pompáznak. Ariel kezét fogom, és arra gondolok, mekkorát változott az életem mindössze néhány hónap alatt; attól kezdve, hogy felkértek egy valóságshow-ban a teniszsztár kamuszerelmének alakítására. Sminkes és körmös életem egyetlen pillanat alatt megváltozott, ahogy igent mondtam. Voltaképpen csak azért mondtam igent, mert a kis szalonomra elég sok tartozást szedtem össze, és vissza akartam fizetni az első nagyobb keresetemből. De hát ez nem jött össze, természetesen, mert kölcsönadtam a tesómnak, Barninak, aki eljátszotta egy kaszinóban, holott már a legtöbb kaszinóból kitiltották. És nem azért, mert a család ezt kérte, hanem mert általában nyer. Matematikus, de csak erre használja a képességeit. Más kérdés, hogy pont akkor került vesztő szériába, amikor az én pénzemből játszott. Barni zenész, nőcsábász, és egyszer helyettem el is rabolták. De én megmentettem – néha megkérdezem magamtól, hogy de miért is…

Szóval a kamuszereplésből igazi szerelem lett, majd házasság. Nem vagyok biztos benne, hogy Arielt sikerült teljesen megismernem, annyit mindenesetre kiderítettem, hogy az anyja, aki gyerekkorában elhagyta, orosz kémnő, vagy csak az volt, ez nem tisztázott, és hogy farkasok védik, valamint, hogy bele akarta keverni Ariel szexi edzőjét – akit sokáig kifejezetten utáltam, mostanra picit megváltozott a véleményem róla – egy doppingbotrányba, és ezzel Arielt is majdnem belekeverte. Mind az anyja, mind a farkasok eltűntek, amikor keresték őket, de én még voltam olyan szerencsés, vagy szerencsétlen, hogy találkoztam vele.

Ariel gyerekkori traumája, hogy elhagyta őket az anyja, de teniszedző apjával is fura a viszonya. Az apjának van még egy fia, aki szintén élvonalbeli teniszező, és az apjuk az edzője. Most Ariel nyert a meccsükön, de eléggé fej-fej mellett haladnak.

Szóval vannak még fehér, vagy tán szürke foltok a férjem életében, amiket nem ismerek, és talán nem is akarom teljesen megismerni őket.

A show miatt hozzáköltöztem, egy elképesztő panorámájú lakásban lakik egy toronyház tetején Budapesten, és lett egy nyulunk is, aki baknyúlnak érkezett, ám mégis lefialt, és most, teljesen váratlanul, ismét vemhes, pedig mi még a környékére sem engedtünk másik nyulat, tehát ez egy igazi rejtély.

Jártam már Ariellel Londonban egy tornán, aztán elhozott Ausztráliába, az Australian Open előtornájára, búvárkodtunk a Nagy Korallzátonynál, féltékenységi cirkuszt adtunk elő Sydney-ben, aztán jött a doppingügy a nagy ausztrál torna döntője után. Mindeközben nekem volt egy cicigate-em (előkerült egy régi félmeztelen fotó rólam, aminek aztán lettek következményei), Ariel bepillantást nyert a családom titkos, őrült bugyraiba, úgy mint anyámék otthona, illetve a Sarolta-Kazimir páros által teremtett színfalak mögé, és mindezek ellenére kitart mellettem.

Szóval a világ legboldogabb embere vagyok.

De a kétség mindig bennem van. Mit keres mellettem Ariel, az okos, intelligens, nyugodt bajnok? Mit keres mellettem az az ember, aki a People magazin szerint évek óta a világ tíz legjobb pasija listáján található? Mit akar tőlem Somlay Ariel, akivel a szex olyan csodás, hogy ha csak arra gondolok, már belebizsereg a puncim, és akinek olyan a teste, mint egy görög istennek?

Mit keres pont mellettem, egy átlagos külsejű, diplomázatlan (oké, egy évet jártam fősulira, és angolul is tudok), huszonhárom éves magyar lány mellett, amikor valószínűleg a bolygó összes topmodellje a lábai előtt heverne?

És mi a terve a sorsnak a mi leendő gyerekünkkel?

Komolyan gondolja Ariel, hogy együtt marad velem?

Na majd ezen az anyám által kitalált „elvonulós” utazásunkon ez is kiderül.

Bár én eddig az elvonulásra úgy gondoltam, mint tehetős szülők unatkozó, önmagukat kereső gyerekeinek több hónapos ázsiai utazására, amiből pár napot a fotók, szelfik kedvéért egy buddhista kolostorban töltenek.

Az álmomban sem jött még elő, hogy elvonulásnak tekintsem a pápuák egyik harcos törzséhez való beköltözést.

Mindegy, túl vagyok már a szektás macskanő-korszakomon, ahová egyáltalán nem önként jutottam, viszont saját magamnak köszönhetem, hogy megmenekültem tőlük, vagyis mindent láttam én már, nem várhat ránk semmi meglepetés.

Elérkezik egy pont, ahol Loro leszállít minket a kis kocsiról, mert azzal már nem tudunk továbbmenni az indák között. Véget ér az út. Ariel egyik vállán a tenisztáskája, másik kezében a rózsaszín kisbőröndöm, nézem, ahogy Loro előttünk leköti a kocsit a lóról, és elengedi. A ló gyorsan utat tör magának, mi Lorót követjük. Totál szürreális az egész, ahogy mi kisbőrönddel igyekszünk egy meztelen bennszülött nyomában, befelé egy dzsungelbe, kifelé a civilizációból.

A bukkanóktól kicsit hányingerem van.

Hát ez kellett neked, Gyarmati Bora, anyád szervezte, tessék, ebből mássz ki szépen és egy darabban! Lehetőleg minél előbb.

Hat

A színes madár, amelyik egyre közelebb kerül hozzánk, egy faágon ül, és kotkodácsoló hangokat ad ki.

– Paradicsommadár, udvarol – mutat felfelé Loro. Ahogy felemeli a kezét, a hátán az állati tetoválás összeáll egy párduc fejévé. Még sosem láttam ilyet.

Nem tudjuk meg, kinek udvarol a madár, mert Loro elkiáltja magát, és pillanatokon belül egy tisztásra érkezünk, ahová a szélrózsa különböző irányaiból a törzs tagjai is jönnek, ki szalad, ki csak sétál. A tisztást kunyhók szegélyezik. Az emberek nagyon magas növésűek, Ariel magasságát ugyan nem érik el, de még a nők is száznyolcvan felettiek lehetnek. Teljesen sötétbarna a bőrük, a férfiakon tetoválás, némelyiknek a mellkasán és még az arcán is, de szinte mindegyikük hátát díszíti valamilyen minta. Van, aki hasonlóan puritán tökfödőt visel, mint Loro, mások fűszoknyában érkeznek. A nők melle fedetlen, arcuk színes festékkel festett. Néhány férfiarcot is keretez sárga vagy fehér festék.

Előkerül egy-két dob is, aztán Loro beszélni kezd.

Én Arielnek támaszkodom.

Úgy érzem, minden erő kiment a lábamból – ahhoz pláne, ami itt várhat rám.

Ismeretlen nyelven hablatyolnak, Loro fordít: – Üdvözölnek titeket. Legyen otthonotok a vendégházunk! – mutat a nagyjából két óránál elhelyezkedő kókuszpálma tetős faházikóra. – Nagy ünnepség részesei lesztek, mert holnap választjuk meg az új törzsfőnököt! A régi halott – teszi hozzá.

Majd előremutat, ahol egy kézi hintón hordanak körbe valamit.

Igen, nem tévedés.

Egy holttestet.

A paradicsommadár fája alatt öklendezem, amikor megérkezik Loro új bejelentése a vacsoráról.

Mondanom sem kell, egyáltalán nem vagyok éhes.

A paradicsommadár elkísér minket a kunyhónkig, ahonnan belépésünk előtt egy kígyó surran ki.

Azt hiszem, ennyi elég is lesz nekem mára.

Hét

– Ébredj, Bora, enned kell!

– Én biztos nem fogok – suttogom. Körülnézek. Száraz meleg van a házban, olyasmi, mint anyuéknál, otthon, régi nyarakon a padláson.

– Dehogyisnem. Disznót sütnek a tiszteletünkre. Már reggel elkezdték a föld alatt sütni.

– Ha azt mondod, hogy itt még alagutak is vannak, újra elájulok.

– Nem, de a törzsfőnök mondta, hogy kiásott lukban sütik sok órán keresztül a malacot.

– Azt hiszem, a terhességtől teljesen elment az étvágyam. Dehogy fogok kismalacokat enni!

– Attól tartok, muszáj lesz.

– Mikorra szól a visszaúti repjegyünk?

– Tőlem kérdezed?

– Hát te vetted, Ariel, az ideútit is – sandítok rá. Nemigen hiszem, hogy ennek jó vége lesz.

– De csak azt. Anyád elküldte a járatszámot, én kifizettem, és…

– Azt akarod mondani, hogy nincs a visszaútra jegyünk?

– …

Visszavonom, hogy a világ legértelmesebb pasija a férjem.

Noormális? Vesz egy odaúti jegyet, és kész?

– Oké. Akkor veszek én – halászom ki a sortom zsebéből a mobilomat. Aztán ránézek a kijelzőre, majd Arielre. A picsába! – Ne mondd, hogy itt nincs térerő! – fakadok ki.

– Bora, nem akarok mentegetőzni, de anyád ötlete volt, hogy repüljünk el olyan helyre, ahol nem ismernek minket. Továbbá a szervezés is az övé volt.

– Vajon hogyan tudott leszervezni ide egy utat anélkül, hogy itt lenne mobilhálózat? – tűnődöm. Csak kell lennie valami megoldásnak!

– Nem az a kérdés, hogy hogyan tudott megszervezni egy ilyen utat, hanem az, hogy innen hogyan tudjuk megszervezni a hazautunkat.

– Hm.

– Gondolom, a törzsfőnök segítségével – lamentál, és leveszi a pólóját. Csodálatos látvány. A kockás hasizmaihoz sosem fogok hozzászokni. – Vagyis, nem árt jóban lennünk Loróval. Ugyanakkor respektálni is a vendégszeretetét. Nem közölhetjük vele, hogy haza akarunk menni most azonnal, mert akkor nem vesz a szárnyai alá.

– Már amennyiben ő lesz a törzsfőnök – emlékeztetem. Elég fura szó ez a törzsfőnök, szerintem még soha az életemben ki nem ejtettem.

– Igen, ezért hát jóban kell lennünk az ellenlábasával is.

– Istenem – sóhajtok. Mekkora szarba kerültünk anyunak köszönhetően! És most még a nagyinak sem panaszkodhatok.

– Na, tehát jó lesz, ha megkóstoljuk azt a malacot. Én már amúgy is éhes vagyok – közli, majd előhúz a rózsaszín bőröndömből egy zöld pólót, és gyorsan belebújik. Máskor ilyenkor magához húz, és kezdetét veszi a… lehet, hogy terhesen már nem is kíván. – És kell is a fehérje, mert jön a többi torna.

– Aha – bólogatok. Vajon nekem is kell a fehérje, meg a gyereknek? Erre nem gondol, ugye? – Jó, akkor nézzük meg, mi van odakint.

Mivel csak egy estélyi ruhával tudnám feldobni az outfitemet, maradok abban, amiben jöttem.

– Lezártam a slagnál a hálót. Nem fognak bejönni a kígyók – tájékoztat Ariel, miközben fellebbenti a bejárati pálmafüggönyt.

– Milyen slagnál?

– A zuhanyzónk. Van egy slag bevezetve hátulra, egy fél szinttel lejjebb, ott lehet zuhanyozni – mondja elnézést kérően. – És van egy pottyantós vécé is – tárja szét a kezét. – Találtam mellette egy kést, felvittem az ágyunkhoz. Biztos, ami biztos.

Lehet, hogy ezt viccesnek szánta, de marhára nem az.

Oké, nem olyan fából faragtak, hogy ne birkóznék meg egy pottyantóssal, mégis elárasztja a könny a szememet. Anyu képes volt így kiszúrni velem… velünk. De miért? Miért tette ezt? Mióta milliós követőtábora van az Instán, meg a TikTokon is beindult, teljesen megváltozott. A kihívások embere lett, ami az ő dolga, de miért szúr ki velem is?

– Nehogy már sírj. Megoldjuk!

– De miért tette ezt az anyám?

– Ó, hát ő csak jót akart – mosolyog. – A maga módján.

Igen, ez a kulcskifejezés anyut illetően, és a családomat illetően. A maguk módján.

Sohasem gondoltam volna, hogy egy nap egy pápua törzs közepén fogok ülni, és éppen egy malacot fogok enni, ami valószínűleg még az előző éjszaka szaladgált a faluban. A törzsi élethez való alkalmazkodásom határozottan gyorsabban zajlik, mint ahogy vártam – kicsit olyan érzés, mintha bekötött szemmel vezettem volna végig egy kanyargós úton. De most itt vagyok, egy fából készült padon, egy nagy tűz mellett, körülöttem a farokkötős, színesre pingált arcú törzstagok izgatottan készülődnek a lakomára.

Ahogy Ariel jelezte is, a vacsora fő fogása egynéhány malac, egyiket a leendő törzsfőnök, Loro személyesen mutatja be nekünk, mintha díjnyertes trófeáról lenne szó. Ariel, aki mellettem ül, elnyom egy mosolyt, amikor meglátja az arckifejezésemet. Igen, valószínűleg az arcom mindent elárul arról, hogy mennyire nem vagyok felkészülve erre a gasztronómiai kalandra.

– Ez itt a… vacsora? – kérdem kissé bizonytalanul, miközben a törzsfőnök büszkén bólogat. A malacot most éppen nyárson pirítják a tűz fölött, és az az érzésem támad, mintha rám nézne azokkal a kicsi, fekete szemeivel. Talán csak a képzeletem tréfálkozik velem.

– Ne aggódj, Bora, nagyon finom lesz, eddig földben párolódott, most megpirul – suttogja Ariel a fülembe, de hallom a hangjában, hogy nem teljesen őszinte a lelkesedése.

Ahogy a malac kezd szépen megpirulni, a törzs asszonyai nagy tálakat hoznak elő, amelyekben különböző, számomra ismeretlen ételek sorakoztak. Az egyik tálban zöldségfélék lehetnek, amelyeket banánlevélbe csomagoltak, egy másikban pedig valamilyen szósz, amibe nincs is kedvem belenézni. De a legérdekesebb tál az, amiben valami zselészerű, nyúlós anyag látható. Remélem, hogy ez csak valami helyi édesség lesz, és nem valami fontos előétel, amit azonnal meg kell kóstolni.

A törzs apraja-nagyja ott sorakozik. Illetve csak öt-hat gyereket látunk, úgy húsz felnőttet, és három-négy idősebb törzstagot. A fiatal felnőttek közül nagyjából a fele férfi.

Amikor sorra kerülünk a tányérunkkal, a törzsfőnök nagy gonddal vág nekem egy szeletet a combból. A hús illata valójában egészen kellemes. Loro vár, láthatóan arra, hogy belekóstoljak. Evőeszköz nuku, és én itt biztosan nem fogom elmondani, hogy az anyai nagyapám séf egy menő budapesti étteremben. Kézzel megragadom a cupákot, beszívom a levegőt, de amikor megkóstolom a húst, kellemesen meglepődöm. Porhanyós, ízletes, én kicsit rágósabbra számítottam. Mivel a törzsfőnök figyel, így széles mosollyal bólintok.

– Nagyon finom! – dicsérem az ételt jól nevelten.

Oké, nem erre számítottam, miután Ariel megnyerte az év egyik legnagyobb tornáját. Nem erre, hogy egy pápua törzs vendégeként, terhesen, föld alatt sült malachúst fogok kézzel-lábbal enni, hogy aztán utána egy pottyantós lyukba pisiljek a dzsungelben. Nagyon nem erre számítottam.

A következő pillanatban valaki elém tol egy tálat a zselészerű anyaggal, és Ariel csendben rám mosolyog. Érzem, hogy most jött el az igazi próbatétel. A törzsfőnök kíváncsian várja a reakciómat, így nincs más választásom, mint megkóstolni.

Óvatosan belemártom a kanalat, és az anyag remegni kezdett. Ariel oldalba bök, én pedig ismét veszek egy mély levegőt, és gyorsan túl vagyok az első falaton. Az íz…nos, az íze olyan, mintha valaki összekeverte volna a szappant és a nyers halat. Próbálom nem elárulni az undoromat, de úgy érzem, hogy a szám egy pillanatra leblokkolt.

– Ez… érdekes – véleményezem végül, ami egyébként a legjobb dolog, amit ebben a helyzetben kitalálhattam.

A törzsfőnök elégedetten bólint, mintha csak ez lenne a próbatételünk. Most jön Ariel, aki szintén legyűri a zselét. Miközben a többiek folytatják a vacsorát, én próbálok inkább egy kis húst enni, hogy az elfeledtesse a traumát. Az tuti, hogy nem ez a legfinomabb vacsora az életemben, de mindenképpen az egyik legemlékezetesebb. És ha valami, hát legalább megértettem, hogy az itteni életben biztosan nincsenek kis kihívások. Még a vacsora is jókora kaland.

Ahogy körbenézek, óvatosan felmérem a terepet, kik lehetnek a legfontosabbak Loro számára. Nyilván azok, akik körülötte ülnek.

Kezdjük Talával, akiről Loro azt mondja, ő a falubeli nők vezetője. Tala úgy néz ki, mintha egy reklámból lépett volna elő, vagy egy szórólapról, ami a „Legjobb helyi kozmetikumok” címet viseli. Ez a képzeletbeli cég csak természetes alapanyagokkal dolgozik. A Tala hajába fonott pálmalevelek úgy ragyognak a tűz fényében, mintha egy szépítőmaszkot viselne. Valószínűleg ő felel a vacsora elkészítéséért, és látom rajta, hogy minden egyes harapásomat szigorúan figyeli. Amikor egy pillanatra megállok, azonnal rám mered. Nincs menekvés.

Mellette ül Padi, a törzs varázslója. A törzsi varázsló már megismerkedhetett a civilizáció jó dolgaival, mert SZTK-keretes, vastag szemüveget visel, aminek egyik lencséje mindig kicsit ferdén áll. A nyakában egy lánc mindenféle terméssel, derékmagasságban banánövet visel és nem tökvédőt, az összhatás tényleg erős.

A másik oldalon, közel Loróhoz, ott ül Koko, aki állítólag a törzs legjobb vadásza. Ahogy ott falatozik, nehéz elhinni, hogy valaha is vadászott bármit is, ami nagyobb egy egérnél. Koko ugyanis a legalacsonyabb a törzsben, de széles, és nem úgy néz ki, mint aki sokat mozog. Szinte egyfolytában mosolyog, mintha épp egy viccen derülne magában.

És ott van még Ralu, a falu legidősebb asszonya. Ralu… nos, ő valóban különleges jelenség. Olyan, mintha a természet maga faragta volna ki egy fadarabból, amit hosszú évek során megkeményítettek a szelek és az esők. Hosszú, fonott haja egészen a földig ér, és minden egyes lépésekor úgy tűnik, mintha segítene neki mozogni. Ralu nem szól egy szót sem, de ha ránézel, azonnal tudod, hogy mindent lát és hall. Én inkább nem teszek semmi olyat, amit később bánnék, mert biztos, hogy emlékezni fog rá.

Lorótól a lehető legtávolabb ül egy másik tekintélyt parancsoló arcú férfi, nagyjából egyidős a leendő törzsfőnökkel, ő is magas, izmos ember. Barut a neve, és akik körülötte ülnek, mintha csak ellenséges csapatot képviselnének azokkal, akik Loro körül gyűltek össze.

Így hát leesik a tantusz, hogy Barut lehet Loro ellenlábasa, vele kell szembenéznie a törzsfőnökválasztáson.

Nagyon remélem, hogy civilizált lesz a választás, és nem kell mondjuk megölnie egyik jelöltnek a másikat.

A vacsora után a táncé a főszerep.

A gyerekek fúvós hangszert fújnak, többen dobolnak, Koko valami termésből készült csörgőt mozgat ritmusra, a varázslónak saját, nagy dobja van.

A halkan induló, sejtelmes, félelmetes, egyelőre nem túl sok dallamot tartalmazó zene ritmusára először az asszonyok kezdenek táncolni, aztán a férfiak is beállnak a tűz köré a körbe.

Utoljára Loro áll fel, majd hozzánk lép.

– Gyertek – mutat a kör felé.

Na ne már. Eddig sem voltam táncos lábú, de ezek a törzsi táncok, erre a félelmetes zenére…

És akkor Ariel megfogja a kezem, felhúz a földről, és mivel nincs más lehetőségünk, eljárjuk a saját törzsi táncunkat, ami egy kicsit hasonlít egy szenvedélyes szerelmi előjátékhoz, szóval le is kell állítanom magunkat, nehogy már ez a törzs kinyírjon minket a szex miatt.

Nyolc

– Van generátorunk, szóval ne izguljatok, nem maradtok teljesen világosság nélkül! – búcsúzik kicsit később Loro. – De azt szeretném kérni, éjjel ne világítsatok. Nálunk az éjszaka a legveszélyesebb időszak.

Ó, bakker.

Na jó, egy fáklyát kapunk azért, amivel Ariel vezet a kunyhónk felé.

– Menj előttem! – kérem őt, mert nem akarok mellette menve rálépni valami állatra. Ez a kígyódolog, bár csak egy pillanatra láttam a hüllőt, egészen vad volt. Ariel szerint nem a kunyhónkból jött ki, hanem a bejáratunk előtt nézte a naplementét, haha.

Mivel a csodálatos vádliját figyelem, az utolsó pillanatban ugrom el valami elől.

Ami oldalról majdnem rám ugrik.

– A francba, Ariel, ez egy majom?! – sikítom.

– Nyugi – viszi arra a fáklya lángját, amerre surranó hangokkal eltűnik az állat, bár egy kicsit megremeg a hangja. – Ez csak egy kenguru.

– Kenguru? Ne már. – Van némi emlékképem arról, ahogy Cairnsnél vezettem azt a bérelt kocsit, és kábé percenként elém ugrott az úton egy kenguru. Életveszélyben voltam. És ők is.

– De, valami olyasféle.

Jó, hát az olyasféle, az nem hangzik jól. A kenguru sem annyira. De még mindig jobb, mint egy ragadozó.

– Biztosan nem tigris volt?

– Nem. A tigris én vagyok – feleli magabiztosan, de valahogy sejtem, hogy ő sem annyira nyugodt, mint amilyennek mutatja magát.

Ahogy eloltja a fáklyát és belépünk, majd lehull mögöttünk a pálmafüggöny, felajánlja, hogy segít a zuhanyozásban. Ez nagyon jó hír, mert egyedül a slagig nem mernék elmenni. A mobiljával világít, az enyém szerintem már lemerült.

Amikor lemegyünk két lépcsőn, hogy az állítólagos fürdőszobába jussunk, megállok a döngölt padlón, kérem, világítsa be a pottyantóst, majd amikor látom, hogy a slagból a víz egy hálón keresztül – ami, gondolom, távol tartja a kígyókat-bogarakat – kifolyik az erdőbe, bevallom, hogy én inkább a „zuhany” alatt fogok pisilni.

– No problem – feleli, én pedig ledobom gyorsan a cuccaimat, és igyekszem mielőbb végezni a slag alatt, amit Ariel tart. A sötétben felbotorkálunk, és ott, a tatamin egy kókuszmatracra terített törülköző az ágyunk. A törülköző a bőröndünkben volt, hogy miért raktam el, azt magam sem tudom, az igazság az, hogy elcsórtam a hotelből, mert gőzöm sem volt, anyu milyen hotelt foglalt nekünk a civilizáción kívül, és hogy ott lesz-e törülköző. Hát sok mindent nem sejtettem akkor, például azt sem, hogy nem lesz hotelünk.

Amíg Ariel zuhanyozik a slaggal, próbálok nem törődni a neszekkel. Márpedig azok vannak, a kunyhón kívülről jönnek talán – legalábbis remélem –, de határozott neszeket hallok a tető felől, és lentről is. Éjszakai állatok, tudja fene.

Nem ilyennek képzeltem el az első éjszakáimat, miután a szerelmem megtudta, hogy gyereket várok.

– Szuper lesz – ölel át Ariel. Tiszta testillata van, nedves a haja, kicsit borostás az arca. Simogatni kezdi a csípőmet, aztán a fenekemet, majd áttér az alhasamra. Bizsereg a bőröm. – Itt a babánk – súgja, és már el is távozik a hasam irányába. Hirtelen érzem a száját a hasamon, a szeméremdombom fölött, finoman csókolja, és ettől az egyszerű csóktól kiszabadul az összes pillangó, és elkezd finoman rezegni a csiklóm, anélkül, hogy Ariel hozzáérne. Két kezével a fenekemet fogja, és a hasamat csókolja, bár már bennem lenne, de így is csodás és gyönyörű… Aztán visszafordul, hogy a számat csókolja, bedugja egyik ujját a hüvelyembe, és amikor automatikusan rászorítok, jön a másik ujja… a tenyerét a számra teszi, amikor felnyögök. Csak semmi zajongás éjszaka, tudom, se fény, se hang.

Visszafojtva szeretkezem vele, alig várom, hogy az ujjai helyett a farka legyen bennem, örökre. De legalábbis egy negyedórára, vagy ameddig bírjuk ezt az eszelős együttlétet. Felforrósodik és bizsereg a mellem, a mellbimbóm mintha megnőne, pedig hozzá sem ér a mellemhez.

Aztán lassan, forrón bevezeti a farkát, egészen a tövéig, belém szorul a levegő, nem adhatok ki hangot, halk lihegéssel élem meg a gyönyört. Járatja bennem a farkát, szó nélkül, nem óvatosan, nem is durván, hanem olyan természetesen, közben újra a fenekemet fogja, én pedig tényleg kész vagyok.

Befogadom, és többször egymás után elélvezek, mire már ő se bírja tovább, lüktet a vér az ereimben, amikor megmarkolja a hajam, és ő is elszáll, halkan, de a sóhaja a fülemben szól, és csak jó sokára lassul le a szívverésem.

– Ó – súgom a fülébe.

– Ó igen. És most aludjunk. Holnap ki kell dolgoznunk a tervet, hogyan tudnánk anélkül megszerezni a hazautazáshoz a jegyet, hogy ezek a kannibálok megorroljanak ránk.

– Én itt nem fogok tudni aludni.

– Nana.

Aztán nem tudom, mi történik, de egy ideig egész jól alszom.

De csak egy ideig.

Kilenc

A holdfény beszűrődik a kunyhó bambuszfalain keresztül, de Ariel és én mélyen alszunk, összebújva a matracon. Álmomban valami különös, baljós zaj kúszik be a tudatomba, de amikor egy pillanatra magamhoz térek, arra jutok, hogy ezek a dzsungel éjszakai neszei. Csak amikor talán elfojtott emberi hangot hallok, akkor ébredek fel teljesen.

Pislogva ülök fel, a szemem még szokja a homályt. Az érzékeim élesebbek, mint valaha – a levegő fojtogatóan forró és nehéz, a szívem gyorsabban ver. Ariel mellettem mocorog, ahogy próbál visszazuhanni az álmába, de én már tudom, hogy valami nincs rendben.

A távolban hirtelen kiáltások törik meg az éjszaka csendjét. Először mintha csak a szél zúgna, aztán egyre erősödik a hang, míg végül sikoltások és kiáltások káosza lesz belőle. Érzem, ahogy a vér megfagy az ereimben.

– Ariel, ébredj! – súgom, de a hangom remeg, és közelebb húzódom hozzá. A testem pattanásig feszült, mintha minden pillanatban robbanni készülne.

Ő kinyitja a szemét, és egy pillanatra látszik, hogy nem érti, mi történik. De aztán a kiáltások újra felerősödnek, és látom, ahogy a felismerés megvillan a tekintetében. Azonnal éber lesz, és felül mellém, hogy hallgatózzon.

– Mi lehet ez? – kérdezi halkan, de a hangjában ott a feszültség.

– Azt hiszem, megtámadták a falut – mondom, és most már képtelen vagyok leplezni a félelmemet.

Ariel rögtön rájön, mennyire súlyos a helyzet. Megszorítja a kezem, majd gyorsan az ágyunk mellé helyezett késért nyúl. Egyre hangosabbak a zajok, ahogy az ellenséges törzs emberei betörnek a faluba. Fém csattan, üvöltések szállnak fel, mintha az egész világ darabokra akarna hullani.

Felugrom, és csak annyi időm van, hogy felkapjam az estélyimet, hát nem a legjobb ötlet, de ez megy a leggyorsabban. Ariel már előrefelé mozog, készen áll a harcra. Sosem láttam még így – szinte állati ösztönök hajtják, minden izma megfeszül, a szeme csillog a sötétben.

– Maradj itt, Bora! – veti oda nekem, de tudom, hogy nem fogom itt várni, hanem vele tartok. Tudom, különös ötlet, de kikapok a táskájából egy teniszütőt, és indulok is.

Kiugrom a kunyhóból, meztelen lábam alatt hűvös, kemény a föld. A faluban teljes káosz. A kunyhók között meztelen felsőtestű férfiak küzdenek, kések csattognak, lándzsák csapnak le. Az ellenséges törzs tagjai olyanok, mint a harci gépek, arcuk torz maszkok mögé bújik.

Loro, a törzsfőnök a falu közepén küzd két támadóval, de látom, hogy alulmarad. Ariel egy pillanat alatt felismeri a helyzetet, és egy hatalmas üvöltéssel veti magát a harcba, mintha csak a teniszpályán lenne. Két mozdulattal már ott is van Lorónál, és kezdi leszedni a támadókat, mintha csak labdákat ütögetne.

Ezek után észreveszem, hogy egy másik harcos hátulról készül megtámadni Lorót, aki éppen Ariel felé fordítja a figyelmét. Nincs időm gondolkodni. Valami őrült bátorság tör fel bennem, és jó erősen megmarkolom Ariel teniszütőjét. Elrohanok Ariel és Loro mellett, egyenesen a harcos felé.

A kezem reszket, de összeszedem minden erőmet, és az ütővel lesújtok a támadó fejére. Az ütés pont elég ahhoz, hogy elterüljön a földön. Ariel döbbenten néz rám, és egy pillanatig elfelejt harcolni.

– Bora, te… – kezd bele, de aztán nem tudja befejezni, mert a harcosok még nem adták fel. Szerencsére ekkorra a helyiek összeszedik magukat, és egyre többen csatlakoznak a harcba.

A támadók lassan visszaszorulnak, végül eltűnnek az erdő sötétjébe, és a falura újra csend telepedik. Ariel zihálva áll mellettem, Loro megkönnyebbült arccal néz rám, és valamit mond a helyi nyelven, amit nem értek, de a hálája egyértelmű.

Ahogy a feszültség lecseng, engem is leüt az adrenalin okozta sokk. A lábaim remegnek, a kezem már nem tudja megtartani a törött ütőt, és csak annyit bírok mondani Arielnek:

– Azt hiszem, nem vagyok valami jó harcos… Bocs, hogy eltörtem az ütődet.

Ő elneveti magát, majd magához húz és szorosan megölel.

– Lehet, hogy nem vagy az, de most éppen megmentetted az életünket. Ráadásul estélyi ruhában!

Összemosolygunk, bár mindketten tudjuk, hogy most szerencsénk is volt, mint ahogy a kukukukk törzsnek is. Egy dolog biztos: itt, ebben az őrült, isten háta mögötti világban minden duplán olyan veszélyes, mint a civilizációban, és semmi sem lehetetlen. Még teniszütővel életet menteni sem az.

Azt hiszem, most kell elindulnunk haza, bár már most is később van, mint ahogy ezt meg kellett volna tennünk.

Tíz

– Huhh. Ez kemény volt – bújok bele az ölelésébe. Ariel testén kívül a szállodából elcsórt törülköző a legjobb dolog, ami még ezen az éjjelen történhet velem. Puha és vastag, mint a katalógusokban. Próbáltam már ilyet venni, de sosem így érkezett, és mosás közben még jobban elvékonyodott. De ez nem egy kamudarab, ez teljesen igazi.

– És még nincs vége – feleli halkan.

– Tessék?

– Miért, szerinted ezzel vége a törzsi viszálykodásnak?

– Jézusom, ki nem szarja le, de komolyan? – háborgok. – Csak jussunk haza innen, aztán felőlem ki is nyírhatják egymást!

– Nem mondhatod komolyan. Ez a Loro, meg a többiek… kedves emberek.

– Hűha, Ariel, ne akarj már mindenkit megmenteni! Azt sem tudjuk, nem a támadóknak volt-e igazuk! Lehet, hogy a kukukukkok elrabolták az asszonyaikat, vagy valami hasonló, és ezért támadták meg őket!

– Na jól van, ne fantáziálj már. Vagy ha mégis, akkor csak rólam.

– Egyébként olyan őrült vagy, hogy majdnem megöletted magad!

– Te is. Estélyiben! A teniszütőm volt a fegyvered, hogy gondoltad ezt az egészet?

– Ahogy te is. Nem volt tervem, minden spontán jött, magától. Viszont… Ariel… ha ezek visszajönnek, felkészülnek belőled.

– Igen. Ráadásul gyereket vársz, szóval ki kell maradnod ebből.

– Nem hiszek a fülemnek, Ariel! Hát úgy beszélsz, mintha szívügyed lenne a kukukukkok harca, miközben ma délutánig nem is hallottál még róluk! Szóval neked is ki kell maradnod belőle! És tudod, hogy tudjuk ezt megtenni?

– Hogyan?

– Ha lenyúljuk a lovat, és most, még pirkadat előtt lelépünk. A ló tudja az utat a reptérig, onnan meg csak eljutunk valahová! És semmi hősködés!

– Vagyis, azt mondod, lépjünk le?

Magam is meglepődtem az ötletemen, természetesen. De nagyon jó ötlet, nem is tudom, hogy jutott eszembe.

– Naná, hogy!

Így hát elindulunk. Visszaveszem az előző napi cuccomat, és lassan, óvatosan kimászunk a kunyhóból.

Odakint minden sötét és csendes.

A falu csendjében csak a tücskök ciripelése hallatszik, miközben Ariel és én halkan elosonunk. A harc még mindig az adrenalin pezsgését hozza felém, de a tervünk egyszerű: lelépni, mielőtt valaki észrevenné, hogy nem csak egy estére tűnünk el.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

– Te találtad ki.

– Oké, tudom… Nem kéne inkább segítséget kérni a kukukukkoktól? Szerintem elég veszélyes, amit csinálunk – suttogom, miközben szorítom a kezét. Elég csak a kígyóra gondolnom. Ariel már az indák közé húz, a hold halvány fényénél is jól látom, ahogy az izmai megfeszülnek. Olyan, mint egy vadállat, amely készül a menekülésre.

– Nem maradhatunk itt örökre, Bora – mondja csendesen, de határozottan. – És nem akarom megvárni, amíg újra támadnak.

Igaza van, persze. De ahogy elhagyjuk a falut, a gyomrom jó kis görcsben van. Loro, a törzsfőnök vagy leendő törzsfőnök biztosan nem bocsátja meg nekünk, ha csak úgy elhagyjuk a falut. Pedig nem maradhatunk. Egyszerűen totál szürreális a jelenet, hogy Ariel, a teniszező, és én, a városi körmöslány az Ipoly utcából, szóval hogy mi ketten egy félig-meddig emberevő törzsnél vendégeskedünk. Sok őrültségben volt már részem, ezek túlnyomó többségét Ariel mellett éltem meg, de azért ez már tényleg túlzás.

A ló a saját kis bambuszistállójában alszik. Ariel, mint egy zsoké, megsimogatja, felültet, majd ő is felpattan rá, én pedig próbálom legyőzni a félelmet, amit a sötét dzsungel gondolata kelt bennem. A magas fák és a dzsungel sűrűje miatt már eltűntünk a falu látóteréből, és épp csak besüt az indák közé a holdfény, szinte minden töksötét.

– Most már nincs visszaút – mondom halkan, és Ariel csak bólint mögöttem. A fenekemhez ér az ágyéka, de most egyikünknek sem jut eszébe a szex. Érzem, hogy ő is feszült, a ló élvezi, hogy nem kell kocsit húznia, nem lassítunk, mintha a veszély közvetlenül a hátunk mögött leselkedne.

Egy idő után a dzsungel sűrűbb lesz, és egy-két korán kelő madár éles rikoltozása hallatszik. Messze vagyunk már a falutól, amikor hirtelen meghallom a susogást. Az a nesz, amit az ember először szélnek hinne, de aztán a gyomrában megérzi, hogy valami nincs rendben.

Ariel megállítja a lovat, és feszülten figyel. A sötétség mindent elrejt, de a hangok közelednek. A szívem kalapál, a torkom kiszárad. Most esik le a tantusz, hogy a harc még nem ért véget.

– Nem vagyunk egyedül – szólal meg Ariel, éppen amikor a bozótból előugranak a támadók.

Az első lándzsa a ló lába elé fúródik, és az állat riadtan felágaskodik. Ariel próbálja irányítani, de egy pillanatra elveszti az egyensúlyát, én pedig kétségbeesetten kapaszkodom a nyakába.

– Ariel! – kiáltom, de nem marad idő a figyelmeztetésre. A támadók körülöttünk vannak, és a harc újra elkezdődik.

Ariel próbálja a késével visszaverni a támadókat, de az egyikük áttör, és a lándzsájával megszúrja őt az oldalán. Sikoltok, amikor látom, ahogy a vér átüti Ariel pólóját.

– Nem, nem, nem! – lihegem, és leugrom vagy éppenséggel leesek a harctól megvadult lóról. Megpróbálom elérni Arielt, de a támadók mindenhonnan jönnek. A ló eltűnik a bozótban, én pedig csak a karjaimmal próbálom védeni magam.

Aztán, mintha a sors fordulna, hirtelen gyerekek rohannak elő a sötétségből. Kicsik, olyan nyolc-tíz körüliek lehetnek, és határozott kiáltásokkal rontanak rá az ellenséges harcosokra. Egyiküknél fegyvernek látszó tárgy… és valóban. Lövések dördülnek. Az ellenséges törzs azonnal, ahogy a fegyverropogást meghallja, menekülőre veszi. Egy harcos megpróbálja elhúzni az egyik gyereket magával, de a lába elé kap egy lövést, és ő is elmenekül.

Mire kettőt számolnék, a harc véget ér. Ariel a földön ül, és a gyerekek köré gyűlve vigyázzák. Odarohanok hozzá, és megpróbálok segíteni. Az oldala vérzik, lehúzom a pólóját és igyekszem valahogy rákötni.

– Csak karcolás – mondja Ariel, de látom, hogy a seb mélyebb a karcolásnál. A gyerekeket nézi. – Kik vagytok? – kérdezi angolul.

A gyerekek közül az egyik fiú előlép, úgy tíz-tizenkét éves lehet.

– Mi vagyunk a kukukukkok törzsének elrabolt gyerekei – feleli szintén angolul. – A támadók elraboltak minket. Vissza akarunk menni a családjainkhoz.

A szívem összeszorul, hogy ezek az elrabolt, fogságból szabadult gyerekek éppen most mentették meg az életünket. Ariel ránéz a fiúra, és biccent.

– Akkor vezessetek minket vissza – mondja csendesen, és megpróbál felállni, de elég nehezen megy neki. A válla alá érek, kérem, támaszkodjon rám.

Az út vissza a faluhoz hosszú és kimerítő, de a gyerekek biztosan vezetnek minket. Mire odaérünk, már pirkad, és a falu népe döbbenten fogad minket. A gyerekek örömkönnyekkel köszöntik szüleiket, a szülők sírva ölelik őket, én pedig próbálom elhitetni magammal, hogy minden rendben lesz.

A törzs varázslója előlép az árnyékok közül, és azonnal Ariel mellé térdel. A varázsló mély hangon mormol valamit, amit nem értek, majd egy zsákból különféle növényeket vesz elő. Ariel arca sápadt, és a szeme csukva van. A sebe súlyosabb, mint amilyennek először gondoltam, valóban nem karcolás, hanem a csípője fölött egy mély, vágott seb, de a varázsló ügyes keze gyorsan dolgozik. Kitisztítja a sebet, láng fölött „sterilizált” tűvel és valamilyen növényi eredetű cérnával összevarrja – Ariel nagyokat nyög közben –, majd a növényekből készült pépet gondosan rákeni, közben egy dallamos, monoton éneket dúdol. A falu lakói csendben figyelik a szertartást, mintha ezzel is erőt adnának Arielnek.

Minden perc egy örökkévalóságnak tűnik, mire a varázsló végre bekötözi valamilyen növény levelével Ariel sebét. Azt mondja, hogy pihennie kell, amivel egyetértek. Ariel próbál mosolyt erőltetni az arcára, de fájdalmas ez a mosoly. Egy kisebb kunyhóba viszik, ahol végre lefektethetik, és én ott maradok mellette, figyelve a lélegzetét, hallgatva az egyenletes, lassú ritmust.

Az órák lassan telnek.

– Pár nap múlva tartjuk a választást – jön be Loro, amikor a nap már magasan van az égen. Levesszerűséget hoz magával. – Miattatok megvárjuk, míg Ariel jobban lesz.

– Köszönöm – bólintok. Reménykedem, hogy nem tesz utalást a szökésünkre. Nem szívesen szereznék itt a törzsben egy ellenséget, vagy akár többet.

– Mi köszönjük, hogy megmentettétek a gyerekeinket.

– …

– A botox törzs elrabolta őket…

– Botox??? – A sztori kezd még szürreálisabbá válni. Botoxot, azaz idegmérget, ami lebénítja az izmokat, azok a celebek használnak, akiket sminkeltem a tévéadón. Némelyiknek egyetlen ránc sincs tőle az arcán, még ha nevet, akkor sem.

– Igen, miért?

– Semmi… csak furcsa név.

– A botox törzs elrabolta a gyerekeinket, majd az éjjel kétszer megtámadtak minket. A felnőtt harcosok megsemmisítésére, asszonyaink és gyerekeink elrablására törekszenek – magyarázza. – Nem tudom, hogyan hallottátok meg őket, de köszönöm, amit tettetek.

Leesik a tantusz: Lorónak fogalma sincs arról, hogy mi csak meg akartunk szökni! Hurrá!

– A gyerekek ügyesek voltak, valamelyiküknél volt egy fegyver. Egy pisztoly.

– Igen, a legidősebb fiú megszerezte a botoxoktól a fegyverüket. Ez is nagy szerencse, de ha ti nem vagytok, akkor ők most nem szabadok.

– De bármikor visszajöhetnek… – valójában inkább kérdőjel van a mondatom végén. Ne adja az ég, hogy még egyszer megtámadjanak ezek a félelmetes sminket viselő, izmos harcosok! Elég bajom van nekem Tinával, aki Ariel keménykezű és szexi edzője, a nagyanyámmal, az apai nagyszüleimmel, hogy ne is beszéljek a tesómról és anyámról. Anyunak köszönhető, hogy törzsi harcokban vehetek részt, terhesen! Hát köszi, anyu! Szuper ötlet volt!

– Nem jönnek vissza, mert Ariel megszerezte a talizmánt. Ebből nyerték az erejüket, és bizonyítani akarták a támadással, hogy méltók a talizmánra. Ez a kincs eredetileg a miénk volt, és emiatt törtek ki a harcok. Elrabolta tőlünk az egyik botox, és utána következett a gyerekeink elrablása, amihez a talizmánunk adta az erőt. Szerencsére Ariel visszaszerezte nekünk, így az erő is velünk lesz mostantól.

– Ariel?

A férjem nyugodtan alszik. Nem láttam nála semmilyen talizmánt.

– Igen, ezt – nyitja ki a tenyerét Loro. Közelebb hajolok. Nem hiszek a szememnek, amikor a kis csillogó tárgyat meglátom a kezében. Egy Chanel rúzs.

Egy Chanel rúzs! Pápuaföldön! Mint talizmán! Ez őrület.

– Ez a talizmánotok?

– Igen, ez ad extrém erőt. Nekünk is ez adott, amikor megtaláltuk. Ha használod – veszi le óvatosan a kupakot –, akkor ez a vörös szín azonnal megvéd bármitől. Minden csatát megnyersz. Ez a talizmán évszázadok óta a botoxoknál van, egyszer, pár hete hozzánk került, de elvesztettem, amikor mentem értetek a reptérre. Ezek szerint botoxék megtalálták.

Lassan kitekeri a vörös rúzst.

Úristen, de ismerős árnyalat!

Száguldoznak a gondolataim. Ez a szín, ez a márka, ez a típus… ez a rúzs… igen, már láttam, nem is egyszer.

A homlokomra csapok.

Anyu!

Anyu rúzsa.

Az „évszázados rúzst” szinte biztosan anyu hagyta el pár hete, ezek szerint már járt itt.

Ezért a titkos talizmánért tört ki a törzsi háború: egy Chanel rúzsért!

Ha Ariel nem lenne harci sebesült, most talán egy jó nagyot röhögnénk.

– Honnan tudod, Loro, hogy ez egy régi talizmán? – kérdezem a törzsfőnököt.

– Megsúgta a varázsló. Azt mondta, amikor egyszer vendégeket fogadtunk, hogy náluk van a botox törzs talizmánja, amivel megnyerik a háborút. Az ő sámánjuktól tudja. Aki már évszázadokkal ezelőtt is élt, és ismerte ezt a talizmánt.

– Ó – forgatom a szemem. – És a sámánok mindig igazat mondanak?

– Hát még szép!

– Mmmm…

– És az egyik törzstagunk meglátta és megszerezte a talizmánt. Csak sajnos én elveszítettem… ezt nem is mertem elmondani itt, mert akkor nem választottak volna meg törzsfőnöknek – hajtja a tenyerébe a fejét. – Szerencsére ti megmentettetek! Így már nem kétséges, hogy kit választ a törzs vezetőül!

Hűha. Minden tervem dugába dőlt az újabb szökéssel kapcsolatban. Ariel ráadásul még nincs igazán jól, a telefonom töltője füstölni kezdett, amikor a generátorról akartam tölteni, mindkettőnk mobilja csontig lemerült.

Hát az tény, hogy elértük, amit terveztünk.

Eljöttünk a dzsungelbe, a civilizáción kívülre, ahol aztán valóban senki sem ismer minket. Arielből még lehetne egy jó kis törzsi harcos, belőlem egy gyűjtögető anya.

Ami, amúgy, majdnem igaz is.

Bár nincs időm a testemmel foglalkozni, azért azt tudom, hogy terhes vagyok. És nem gyereket várok: egyszerűen még nincs olyan érzelmi kapcsolatom sem a gyerekkel, sem magammal, de tán még Ariellel sem, hogy ezt így megfogalmazzam magamban.

Talán nem is olyan nagy baj, hogy ez az egész törzsi lét most eltereli a figyelmemet a családalapításról.

Tizenegy

A következő napok csendesen telnek, és Ariel lassan lábadozik. A falu népe hálás és gondoskodó, hoznak nekünk ételt, és naponta többször látogat meg a varázsló is, hogy ellenőrizze Ariel állapotát. A sámán-varázsló elismerően bólint minden alkalommal, amikor megvizsgálja Ariel sebét, és minden vizitkor valami fura illatú, meleg, teaszerű, állítólag gyógyító italt ad neki, hogy erősödjön. A seb a sámán szerint szépen gyógyul, de a varratok miatt nem szabad Arielnek óvatlan mozdulatokat tennie, nehogy elszakadjon a cérna.

Két napig lázas és szinte folyton alszik. Attól tartok, hogy elfertőződhet a sebe, igazán az sem megnyugtató, hogyan végezte a varázsló a varrást, milyen növényeket használt… Csakhogy nem merek kérdezősködni, telefonálni, segítséget hívni pedig nem tudok.

Így hát csak ülök Ariel mellett két napig, hol vele alszom, hol az életünkön tűnődöm. Egyedüli reménysugaram – persze, a tesóm biztosan mondaná, hogy ez már nem remény, hanem csak ok nélküli bizakodás – az az, hogy anyu hamarosan megjelenik, és elvisz magával, mint amikor kicsi koromban pár órával tovább ottfelejtett a napköziben. Jó, de akkor el tudták érni telefonon.

Egy kuvaszt kozmetikázott éppen és túl sok volt a szőre. „Hát nem hagyhattam ott a kádban egyedül!”, mondta. Na ja. Akkor szereztem az első gyerekkori traumámat.

A következő nap, amikor éppen egy számomra ismeretlen trópusi gyümölcsöt próbálok rátukmálni a már hála istennek lábadozó Arielre, Loro megjelenik az ajtóban. Arcán komoly kifejezés ül, amitől hirtelen nyugtalanság fog el.

– Gyertek velem! – mondja, és int, hogy kövessük. Ariel most áll fel először, de olyan, mint egy főnixmadár, az első pillanatban ugyan megtántorodik, aztán erőre kap, és ahogy kilép, már ismét a régi, sportos, férfias Arielt látom magam előtt.

A napfény túl erős a szememnek, miután annyi időt töltöttem a sötét kunyhóban Ariel mellett. Loro szótlanul vezet minket a falu központjába, a nagyobb kör alakú térre. A törzs tagjai csendesen figyelik, ahogy követem őt. Mindenki összegyűlt, és a levegőben érezni lehet valami ünnepélyeset.

– Szavaztunk! – közli Loro, majd megkéri Talát, hogy a sámánnal együtt kezdjék megszámolni a szavazatokat. Kis fadarabokat látunk egy kosárban, bennük jelek.

Loro magabiztosan áll a riválisa mellett, amíg a szavazatokat számolják, és hát valóban nincs miért aggódnia: az övé a nagyobb kupac, vagyis ő lesz a törzsfőnök.

Többen kiabálnak, tapsolnak, aztán meghalljuk a törzsi dobokat is. A csapat színesebbnél színesebbre van ma pingálva, elvégre nagy ünnep a törzsfőnökválasztás.

– Akkor ma eltemetjük a régi törzsfőnökünket – kezd beszédbe, majd felénk fordul. – Tiszteletünk jeléül meghívunk téged és Arielt, hogy maradjatok a törzsünkkel – mosolyog szélesen. – Ariel bebizonyította bátorságát, megvédte a falut. Mostantól ő a helyettesem, és ha egyszer eljön az idő, ő vezetheti a törzset.

Eláll a lélegzetem. Ez egyszerűen túl sok, hogy felfogjam. Helyettes? A törzsfőnök helyettese? Ariel?! Az agyam próbálja megérteni a helyzetet, de csak a káoszt érzékelem, ami körülvesz. Hogyan hozhattak ilyen döntést nélküle?

– Tessék?! – bukik ki belőlem, és olyan, mintha visszhangozna a hangom. – Mármint… komolyan?

Loro arca nem változik, csak bólint.

– A falu megmentése miatt Ariel a miénk – mondja határozottan. – Tisztelettel meghívlak titeket, hogy maradjatok.

Ez nem kérés.

Ez parancs.

Loro a saját nyelvükön is mond valamit, és mindenki örömujjongásban tör ki. A dobszóló ritmusa felgyorsul.

A fejem zakatol, és úgy érzem, mintha valaki egy óriási követ helyezett volna a mellkasomra. Ariel itt? És én is? Örökre? Ez egyszerűen nem lehet. Lehet, hogy ez anyu terve volt? Bármilyen viccesnek tűnik, még ez a lehetőség is felmerül bennem. Mióta influenszer, a fene tudja, hová fajult a gondolkodása.

Ariel olyan csöndes, mintha kupán vágták volna. Talán csak a sebe fáj, talán nem fogja fel, miről is van szó.

– Köszönjük, Loro – szólalok meg végül, próbálva udvarias lenni, miközben a szívem vadul ver. – De azt hiszem, mi… szóval, mi…

– Igen, sajnos mi nem maradhatunk – mondja Ariel a háttérből, és megjelenik mögöttem. A tekintete fáradt, de határozott a hangja. – Én teniszversenyző vagyok, és hamarosan nagy versenyeim lesznek. – Loro arcán egy pillanatra csalódás suhan át, de végül bólint.

– Akkor ma este lesz a nagy ünneplés – mondja Loro. – És reggel újra átgondolhatjátok ezt a dolgot.

Gyorsan, suttogva, a kunyhóban kitalálunk valamit.

Aznap már nem beszélgetünk erről, semmi szükség rá, hogy kitudódjon a tervünk, és esetleg megakadályozzák, amit tenni szeretnénk.

Az este hangos, sötétedésre elkészül a malac, a félmeztelen, testsminket is viselő emberekre színes fűszoknya kerül, énekelnek, szólnak a dobok. Sajnos tudom, hogy Ariel sebének gyógyulása lassú, és bár a varázsló szerint már nincs nagy baj, és nem gyulladt a seb, Ariel láthatóan még mindig gyenge. Az emberek táncolnak, énekelnek körülöttünk, ünnepelve Ariel bátorságát, de én egy pillanatra sem tudok felengedni. Mindenki boldog, míg én azon rágódom, hogyan szökhetnénk meg valóban biztonságosan.

Éjfél körül, amikor a zene és a tánc elcsitul, Ariel és én újra összerakjuk, ami fontos. A rózsaszín bőrönd nem lenne az, de benne van a híres menyasszonyi ruhám, Arielnek a teniszes táskája és a talált kés. Ezúttal nincs idő kétségekre, nem lesz lehetőség arra, hogy bármiért is visszaforduljunk. Amikor mindenki elalszik, és a tábortűz utolsó parazsai is kihunynak, óvatosan, lélegzet-visszafojtva kisurranunk a kunyhóból.

A dzsungel sötéten és csendesen fogad minket. Ariel még mindig gyenge, de elszánt. Ahogy belépünk a fák közé, érzem, hogy nincs visszaút. Loróék nem szívesen fogadnának vissza, sőt ki tudja, akár még a kondérjukban is végezhetnénk, amiért Ariel nem él a felkínált vezetői szereppel, és amiért én megszöktetem őt.

– Sikerülnie kell! – suttogom, és Ariel egyetértően bólint.

Lélegzet-visszafojtva haladunk előre a dzsungelben, a hold halvány fényénél. A fák között minden árnyék veszélyt rejthet, minden nesz egy újabb ellenséget jelezhet. De most nincs idő a félelemre. Ariel erősen tartja magát, de látom, hogy egyre nehezebb számára a járás. A sebei még mindig frissek, a varázsló kezelése ellenére is.

Egyszer csak megtorpanunk, mert halk, de határozott hangokat hallunk a távolból. A szívem vadul ver, és hirtelen felismerem: nem vagyunk egyedül. Az ellenséges törzs közel lehet, talán még mindig keresnek minket.

– Menjünk – suttogom, és próbálom húzni Arielt, de ő lassít.

– Nem mehetünk tovább így – mondja Ariel fájdalmasan. – Pihennünk kell, legalább egy kicsit.

Látom, hogy igaza van. Nekitámaszkodik egy fának, én is megpihenek. A fák sűrűjében elrejtve talán biztonságban vagyunk egy kis ideig, de a feszültség szinte tapintható.

Aztán elneveti magát. A holdfényben látjuk, hogy egy paradicsommadár száll fel, talán a fészkéről, az ő méltatlankodását hallottuk, és emiatt gondoltuk, hogy ismét a botoxok támadását várhatjuk.

Egyszer csak újra zajt hallunk, miután ismét elindultunk, a fák susognak mögöttünk, szinte alig tudunk félreugrani, mert mögülünk érkezik valami. Vagyis valaki.

A ló!

Utánunk jött a ló!

Megáll mellettünk.

– Szerintem tudja, hogy apu állatorvos – suttogom. Ariel elneveti magát. Végre.

Csakhogy most magunktól kell felülnünk a hátára, és ez egyikünknek sem egyszerű mozdulat – nekem azért, mert nem szoktam lovagolni, Arielnek pedig azért, mert fáj a sebe.

De végül mindketten rajta ülünk a lovon, amelyik talán úgy döntött, hogy megment minket mind a botoxoktól, mind pedig a kondértól, mert egy jó negyedórás-húszperces futam után kiérünk a tisztásra, ahol a repülőnk pár napja leszállt.

– Ezt el se hiszem! – sóhajtok fel.

– Minden sötét, szóval csak nyugtával dicsérjük a napot!

A ló elvágtat, még csak búcsúzni sem akar, mi pedig leülünk a reptéri kunyhó tövében. Már pirkad, tehát ha ma működik a reptér, akkor hamarosan történni fog valami.

Ahogy ezt végigpörgetem magamban, meghallunk egy traktorhangfélét. Valóban egy traktorszerűség közeledik, majd leparkol a kunyhónál, és kiszáll belőle egy ember, aki nem tökvédőt visel, hanem inget és rövidnadrágot.

– Helló – üdvözöl minket, és láthatóan nincs meglepve, pedig lefogadnám, hogy itt nincs valami nagy forgalom. – A gépre vártok?

– Igen – vágja rá Ariel. Én is úgy vagyok vele, hogy mindegy, hová, csak menjünk innen.

– Azt hiszem, egy-két órán belül érkezik. De sötétedésig mindenképpen. Ebben a tartályban – mutat a ház felé – ivóvíz van. Nyugodtan bejöhettek inni, ha megszomjaztok. Büfénk sajnos nincsen.

– Érted, ez egy ilyen hely, ahol még menetrend sincs! – duzzogok Arielnek. – És akkor az anyám ezt választja ki nekünk a szerelmünk megerősítésére?

– Azért választotta volna?

– A gyerek miatt – vonom meg a vállam. – Hogy felnőttünk-e hozzá, hogy felelős döntést hozzunk.

– Én már akkor sem értettem anyádat. Hát felelős döntést hoztunk, amikor összeházasodtunk, nem?

Hühh. Elég távolinak tűnik már az a pillanat ott, a Nagy Korallzátonynál, amikor motorral megérkeztünk egy étteremhez, és nekem az volt a legfontosabb, hogy megvegyünk egy gumimatracot. Közben anyámék ott vártak minket az étteremben, és mint kiderült, Ariel mindent leszervezett az esküvőnkhöz. Nagyjából leittam magam, mire a házasságkötésre sor került, de ma sem tennék másképp, hanem újra kimondanám az igent.

– Jó, az azért a te döntésed volt – nyögöm.

– Mondhattál volna nemet.

– Ahamm… de nem akartam.

– Hát akkor mindketten felelős döntést hoztunk.

– Leszámítva, hogy akkor még a kamerák előtt éltünk.

– Igen.

– Miért, nem?

– De, pont azt mondom, hogy igen – bólint. De tényleg volt egy komoly időszak, amikor még pisilni is csak lopva tudtam, mert bárhová fordultam, egy operatőrbe ütköztem. Ez volt a valóságshow-korszakunk, és valamiért mindvégig azt éreztem, hogy annak azért még nincs vége. Főleg amikor kiderült, hogy a kórházban is filmeztek az operatőrök. És még most sem mernék fogadást kötni arra, hogy ez már a múlt.

– Na, és akkor mi lesz velünk? – kérdezem.

– Hogyhogy mi lesz? Hát elajándékozzuk a kisnyulakat, és lesz egy gyerekünk.

– Jó – válaszolok zsigerből. Mintha az olyan könnyű lenne.

Bár miért is ne?

Már nem vagyok gyerek. Harcoltam a botoxokkal, elszöktem a kukukukkoktól, és igen, ez most röhejesen hangzik, és fel is röhögök, de komoly dolgok ezek, bizony.

Tizenkettő

– Bora, drágám!

Ugye nem kell mondanom, ki száll ki elsőre a kisgépből, ami úgy imbolygott a dzsungel fölött leszállás előtt, hogy azt hittem, találnunk kell valami föld alatti menedéket.

Igen.

Talált, süllyedt.

Az anyám.

Anyu zöld kezeslábast visel, a mellére rátapad a cucc, és hát én még eddig nem is figyeltem, hogy ilyen formás cicije van. Vagyis figyeltem, de ez valami fölöslegesen szexi cucc ide, az őserdőbe. A derekára ráfeszül az anyag, aztán csípőnél nadrággá változik, ami laza, nem tapad a lábára. Egy magas sarkú fapapucsszerűség van a lábán.

Mögötte felbukkan az apám, aki úgy normális még mindig, ahogy volt. Szerelmes tekintete anyu hátára tapad. Beszarok, bakker.

Anyu száján vöröses rúzs, talán kicsit más árnyalat, mint a kukukukkok által megtalált darab.

Most látom csak, hogy apu kezében ott a mobil, és videózza anyut hátulról.

Hát na, ez a családunk. Apu engem is felvesz videóra, de közben vág egy olyan fura képet, mint aki elnézést kér kábé mindenért. Aztán elmegy anyu mellett a lépcsőn, és szemből is levideózza.

– Jól vagytok, amúgy? – kérdezem, még mindig Ariel mellett ülve a kunyhónál. – Minket majdnem megölt egy bennszülött törzs, ti pedig itt videózgattok? Hát jó nektek.

– Ugyan már, Bora! – így anyám, legyintve. Közeledik hozzám, és nem is tudom, mit tegyek, mert szeretem, de tényleg elvette az eszét a sok szereplés, úgy látszik. – Ti mindenhol túléltek! Ez pedig a világ egyik legcsodásabb környezete – fordul apám telefonja felé, és mutat valahová az őserdő irányába –, ahol még őshonos a paradicsommadár! Tudjátok, ez mit jelent? Hogy a pápuák földjén még nem indult el az az erdőpusztítás, ami például Brazíliában! Hogy itt még megélnek az őshonos erszényesek, itt nincs veszélyben egyetlen faj sem!

– Kivéve az embert – szúrom közbe jó hangosan, hogy ez is benne legyen a felvételben. – Minket ugyanis egy botox nevű törzs meg akart ölni, és mi mentettük meg a kukukukkokat!

– Jesszus, Bora, ittál ma vizet?! – érdeklődik anyu, és leül mellénk. – Elég furákat mondasz!

– Elég furákat mondasz te, amikor elküldesz minket ide, hogy itt hozzuk meg életünk nagy döntéseit!

– És meghoztátok?

Ekkor fordulok apu kamerája felé, és artikuláltan, hangosan felelem:

– Nekünk itt az volt a küldetésünk, hogy megmentsük a kukukukkokat a botoxoktól, és elfogadjuk, hogy életük egy Chanel rúzs körül forog.

– A rúzsom! – kap a szájához, aztán feláll, és a tenyerével eltakarja a mobil kameráját.

Ő az anyám, egymillió követővel az Instagramon. Bocs, több mint egymillió követővel.

Hát most már senki se csodálkozzon rajtam, ha úgy tűnik, őrültséget teszek néha.

Tizenhárom

Anyu elhatározza, hogy elmegy a kukukukkokhoz a rúzsért, és megpróbálja becserélni velük a kicsit pinkes-vöröses árnyalatú Yves Saint Laurent-re, amiben, hogy jól lássam, megmutatja, a vörös színben középen ott tündököl egy kis pink pötty. Vagyis rendkívül különleges darab, ezt hajlandó lenne a limitált Chanelért odaadni, mert azt most nem lehet kapni.

Hát jó.

Tényleg megpróbáltuk visszatartani, de anyu olyan fafejű, ha valamit elhatároz, akkor kitart mellette tűzön-vízen át.

Mindenesetre Arielt mielőbb látnia kellene a sámánkodás után egy igazi orvosnak is, úgyhogy a landolást végignézve nem annyira nagy lelkesedéssel, de beszállunk a gépbe, hogy vigyen minket vissza a civilizációba.

A repülőgép belül sem túlságosan bizalomgerjesztő, a pilóta mögé ülök, Ariel mellé, és egy-egy fülest is fel kell vennünk, hogy ne süketüljünk meg a borzalmas hangtól.

A kifutópálya gyakorlatilag egy földút, nem rémlik, hogy ilyen borzalmas volt akkor is, amikor megérkeztünk, pedig biztosan.

Alig hiszem el, hogy a huppanókon való végiggurulás és gyorsulás után végre a levegőbe emelkedünk, de ez is olyan félig-meddig emelkedés: egy kicsit felfelé megyünk, majd egy picit vissza, és mire tényleg normális magasságba jutunk, azt veszem észre, hogy a szám elé tartom a pilótaülés hátuljának rekeszében talált papírzacskót, és nem igazi megkönnyebbülést okozva távozik a gyomortartalmam.

– Nézd a beachet! – próbálja elterelni a figyelmem Ariel, és még valamit mond, remélve, hogy elsajátítom a szájról olvasást, de egyszerre hányni és szájról olvasni sajnos nem tudok.

Ez az út életem legborzalmasabbja.

Én nem vagyok egy repülős csaj, századannyit sem repültem, mint Ariel, de ez láthatólag még őt is megviseli. Amikor ránézek, akkor sápadtzöldnek látom a színét.

A repülőnek olyan hörgő hangja van, hogy a fülvédő tulajdonképpen semmit sem ér. Előttem a pilóta egykedvűen kormányoz, mintha ez lenne számára a természetes.

A gyomrom még percekkel később is háborog, szegény gyerekünk, akiről még mindig nem tudtam igazán tudomást venni, elég hányatott körülmények között kénytelen fejlődni.

A gép mintha jobban hörögne az eddiginél, és egyszer csak meghallom a pilóta indiaias angolját a fülesben: – Sajnos kényszerleszállást kell végrehajtanunk a következő szigeten. Imádkozzunk a mindenhatóhoz!

Ó, baszki.

Szorítom Ariel kezét, háborog a gyomrom, és azt hallom magamban: Istenem, add, hogy túléljük ezt mindannyian, a gyerekünkkel együtt!

Aztán hányok, aztán elájulok.

Faszán alakul az életünk.

Tizennégy

A leszállás egy szigeten, ahol nincs is leszállópálya, nem olyan, mint szépen landolni, mondjuk egy nagyváros repterén. Szerencsére csak akkor térek magamhoz, amikor már a földön vagyunk, viszont szereztem egy puklit a homlokomra, de ennél nagyobb bajom sose legyen!

Ariel is egyben van, csak akkor nyög, amikor véletlenül hozzádőlök és megütöm a sebét.

A pilóta büszkén fordul hátra, amikor már nem gurul a gép.

– Nagyon szerencsés napunk van. Az üzemanyag elfogyott, a kapcsolat megszakadt a légi irányítással, viszont a gépet egyben lehoztam! Stevia mindig, mindent megold! Ámbár az egyik hajtóműben tűz van, szóval jobb, ha mielőbb futásnak eredünk!

Na, ez a mi szerencsés napunk.

Milyen lenne akkor, ha szerencsétlennek nevezné Stevia?

A kigyulladt repülőgépet még órákkal később is látjuk a távolból. Legalábbis a füstöt.

Tényleg, becsszó, ez az utazás a rémálmaim netovábbja. Egy kibaszott – bocs – pápuai vagy mi a tök szigeten vagyunk, ahol élő embernek semmi nyoma, szerencsére halottaknak sem, és ami még jobb, hogy nemcsak a sós tengervízen lehetne sínylődnünk, hanem pilótánk talál egy kis édesvizes patakot is. Valóban kristálytiszta, és halak is úszkálnak benne, ezért Ariel és Stevia, a pilótánk, aki nyilvánvalóan valami édesítőszer nevét vette fel kimondható névként, szigonyt készít fából Ariel késével. Mivel Stevia dohányzik, elvileg még tüzet is tudunk gyújtani.

Hát nem csodálatos, hogy a huszonegyedik században életben tudunk maradni egy lakatlan szigeten?

Hogy meddig, azt persze egyikünk sem tudja.

Kicsit el is siratom a régi szép éveimet.

Nem akarom bántani, mert persze nagyon szeretem, de nyilvánvalóan anyunak köszönhetjük ezt az egészet. Ha ő nem találja ki az elvonulásunkat, ha nem találja ki ezt a hülye helyszínt, akkor most nem vagyunk hajótöröttek egy élet nyomait sem mutató szigeten.

– Csak abban bízhatunk, hogy elkezdenek keresni minket, mert eltűntünk a radarról – bizakodik Stevia.

Na persze. Egyébként az ő telefonja még nem merült le, de semmilyen jel nincs rajta. Javasoltuk már neki, hogy kezdeményezzen így is vészhívást, de természetesen az sem működik.

Ariel most leveszi a cipőjét, és belelógatja a lábát a hűs vízbe.

– Ez egész jó hely egy kis szünetre, nem gondolod? – mondja, miközben rám mosolyog.

– Igen, ha a szüneted alatt elkerülhetetlen halálra gondolsz.

Stevia most egy vastagabb botot kezd el farigcsálni, amiből ugyancsak szigonyt akar készíteni. Bár azt állítja, sokat horgászott fiatalabb korában, valahogy nem nézem ki belőle, hogy most ebből vacsora lesz.

– És ha nem jönnek értünk? – kérdezem csendesen Arieltől, miközben a patakparton ülünk. – Mi lesz, ha itt ragadunk?

Ariel rám néz, az arca most komolyabb.

– Akkor is megoldjuk. Mint mindig, most is kitalálunk valamit.

Halvány mosolyra húzódik a szám. Ariel mindig ilyen, a pályán is. Soha nem pánikol, mindig van egy terve. Még ha ez a terv most éppen abból áll, hogy halat fogunk és megpróbálunk életben maradni.

– Rendben – sóhajtom. – De azt ígérd meg, hogy ha ez az egész véget ér, elviszel egy igazi, kétszemélyes nyaralásra. Olyanra, ahol koktélozhatok a medence mellett, és senki nem akar megenni.

Ariel elneveti magát, és a kezével megfogja az enyémet.

– Megígérem.

Stevia közben lelkesen mutogatja a faragott botját, amiről még mindig nem sikerült elhinnem, hogy egy halat is felszúrna rá, de ebben a pillanatban egy aprócska reménysugár is elég. Az édesvizű patak és a halak talán kitartanak egy ideig, de azért titkon remélem, hogy hamarabb megtalálnak minket, mint hogy komolyan rászoruljunk Stevia vízi vadászatára.

Az ég lassan narancssárgára vált, jelezve, hogy a nap lassan lebukik a horizonton. Nem tudom, hány órája érkeztünk erre az isten háta mögötti szigetre, de az biztos, hogy túl régóta vagyunk itt. Stevia még mindig a patak partján vadászik a vízben a halakra az élesre kihegyezett botjával, olyan lelkesedéssel, mintha ez lenne az olimpiai döntő. Közben Ariel az egyik bokor mögött matat, mintha valami különleges bogyóra bukkant volna.

– Találtál valami ehetőt? – kérdezem, miközben a hátam mögé dobom a hajamat és próbálom a homokot kirázni a felsőmből. Minden ruha tele van homokkal, és ez már szakadt is. Nem tudom, a vége majd az lesz, hogy a kimenekített menyasszonyi ruhámban kell hajótöröttként élnem az életemet.

– Valamilyen bogyókat – válaszolja Ariel. – De nem vagyok benne biztos, hogy ehetők. Nem szeretnék mérgezésbe belehalni itt.

– Okés, megnézhetnénk a mobilon, ha lenne feltöltött mobilunk, és lenne térerőnk – jegyzem meg, miközben felnézek a lassan sötétedő égre. – Képzeld, már a Netflixet is hiányolom, pedig ezt sosem gondoltam volna.

Stevia hirtelen felugrik és felkiált:

– Hál’ istennek, hal!

Ariel és én odakapjuk a fejünket. A kezében ott ficánkol egy apró, talán tenyérnyi hal, ami őrülten próbál kiszabadulni, de valahogy nem tűnik akkora fogásnak, mint amire számítottam.

– Ez… szuper… de azért nem olyan nagy hal – állapítja meg Ariel, miközben közelebb lép Steviához, és a halat vizsgálja.

– Kicsi hal, de ez csak kezdet! – mondja Stevia, az arcán olyan mosollyal, mintha épp egy cápát fogott volna. – Este lehet halvacsora! Kicsi hal, de hal!

– Ez sokkal jobb, mint a semmi – lelkesedem, aztán csak Arielnek teszem hozzá: – Bár nem pont erről álmodtam, amikor romantikus vacsorát képzeltem el a tengerparton.

Ariel felnevet, miközben Stevia már újra a vizet kémleli, és szúrásra készen áll a szigonnyal.

– Tudod, Bora, ha kijutunk innen, megígérem, hogy minden vágyad teljesül. Koktél, tiszta ruha, Netflix… bármi.

– Jól hangzik – felelem, majd a kezemet a homokba fúrom és hátradőlök. – Csak éljük túl ezt az éjszakát.

Ahogy sötétedik, a dzsungel hangjai egyre erősebbé válnak. Madarak, bogarak, valami távoli morgás. Nem vagyok benne biztos, hogy mi volt az, de inkább nem akarom megtudni.

Stevia egy kisebb tábortüzet rak, ami egyelőre inkább füstöl, mint lángokkal ég, de mégis megnyugtató, hogy nem nagyítóüveggel vagy az ég tudja, milyen regényes módszerrel kellett tüzet csiholnunk. Fontos, hogy mindig ébren tartsuk, ezt a gyerekkori olvasmányaimból tudom. Stevia a kis halat egy botra szúrja és a tűz fölé tartja, és olyan diadalittasan mosolyog, mintha az egész világ legszerencsésebb emberének érezné magát.

– Most mi lesz? – kérdezem Arieltől, ahogy a hátam mögé húzom a kezem és figyelem, ahogy Stevia forgatja a halat a tűz fölött. – Eltűntünk a radarról, ugye? Valaki biztos keresni fog minket.

– Igen, előbb-utóbb megtalálnak – mondja Ariel, de a hangjában van valami bizonytalanság, amit nem szoktam meg tőle. – Csak kitartás kérdése. És persze, hogy ne essünk pánikba.

– Én nem pánikolok! – mondom egy kicsit túl hangosan, majd halkabban hozzáteszem: – Egyelőre.

Stevia közben elégedetten mosolyog ránk.

– Tudjátok, én egyszer már jártam így. Eltűntem egy kis időre, de mindig megtalálnak. A radar nélküli repülés csak kicsi akadály, nem igazi probléma!

A kis hal lassan megsül, és Stevia ünnepélyesen, kézzel eltépi. Egy darab Arielnek, egy darab nekem, egy darab magának. Az illata nem rossz, de az adag… nos, leginkább egy falatnak tűnik.

– Nos, remélem, jóllaktok – jegyzem meg, miközben apró darabokra tépem a halat, hogy minél tovább tartson.

– Ez csak a kezdet! – mondja Stevia lelkesen. – Reggel újra horgászunk!

– Remek – sóhajtom, és közben Arielre nézek. – Legalább van tervetek, hogy tudtok egy méretes halat levadászni?

– Megoldjuk – válaszolja, és mosolyog rám, de egy kicsit bizonytalan az a szexi mosoly. Persze, mert most először tényleg nem tudjuk, mi lesz a következő lépés.

A tűzhöz közel Ariel mellé fekszem a homokba, és a csillagokat nézem. Sosem láttam még ilyen tisztának az eget, mint most. Talán azért, mert nincs semmi fényszennyezés, talán azért, mert most igazán nincs más választásom, mint bámulni a végtelent.

– Ariel – suttogom, miközben mellém fekszik a homokba –, ha kijutunk innen, nem fogok többet panaszkodni semmire. Se az időjárásra, se a munkára, se az operatőrökre, tényleg semmire. Csak éljük túl ezt a kalandot.

– Bora, te egyáltalán nem vagy egy panaszkodós lány, hidd el – feleli halkan, és megfogja a kezem. – És én pont így szeretlek.

Mivel Stevia a tűz másik oldalán relaxál, így csak finoman megcsókoljuk egymást Ariellel, és elalvás előtt arra gondolok, hogy csak találjanak meg minket, mielőtt tényleg halat kellene reggeliznem.

Tizenöt

A nap éppen csak felkelőben van, amikor arra ébredek, hogy valami nedves és hideg ér az arcomhoz. Hirtelen felpattanok, és szembe találom magam egy békával. Egy béka! A homokban. Az arcomon!

– Ezt nem hiszem el! – kiáltok fel, miközben megpróbálom lerázni a kezemről a nyálkás kis jószágot. – Még egy béka is rám talál ezen az átkozott szigeten!

Ariel mocorogni kezd, majd kinyitja a szemét és elvigyorodik.

– Mi történt? Támad a helyi faunánk?

– Nagyon vicces – mondom, miközben felállok és próbálom leporolni magam. – De ha legközelebb egy béka rám ugrik, azonnal becsomagolok és úszva indulok haza.

Stevia odébb, a dzsungel szélén, a patak partján guggolva épp valamit a vízbe merít. Felkapja a fejét, és vidáman integet felénk.

– Reggel van! Új nap, új lehetőség! Ma biztosan nagy halat fogunk!

– Még szerencse, hogy optimista vagy – jegyzem meg. – Mi lenne, ha inkább azon gondolkodnánk, hogyan juthatnánk vissza a Föld nevű bolygóra erről a szigetről?

Stevia csak mosolyogva bólogat, de nem tűnik úgy, mintha a menekülési terv éppen szerepelne a prioritási listáján. Halászat és tűzrakás – na, az sokkal inkább.

Ariel felkel, nyújtózik egyet, és megdörzsöli a karját. Megnézem a sebét, cérnák lógnak ki belőle, de már sokkal szebb. Lehet, hogy a gyógynövényes krém gyorsította meg a gyógyulását.

– Bár nem értek hozzá, de szerintem meg kellene vizsgálnunk a gépet – javasolja. – Talán Stevia tud valamit kezdeni vele, hogy legalább jelet küldjünk a világ felé.

– Helyes – mondom lelkesen. – Végre valami, ami kicsit kevésbé reménytelennek hangzik, mint a halászat.

Odaballagunk a gép roncsaihoz, ami most már inkább egy füstölgő fémhalomnak tűnik, mintsem repülőgépnek. A hajtómű teljesen kiégett, a szárny pedig bánatosan lóg.

Stevia megvizsgálja a gépet, és hümmögve bólogat.

– Ez sok munka lenne, használhatatlan – mondja, miközben a hajtóműre mutat. – De nem lehetetlen jelt adni magunkról egy hatalmas tábortűzzel! Ha találunk megfelelően égő faanyagot, talán valamit össze tudunk dobni. Legalább egy jelzőfényt, ami felülről jól látszik.

– Jó, akkor induljunk – mondom végül, és Steviával meg Ariellel nekivágunk a dzsungelnek. A fák között a levegő nyirkos, az aljnövényzet szinte mindenhova beleragad, és a szúnyogok olyan intenzíven támadnak, mintha azt hinnék, mi vagyunk az utolsó túlélők a Földön.

– Ha innen kijutunk – morgom Arielnek –, soha többet nem megyek dzsungelbe. Maximum virtuálisan.

Ariel bólogat, miközben átvágunk egy különösen sűrű részen.

– Én sem. A teniszpálya után ez maga a pokol.

Körülbelül egy óra elteltével egy nyitottabb területre érünk, és Stevia hirtelen megáll. A távolban egy kis barlangféleséget pillant meg, ami talán rejthet valami érdekeset.

– Odamegyünk – mutat előre. – Talán ott találunk valami használható dolgot.

– Persze – mondom sóhajtva –, mi más lenne, mint egy kincsesláda, ami tele van jelzőfáklyákkal?

De legnagyobb meglepetésemre, amikor közelebb érünk, tényleg találunk valamit: egy csomó elszáradt fatörzset, ami nyilván remekül ég, ha sikerül tüzet raknunk belőle!

– Ez jó lesz! – kiált fel Stevia, mintha a lottóötöst nyerte volna meg. – Ebből jelzőfényt készítünk!

A nap lassan delelőre ér, és a dzsungel hangjai most reményt adnak. A patak csobogása valahogy most már nyugtatóan hat rám, és bár nem szeretem beismerni, de talán van valami megnyugtató ebben az egész őrületben. Talán az esőerdő nem is olyan szörnyű hely.

De még mindig jobban örülnék egy jó Netflix-sorozatnak és egy koktélnak.

A nap lassan telik. A tűz egyelőre csak pislákol, úgy látszik, mégsem annyira szárazak a fatörzsek, mint amilyennek látszanak. A füstje viszont hatalmas, szinte felér az égig. De mit érünk a füsttel? Fentről, még ha járna is erre alacsonyan repülő, mit látnának belőle?

– Azt hiszem, reménytelen – mondom végül, miközben felnézek az égre. – Nem tudom, meddig tarthatnak ki ezek a halak. Nem érzem magam Robinson Crusoe-nak.

Ekkor a távolból furcsa zajt hallok. Egy gép zúgását. Ariel is felkapja a fejét.

Egyre erősebben hallatszik a hang, mintha repülő közeledne. Stevia felpattan, és ő is a levegőbe bámul.

– Az talán egy mentőhelikopter! – kiáltja. – Talán tényleg keresnek minket!

Ariel és én is felugrunk, és mindannyian a helikoptert keressük, ami a távolban felbukkan, picike pontként. Valóban egy helikopter, méghozzá gyorsan közeledik.

– Stevia, gyerünk! – kiáltom. – Dobj a tűzre valamit, legyen még nagyobb a füst!

A lángok fellobbannak, és a füst vastag fekete fellege az ég felé száll.

A helikopter zúgása egyre hangosabb lesz, és látom, ahogy lassan ereszkedni kezd, mi pedig szaladni kezdünk a part felé. Az izgalom és a megkönnyebbülés keveredik bennem. Talán most tényleg vége ennek az őrületnek!

Ahogy a helikopter egyre közelebb ér, integetni kezdünk, hogy jelezzük a pozíciónkat. A gép végül leszáll a homokos parton, és a rotorok zúgása közepette egy alak ugrik ki belőle. Magas, szikár férfi, napszemüvegben és katonai ruhában, és a szélviharban siet felénk.

– Mindenki jól van? – kérdezi a férfi hangosan, hogy túlharsogja a helikopter zaját.

– Igen! – kiált vissza Ariel és Stevia.

A férfi biccent, és gyorsan int a helikopter irányába.

– Jöttünk, hogy kimentsünk titeket. Azonnal felszállunk!

– Pillanat, hozom a kofferemet! – kiáltok.

– Nem kell semmilyen poggyász!

– Ha tudná, hogy ebben a bőröndben mi van, akkor nem mondaná ezt! – szólok vissza, és felemelem a rózsaszín kisbőröndömet. – A menyasszonyi ruhám, az egymillió dolláros menyasszonyi ruhám nem maradhat egy lakatlan szigeten, ahol a szél széttépi, a nap elégeti, a sós víz szétmállasztja!

A szerencsétlen faszi bólint, gondolom, látott már bolondokat az életben.

Ahogy beszállunk a helikopterbe, még mindig alig hiszem el, hogy tényleg vége. Ariel átkarol, és egy pillanatra megszorítja a kezemet.

– Nincs miért aggódnunk – suttogja, miközben a helikopter felemelkedik a földről. – Vége van.

– Vége – ismétlem meg, de valahogy még mindig hihetetlennek tűnik.

A helikopter gyorsan emelkedik, és a távolban már csak a kis sziget sziluettje látszik, ahol ottrekedtünk. Pár perc, és meglátjuk a szárazföld szélét. Az érzés, hogy végre biztonságban vagyunk, lassan hihetővé válik.

Ahogy egyre távolodunk a szigetünktől, Ariel elmosolyodik.

– Tudod, Bora, talán nem volt ez olyan rossz. Ez a mi románcunk egyik csúcspontja.

– Nem volt rossz? – kérdezek vissza hitetlenkedve. – Ariel, majdnem meghaltunk! Elfogyott az üzemanyag, a gép kigyulladt, majd félig nyers halon éltünk egy isten háta mögötti szigeten!

Felnevetek, bár még mindig egy kicsit ideges vagyok. Talán igaza van. Lehet, hogy nem ez volt a legkellemesebb kaland, de egy biztos: soha nem felejtem el. És hogy románc…? Ki kellene kérnem magamnak. Egy románc az egy múló megperzselődés, nem? Vagy van románc egy házasságban is?

– Szerinted lehet románc egy házasságban? – kérdezem.

– Szerintem egy jó házasságban igen! – harsogja túl a rotor zaját. Magamban mosolygok.

És most eszembe jut: anyuékat is ki kellene menteni! Van bennem egy kis rossz érzés. Mi van, ha a kukukukkok helyettünk most őket akarják majd ott tartani, anyut, aki a rúzsaival tulajdonképpen kincset és talizmánt vitt nekik?

A gondolatmenetem megszakad, amikor Stevia megszólal.

– Látjátok? Megmondtam, hogy valaki biztosan keresni fog minket!

– Igen, Stevia – mondom mosolyogva. – Igazad volt. De legközelebb inkább maradok a földön, ha nem bánod.

Ahogy a helikopter végül elhagyja a szigetet, arra gondolok, hogy az életünk visszatérhet a normális kerékvágásba. Vagy legalábbis valami olyasmibe, ami kevésbé életveszélyes, mint az elmúlt napok.

– És hogy találtak meg minket? – kérdezem a pilótától.

– Hát a jelek segítségével – feleli, mintha nekem a jelekről bármit is tudnom kellene.

– Jó, tehát mindenképpen megtaláltak volna? – akarom bebiztosítani magamat, magunkat arról, hogy nem a véletlenen és még csak nem is a tábortüzünkön múlt a megmenekülésünk.

– Hát így biztosan. A jeladó működött.

– Anyuék helyzete még nincs rendezve – nyitok új topikot, és Ariel csodálkozó arcát nézem. – Szerintem őket is ki kell mentenünk, mert Loro és csapata helyettünk esetleg őket tartja ott új törzstagokként.

– Erre nem gondoltam – grimaszol Ariel –, de szerintem, már bocs, két nap múlva anyádat megismerve meggondolják magukat, nem?

Tizenhat

Ismerős helyen szállunk le, nagy sóhaj.

Ausztrália, Cairns.

A legszuperebb helyek egyike, leszámítva a fejet, amit itt vettem vuduzási okokból, és a kengurukat, amiket majdnem elgázoltam az eszetlen közlekedésük okán.

Az útlevél-ellenőrzés után átszállunk majd egy Sydney-be tartó gépre, aztán… nem tudom, mi lesz. Aztán érdemes lesz elgondolkodni az életemen. Életünkön.

– Ausztráliában kicsit fellélegzünk, aztán hazautazunk pár napra, mit gondolsz? – Rámeredek. Ariel úgy beszél az Ausztrália–Magyarország tengelyről, mintha csak egy-két óra lenne kocsival, és nem egy egész napos nulla-huszonnégyes repülés.

– Oké, csak tudod, engem valami azért mégis nagyon érdekelne – mondom, ahogy az útlevél-ellenőrzés felé visznek minket egy reptéri kisbusszal, amin csak mi ülünk Steviával. – Hogy a fenébe találtak meg minket egy lakatlan szigeten? Milyen jeladóról beszélt a pilóta?

– Nem mindegy, Bora? – von vállat Ariel. – A lényeg, hogy valami leadta a jeleket.

– Oké – bólogatok, és Steviához fordulok, angolul érdeklődve: – Stevia, lehetséges, hogy a repülőgép továbbra is leadja a jeleket egy ilyen leszállás és a hajtómű leégése esetén is?

– Bármi lehet, azért van a fekete doboz.

– Tehát akkor ez lehetett, ami nyomra vezette a minket keresőket?

– Szerintem még el sem tűntünk igazán – legyint a pilóta. Ilyen nyugodt embert is rég láttam már. – De bármi előfordulhat. Ha ezt mondják, akkor így találtak meg. A lényeg, hogy ezt is túléltük, nem igaz?

Kicsit nyugtalanít a válasza, de aztán anyuékra gondolok, meg hogy mielőbb utol kell majd érnem őket. Már ha életre keltjük a mobiljainkat.

Amikor átjutunk az útlevél-ellenőrzésen, már roboghatunk is a sydney-i járathoz. Végigalszom az utat, és mire felébredek, már majdnem a földön vagyunk. Alighogy kijutunk az érkezési váróba, kamerák sokasága fogad. Lefagy az arcomról a mosoly. Ez hihetetlen, hogy már megint leforgatják életünk legjelentősebb pillanatait!

– Mrs. Somlay, milyen érzés volt terhesen a kényszerleszállás és a lakatlan szigeten töltött idő? Hogy érzi magát? Honnan jöttek, mi volt a tervük?

Csak jönnek a kérdések, Ariel fogja a kezem, magával húz, én pedig automatikusan mosolyogni kezdek.

Ariel menedzsere érkezik, akit ritkán látunk, és én már rég kirúgtam volna, de Ariel szerint a fontos helyzetekben mindig lehet rá számítani.

– Figyelem, Ariel és Bora sajtótájékoztatót tart ma délután négykor a Taronga Állatkertben, a koalák házában!

Hühh. Az első reakcióm, hogy kiakadok: nehogy már betervezzék az életemet, miután megmenekültünk a közvetlen életveszélyből. Kettő: az illem azt kívánná, hogy Bora és Ariel legyen a sorrend, ez egy férfi menedzsertől különösen elvárható lenne. Három: jesszus, sosem láttam közelről koalát! Pedig van egy koalás körömmatrica-gyűjteményem is! Na jó, hát ezt nem hagyom ki a világ összes hülye menedzsere és PR-ese miatt vagy ellenére sem.

Ez a hőség, higgyetek nekem, nem az a hőség, mint ott a pápuáknál. Ez a harminchárom fok Sydney-ben meg se kottyan nekem. Illetve azért kicsit lelassultam, de nem vészes. Ariel persze sokkal fürgébb a kocsi felé menet is, de hát neki az a főfoglalkozása, hogy gyors legyen.

A hotelben az első dolgom a pisilés után, hogy bedugom a telefonomat a töltőbe, és életre lehelem. Ahogy Ariel is ezt teszi, csak kisebb lelkesedéssel. Bár az övé rögtön megszólal, és Ariel, szokásától eltérően, bár a mobilja nem írja ki a hívó számát, rögtön fel is veszi. Egy kicsit hallgat, majd kihangosítja a hívót.

– Tehát, fontos dolog derült ki mentés közben, és szeretnénk, ha a feleségével együtt tudnának róla – hallom a sietős tempóban beszélő ausztrált.

– És mi az? – kérdezi Ariel.

– Tulajdonképpen személyes adatok, amikről szó lesz.

– Kinek a személyes adatai?

– A feleségéé.

– Az enyém? – hajolok közel Ariel kezéhez, és így a mobiljához is.

– Igen, Mrs. Somlay.

– Bora.

– Bora, igen, az ön adataihoz való hozzáférésről van szó.

– Jesszusom, nincsenek titkaim a férjem előtt! – kiáltom. Remélem, hogy nem valami videófelvétel, amin pisilek, vagy ilyesmi.

– Feltételezhetjük, Mr. Somlay, hogy a felesége testéből érkező GPS-jelek alapján találtuk meg önöket. Óriási szerencséjük, hogy ez a jeladó működik.

– Micsoda? – ugrom fel, és már Arielhez beszélek, magyarul. – De hát kivette a doki!

– Jeladó a feleségem testében? – kérdez vissza Ariel.

– Igen, úgy néz ki, hogy műtéttel beültették, mert együtt mozog a feleségével, és eléggé belül van, testen belül lehet. – A fejem rázom: ez lehetetlen, hiszen kivette a nőgyógyásznak tanuló doki a chipet, amit, mint kiderült, őrült nagyapám, Kazimir olyan jó tíz évvel ezelőtt belém rakatott, hogy „megtaláljanak, ha elvesznék”.

– Ez volt a szerencse, mert segített megtalálni önöket.

Miután Ariel befejezi a beszélgetést, Kazimir hiányában őt vonom kérdőre.

– Szerinted ők normálisak?

– Igen, mert megtaláltak minket. Normálisak.

– Nem a keresőkre gondolok, hanem a nagyapámra és a dokira, aki elvileg kivette a chipemet!

– Az orvost nem tudom véleményezni, Bora. De Kazimir…

– És szerinted a doki a határozott kérésem ellenére miért hagyta bent a chipet?

– Szerintem nincs más hátra, kérdezzük meg!

Ariel mobilján megvan a doki száma, hiszen az orvos telefonjáról kellett Arielt felhívnom, amikor a kórházban kivizsgált a szilveszteristáktól való szökésem után.

Úgy kapja fel, mintha mindig is a hívásunkat várta volna.

– Ariel?

– Nem, kedves doki, Bora vagyok!

– Ó, Bora! De jó, hogy hallom a hangját!

– Ne lelkesedje túl, doki. – Igazából nem bántanám, mert nagyon is kedves volt velem, leszámítva, hogy kitalálta, hány hete késik a menzeszem.

– Most hathetes terhes, Bora? – A szemem forgatva nézek Arielre, a fene tudja, hogy számolnak az orvosok ilyesmit. – És hogy van? Volt már újabb ultrahangon? Szívhangot néztek?

– Doki, ezt hagyja abba!

– Mi a baj, Bora?

– Csak egy kérdésem van, ennyi.

– És mi az?

– Miért nem vette ki a chipet a lábamból? Hogy lehet, hogy még most is jeleket ad le a lábam? Olyan vagyok, mint egy állat, amit nyomon követnek mindig és mindenhol!

Ariel megfogja a kezem, és szerintem röhög, nem mosolyog. Mindjárt fejbe vágom.

– Tudom, biztos a nagyapám fűzte meg – folytatom dühösen –, azzal, hogy Boránál sosem lehet tudni, mikor fog elveszni…

– De mi történt?

– Hogy mi történt? Hát kényszerleszállt velünk a repülőgép, pont egy lakatlan szigeten, ami végül is szerencse, hogy nem a tengerbe pottyant, mert kigyulladt a hajtómű is – mesélem túl a sztorit, Ariel érdeklődve figyel –, és a lábamban lévő chip alapján találtak meg, érti?

– Akkor végül is hasznos, hogy ott volt a chip, nem igaz?

– Most szórakozik velem? Hol van ilyenkor a GDPR, meg a személyiségi jogaim?

– Vagyis úgy döntött, hogy bár megmentették az életét amiatt, hogy volt egy jeladó chip a lábában, mégis feljelentene, mert engem hibáztat, amiért állítólag nem vettem ki a chipet?

– Most szórakozik velem? – vetem közbe. Eszembe nem jutott, hogy feljelentsem. – Szeretném megtudni, hogy miért hagyta bent a chipet. Olyan jól fizetett vajon a nagyapám? Vagy mi az oka?

– Én kivettem azt a chipet a lábából, Bora. Ha nem hisz nekem, tapintsa át a sípcsontja felett azt a részt. Megjegyzem, a varratokat már ki kellene vetetnie.

– Már nincs ott! – simítom végig a seb helyét.

– Annál jobb. Akkor kiestek. És érzi azt a pici valamit, amit korábban érzett?

– Én… dehogy.

– Na, azért nem, mert a chip itt van még az asztalon, nem dobtuk ki.

– Ó. És akkor… akkor hogy lehet, hogy mégis jeladó van bennem? A testemben, bárhol?

– …

– Na ezt magyarázza meg!

– Hát, Bora, attól tartok, hogy a nagyapja biztonsági játékos. És két chipet rakatott magába.

– Ne már!

– Nincs más magyarázat.

Egy kicsit le kell hűtenem magam, nem is a januári sydney-i nyár, hanem a doki híre miatt.

– Ennek majd a végére járunk, ha meglesz a gyerek – jelenti be Ariel.

– Ha meglesz a gyerek? Vagyis kilenc hónapig jeleket fogok sugározni a hálóból, a vécéből, de még a szülőszobából is?!

– Ha jól értem, már csak alig nyolc hónap, nem?

– Figyi, téged a lényeg nem igazán érdekel? Mármint az, hogy miért tette ezt Kazimir, hány chip lehet még bennem, és hogy lehetne mielőbb megszabadulnom tőlük?

– Hát gondolom, egy chip maradt, ha egy jelet fogott a kutatócsoport. És megszabadítalak tőle, ha hazaérünk.

– Okés, de én most felhívom Kazimirt.

– Bora, drágaságom, nem hiszem el, hogy az egész világ nekem köszönheti a megmenekülésedet! – örömködik nagyapám. Érdekes, hogy elsőre felkapta a telefonját.

– Honnan tudod?

– Hát szerinted… kitől tudják, hogy hol keressenek?

– Semmit sem értek.

– Apád mondta, hogy nem érnek el titeket, mert valami világ végére mentetek nyaralni – mondja derűsen, én pedig kihangosítom, és közbe is vágok.

– Nyaralni?!

– Igen, szóval – folytatja zavartalanul – apád kicsit aggódott, főleg ugye a terhességed híre bejárta a világot, és mondta, hogy gyanús, hogy valami pápuamajmok közé keveredtetek, ezért megnéztem, hol vagytok. De csak kicsit később tudtam megtenni, mivel ugye a melbourne-i koncertünk után, aminek a végén mellesleg hiába vártalak titeket az öltözőben, jött a sydney-i koncert. És tudod, Bora, eszméletlenül sok magyar várt, gondoltad volna, hogy itt is kitalálják emberek, hogy én vagyok az apjuk, meg a gyerekük apja? Mintha Bon Jovi lennék! – kiált föl, és nevet is, közben halljuk, hogy Sarolta azt kiabálja: – Majd adok én neked Bon Jovit!

– Tehát, amikor újra ránéztem a GPS-re, akkor anyádékkal nem tudtam beszélni, nem vette fel egyikük sem a telefont. De valami pöttyöt jelzett a térképen, és amikor rákerestem, arra jutottam, hogy az valami lakatlan sziget. Így aztán, mivel a szektás elrablásod után jóban lettem az egyik rendőrrel, akinek a nagyapja még Budapesten az iskolatársam volt, felhívtam őt, és kiderült, hogy egy repülőgép eltűnt a radarról, ami sanszosan titeket szállíthatott. És így megtaláltak!

– De figyelj, Kazimir… nem úgy volt, hogy Melbourne-ben, a kórházban kivették a lábamból a chipet, amit annak idején a tudtom nélkül belerakattál?

– Igen. Igen.

– Mit igen?

– Az orvos elronthatta a dolgot.

– Az orvos azt mondta, kivette a chipet, és még most is ott van az asztalán.

– Hm.

– Mi az a hm?

– Hát akkor, Bora, nincs más lehetőség, mint hogy még egy chip van benned – közli ünnepélyesen.

– Ugyanerre jutott a doki is.

– …

– Vagyis, két chipet rakattál belém? – hitetlenkedem. Mire jók a nagyszülők! Még csak ellenség sem kell az embernek, ha vannak ilyen szuperfigyelmes nagyszülei.

– Nézd, Bora, te mindig rendkívül okos és ügyes voltál, de gyerekkorod óta hajlamos vagy néha… eltűnni. Gondoltam, nem árt egy kis biztosíték.

– Biztosíték?! Van nyelvem, tudok beszélni, bárhonnan elő tudok kerülni, ahová…

– Mint például most is, ugye, Bora? – veti közbe nagyanyám, aki eddig nyilván hallgatózott.

– Jó, most nem, de…

– De az a chip megmentette az életedet! Az életeteket! A világ most nemcsak veled, hanem az egyik legnagyszerűbb teniszezővel is szegényebb lenne! – kiabál Sarolta.

Nem hiszem el. Ő is tudott az egészről, cinkostársa volt Kazimirnek, most pedig előadja, hogy jobban sajnálná Ariel eltűnését, mint az enyémet. Persze mit is várhatnék tőle?!

– Csakhogy én nem kértem rá! Felnőtt nő vagyok, nem egy gyerek, aki után kutatást kell indítani, ha eltűnik a játszótérről!

– De eltűntél a játszóteredről, Bora – Sarolta hangja komoly. – És bármikor máskor is eltűnhetsz, ha a mostaniból indulunk ki.

– Aha, hát azt szeretnétek, hogy bennem maradjon a chip! Ki fogom vetetni! Így olyan, mintha a tulajdonotokban lennék, mintha a kutya lennék a családban! Ki kell vetetnem ezt a dolgot minél előbb! Csak azt mondjátok meg, hogy hol van a testemben!

– Ezt csak az orvos tudja, aki betette, Bora – feleli szomorúan a nagyapám.

– Micsodaaaa?!

– De szegény pár éve meghalt.

Ugye nem tiszteletlenség kinyomni a hívást? Szívem szerint hozzájuk vágnám a telefonomat.

– Szerintem röntgennel meg lehet találni – nyugtat meg Ariel.

– De lehet egy terhes nőt röntgenezgetni?

– Igazad van, szerintem nem. Mit szólsz az ultrahanghoz?

– Okés, de minél előbb, mert megőrülök. El tudod képzelni, hogy van a testemben egy chip, bárhol, valahol, és nem tudjuk, hogy hol?

– Várj, megpróbálom megkeresni – mondja, aztán egy határozott mozdulattal ledönt a kanapéra, kibújtat a ruhámból, és míg a száját az ajkamra tapasztja, a kezével benyúl a bugyimba, és határozottan keresgélő mozdulatokkal tapogatja a puncimat.

Mióta kiderült, hogy egy új lény növekszik bennem, a csiklóm, nem tudom, hogyan, miért, de Ariel egyetlen érintésére mintha duplájára nőne, és amikor meghallom a férjem suttogását: – Olyan szűk vagy, hogy ki fog tágítani a farkam… vagy már megkezdem az ujjammal…

Érzem, ahogy elönt a nedvesség, és egy hörgés tör elő a torkomból. Belemarkol a hajamba, és először egy, majd két vagy három ujját bedugja a hüvelyembe. Az orgazmus hullámai elöntenek, a mellbimbóm kemény és érdekes módon egy kicsit fájdalmas is, főleg amikor a szájával megszívja, de ugyanakkor elképesztően izgalmas. Belekapaszkodom az izmos karjába, szorítom, aztán ellazulok, ahogy kihúzza az ujjait a puncimból, és máris érzem, hogy készen áll a farkával a behatolásra.

– Hadd csókoljam meg – kérem, de csak nevet.

– Így is készen vagyok, ne izgass még jobban, mert akkor nem tart sokáig…

Amíg becsúszik a hímtagja a hüvelyembe, arra vágyom, hogy sokáig tartson, de ahogy elkezd fel-le mozogni bennem, már csak az jár a fejemben, hogy élvezzünk egyszerre, ahogy szoktunk…

– Nem menekülsz. Számolom, és ötvenig ki kell tartanom – lihegi.

– Ilyen egy élsportoló, a számok rabja! – nevetek fel, aztán engedelmesen hagyom, hogy eljuttasson ötven orgazmusig, hol a hüvelyemen keresztül, hol a csiklómat simogatva, hol pedig a mellbimbómat szívogatva.

Egészen kimerülök, amikor egy őrületes robbanással, ötvenhez érve ő is elélvez.

– Gondoltad volna, hogy ötvenszer…? – kérdezi kicsit később.

– Nálam nem a szám a teljesítmény – vigyorgok rá, aztán kérdő tekintetét látva folytatom. – De ez az évezred aktusa volt, nem is értem, miért nem ebből fogant a gyerekünk.

– Bora, ne felejtsd el, hogy hetekkel ezelőtt, sőt hónapokkal ezelőtt is iszonyúan nagyokat szeretkeztünk.

– Igen.

– Szóval a gyerekünk – bújik a fejével a hasamhoz – igazi szerelemgyerek lesz.

Szóval eldöntött tény.

Elönt a nyugalom.

Én, Gyarmati Bora, huszonhárom éves körmös és sminkes, aki egy váratlan fordulatnak és annak köszönhetően, hogy jókor voltam jó helyen, megismertem a világranglista akkori hatodik legjobb teniszezőjét, Somlay Arielt, elfogadom, hogy az életem fenekestül felfordult. Hogy a barátaim és a khmmm… családom eléggé bejött Arielnek, s elhiszem, hogy szeret, és nemcsak a népszerűsége hazai növeléséért vett feleségül. Hogy nemcsak egy valóságshow-pár vagyunk, hanem tényleg egymásra találtunk.

És bár nem így gondoltuk, és én huszonhárom évesen még messze nem terveztem gyereket, de így alakult, és ez a gyerek meg fog születni, és tuti imádni fogjuk.

Azt még nem tudom, hogy megengedem-e majd neki, hogy találkozzon a rokonaimmal, mert aput leszámítva tulajdonképpen mindenki gyogyós, ez az utóbbi napokban biztosan kiderült.

– Hogy fogják hívni? – kérdezi Ariel, felriasztva a gondolataimból.

– Hát… nem tudom. Előbb nem kéne megtudnunk, hogy fiú lesz vagy lány?

– Adjunk neveket.

– Khmmm… Somlay Virág?

– Virág? Konkrétan milyen virág, pipacs, vagy micsoda?

– Na hagyjál már. Neked mi a névjavaslatod?

– Somlay Oscar. O, es, cé, a, er.

– Na menj már. Nem nevezheted el a gyerekünket egy mára elég rossz hangzásúvá vált filmes díjról.

– Tehát szerinted lány lesz, szerintem fiú – összegzi Ariel. Most kezd nagyon valósággá válni ez az egész.

Vajon milyen anya leszek huszonhárom évesen? Anyu huszonegy volt, amikor engem szült, és hát… nem kimondottan az anyák gyöngye. Nem tudom, mi lett volna, ha huszonnyolc évesen válik anyává, persze. Vagy később.

Ez van, Bora.

Félhetsz, aggódhatsz, retteghetsz, amit csak akarsz, de hamarosan anya leszel, pedig még egy nyulat sem tudsz tartani normálisan, hallom a belső undok hangomat, de igyekszem nem odafigyelni rá.

Tizenhét

– Nézd, Bora! Anyád élő adásban a TikTokon, most!

– Jézus. Ez biztos valami korábbi felvétel – kapom ki Ariel kezéből a mobilját.

– Hát nem hinném, mert Loro ott van mellette.

– Ne már!

Együtt nézzük a teljes őrületet. Vagyis azt, hogy mi történik Pápua Új-Guineán. Nem vagyunk egyedül, nem ám, mert tizenvalahányezren figyelik éppen az adást.

– Itt vagyunk a kukukukkoknál – mondja anyám magyarul, majd apám, mint nemzetközileg elismert tudós, fordítja angolra, hiszen anyu már rég túl van azon, hogy csak magyaroknak adjon elő – és ezen a gondolaton máris röhögnöm kell. Egy kis szünet. Anyámról Loróra vándorol a kamera képe. – Ez a törzs éppen törzsfőnököt választott, és tudjátok, ki lett a szerencsés? Hát igen, Loro, köszi, Loro, hogy a barátod lehetek! – kiabál anyám, és harminc centiről integet Lorónak. Komolyan leég a pofám.

A törzsfőnök arcán újak a piros csíkok.

Megismerem az árnyalatot. Anyám Chanel rúzsa.

– Barátaim! – szólal meg a szokásos tört angoljával Loro. – Mától a törzsfőnök helyettese: Óóóódettii…

Így ejti az Odettet. Aki az én anyám. Negyvennégy éves kutyakozmetikus, férjezett nevén Gyarmati Sándorné, de a világ csak Odettként, a dzsungelvédő influenszerként ismeri.

És most már törzsfőnökhelyettes a pápuáknál.

– Azta… – csettint Ariel. – Ez akkor azt jelenti, hogy odaköltöznek? – kérdezi, és szerintem reménykedést olvasok ki a hangjából. Mondjuk nekem sem lenne ellenemre, ha anyám egy kicsit távol tartaná magát tőlünk, mert tisztán látszik, hogy ha távolabb van, akkor nyugodtabb az életünk.

– Nem tudom, de a vége az lesz, hogy lekaszabolják őket – csúszik ki a számon. – Ne felejtsd el, hogy ott vannak a botoxok, meg anyám új rúzsa…

– Oké, de anyád szerintem szereti a botoxokat.

Ezen elmélázunk, felvihogok, aztán tovább nézzük a műsort.

Anyun egy párducos leggings és egy fekete haspóló van, meg a pinkes rúzs a száján, egy tökfekete napszemüveg billeg az orrán.

– Igen, én törzsfőnökhelyettes leszek, mert meg akarjuk őrizni a világnak, nektek – mutat rám, meg Arielre, meg az összes nézőre – a kukukukkokat, meg a többi törzset is! Tehát – húz elő egy újabb rúzst, ezüst-arany a kupakja – mi a békét tartjuk itt fenn, és minden törzset ellátunk a szükséges talizmánokkal, hogy nektek már csak az legyen a feladatotok, hogy fent tartjátok magatokat! – fordul Loróhoz. – De csak tiszteletbeli törzsfőnökhelyettes leszek, mert nekem, nekünk még számos feladatunk van, nem igaz, Sándor?

Apám kikukkant a kamera mögül, és tényleg remélem, hogy egyszer majd valaki rájön, hogy aki ott veszi fel békésen anyám bohóckodását, az egy okos tudósember. Apu mindenesetre bólogat a kamerába, és azt mondja angolul, hogy ő Sándor, és mivel nagyon komoly küldetésében segíti Odettet, így Odett csak jelképes törzsfőnöke lesz a kukukukkoknak.

– De azt megígérem – jön közelebb a kamerához fenyegetően anyu –, hogy rendszeresen visszatérek ide! Megnézem, mi a helyzet, és a ti – mutat ismét ránk – segítségetekkel minél több hasznos felszerelést hozunk majd a törzseknek! – emeli magasba ismét a rúzst. Egy kicsit lever a víz, de anyu folytatja: – És most egy kicsit elrepülünk a kedvenc, Stevia nevű pilótánkkal és kedvenc gépével, hogy más helyeket is mutathassunk nektek, ahol meg kell őrizni a környezetet olyannak, amilyen, ahol az emberek nem folytathatnak erdőirtó tevékenységet, hogy az emberek-állatok életterét ne vegyék el!

Apám gyorsan fordít, én Arielre mosolygok.

– És akkor most hogy jönnek haza?

– Fogalmam sincs. Akarod, hogy hazajöjjenek? – neveti el magát. – Mert akkor küldök értük egy másik gépet.

Na, ilyen pasi a férjem. Én, aki Csobánkán nőttem fel és számomra az Ipoly utca is egy úri negyed, ahol a szalonom van, ilyen álompasival jöttem össze, aki még a szüleimet is megmenti egy magángéppel, pedig igazából meg sem érdemlik, ugye.

– Hát nem is tudom – vigyorgok rá. – Pár napig kipróbálhatná anyu, hogy milyen az igazi törzsi lét, amikor már a rúzsok sem segítenek… – ábrándozom.

Senki se gondolja, hogy nem szeretem őket, de anyunak gőze sincs az életről. Ő fésülte meg kozmetikázta a kutyákat, apu intézett mindent, a számlák, csekkek befizetésétől a nagybevásárláson át a festésig, és amikor Ariel megjelent az életemben, anyu hirtelen kivirult, pályát módosított, Instagram-meg mindenféle oldalakon vált a korábbinál sokkal aktívabbá – bár nem mondom, a kutyások addig is sokan követték –, és egy kicsit Arielt meg engem is használva lett egyre híresebb. Na, nem kellett sok neki ahhoz, hogy előálljon a saját „kreatív évének” tervével, azzal, hogy simán körbeutazza apuval egy év alatt a világot, az esőerdőket, hogy felhívja a figyelmet a természeti értékek megőrzésére.

És, láthatjuk, néhány rúzzsal talán azt is eléri, hogy a botoxok ne támadják meg a kukukukkokat, és fordítva.

Erre mondja a köznép, hogy semmit se csinál, aztán mégis mindenki követi.

Szerintem egyébként csinál valamit, csak számomra teljesen szokatlan, mondhatom, fura dolgot.

De ebben a családban talán nem anyu a legfurább.

– Hogyhogy volt internete a dzsungelben? – kérdezem Arielt.

– Csakis műholdas előfizetéssel.

– Ó. Nekünk miért nincs olyanunk?

– Szerintem egyikünk sem gondolta, hogy ez lesz.

– Hmm. Jó, de anyut ismerve… meg az egészet, ahogy van…

– Első dolgom lesz két ilyen kártyát beszerezni a telefonunkra.

Tizennyolc

– Szóval, mi történt veletek, Ariel? – kérdezi Amerika egyik legismertebb műsorvezetője, aki konkrétan a sajtótájékoztatónkat vezeti. A kezemben egy koala ül, jól érzi magát rajtam, én csak bárgyún mosolygok, olyan fura az egész. Eddig csak plüsskoalákat láttam, és amúgy ez az állat is kicsit hasonlóan viselkedik. Mindjárt el is alszik rajtam, pedig nem könnyű még így sem, hát még, ha elernyed.

Viszont minden kamera rám szegeződik, és esküszöm, ezt nem én akartam. A koala kiválasztott engem, a gondozója pedig engedte, hogy átöleljen. Nagyon fura érzés, még sosem láttam élőben koalát, de mivel kutyák között nőttem fel egy kutyakozmetikus anya és egy állatorvos apa mellett, így az is bennem van, mintha már éreztem volna az érintését. De elég nehéz, szóval nem tudom, meddig leszek képes tartani, pedig fincsi puha a szőre.

Amíg Ariel vázolja, hogy bár kikapcsolódni és új kultúrákat felfedezni(!) – ó, mi a fene, a végén még kulturális lesz a pápuaföldi látogatásunk – mentünk Új-Guineába, a vége horrorba torkolt, és elmeséli a repülést és a kényszerleszállást. Közben a koala gondozónője mellém lép, és óvatosan elveszi a már-már horkoló állatot.

– Végigalusszák a nap nagy részét – suttogja. – Amikor vége a sajtótájékoztatónak, majd mutatok valamit, illetve valakit.

Az elbeszélés végén az egyik tévés újságíró felteszi a kérdést:

– Igaz, hogy Borában jeladó van?

Majdnem elájulok, mert ha eddig nem lett volna miről cikkezni – de persze volt –, akkor majd most…! A világsztár felesége be van chipezve! Már látom is a címeket magam előtt, és sejtem, hogy nem sokat fogok internetezni a közeli jövőben sem.

– Ez így nem igaz… – kezdi Ariel, azonban mozgolódás támad.

A tévések, a sajtó között utat tör három ember.

Egyikük Ariel menedzsere, aki széttárt karral tudatja velünk, hogy nem tehet semmit.

A másik egy férfi, fényes világoskék öltönyben, frissen festett sötétbarna hajjal, szorosan mögötte pedig egy extrasovány hölgy, szarkalábait takaró vastag sminkkel, piros kisblézerben, fehér blúzban és zöld, térdig érő szoknyában.

Gyarmati Kazimir, és a magyar zászló színeibe öltözve Závodi Sarolta, az apai nagyszüleim jelennek meg.

Meg sem állnak az emelvényig, ahol éppen ugye a sajtótájékoztatónk zajlik. Sarolta menet közben elkapja a félálomban lévő koalát, és rögtön odamutatja a kameráknak. Mivel hosszú évtizedekig, az állás megszüntetéséig tévébemondó volt, van érzéke a kamerához, ráadásul most éppen gyakorol, mert a napokban az egyik magyar kereskedelmi adón műsora indul.

Csak azt nem értem, hogy egy ilyen extrovertált családban hogy nem lettem én is ennyire magamutogató. Aztán elbizonytalanodom: most is itt állok a kamerák előtt, és láthatóan nincs ellenemre… meg a tévéshow… amit végigcsináltunk… szóval, hirtelen ráébredek, hogy talán én is olyan vagyok, mint a nagyszüleim, vagy az anyám. Hiába nem akartam olyan lenni soha, mégis olyan lettem.

Ez inkább tölt el szomorúsággal és dühvel, mint örömmel.

Közben a nagyapám előad két sort az egyik dalából, aminek a címe a Nagyvilág.

Ariel a szemöldökét felhúzva néz rám, majd alig láthatóan megvonja a vállát. Én is vállat vonok, hát mit tegyek? Nem vállalhatok kollektív felelősséget a családomért. Ilyenek, hát ilyenek. Majd megírják, megmondják, bemutatják a sajtóban, tévében, és az egész világ megtudja.

Hogy ujjal fognak rám mutogatni? Hogy ez az a lány, akinek bolond minden családtagja?

Hát bocsi, de most már tényleg nem érdekel.

Bennem van egy gyerek, imád a férjem, és megölelhettem egy koalát.

Szerintem én okés vagyok.

Aztán a nagyapám elmondja magyarul, amit rögtön fordít is egy magyar anyanyelvű újságíró, hogy ő kicsoda, de amikor Závodi Sarolta a magas sarkú piros cipőjének a szépséges keskeny, hosszú sarkával mozgolódás közben nagyjából beleugrik Kazimir lábfejébe, akkor nagyapám felszisszenve hirtelen témát vált.

– Ő pedig a feleségem, a híres televíziós, Závodi Sarolta! Ő Bora nagymamája, én a nagyapja, ennél fogva a bajnok Somlay Ariel a családunk tagja! Sőt mi több, mindjárt dédszülők leszünk Saroltával!

Míg a tolmács fordít, Sarolta sértődötten elfordul Kazimirtől, és a koalát mutogatja az operatőröknek. Gondolom, nem viseli jól, hogy dédszülőként utal rá a nagyapám.

– Mi most mégis Ariel és Bora szabadulása miatt vagyunk itt – lép közbe a műsorvezető, mielőtt Kazimir teljesen elszabadulna.

– Hát éppen ez az! – hajol vissza a mikrofonhoz a nagyapám. Az újságírók ámultan nézik. – A chipet, ami jelezte a helyzetüket, én rakattam Bora testébe.

Anyám.

Vagyis nagyapám.

Én tényleg nem vágyom erre a figyelemre.

Én tényleg nem akarok a világ hülyéje lenni, akinek, mint egy százszázalékos értelmi sérültnek, nyomkövetőt kell hordania, mert mindig lelép a szanatóriumból. Én nem akarom, hogy Arielt sajnálják miattam!

És még csak nem is fakadhatok sírva egy sajtótájékoztató kellős közepén!

Ariel kedvesen néz rám, mintha még derű is lenne a tekintetében. Nem is értem, hogyan tudja elviselni a körülöttem lévő embereket.

Konkrétabban a családtagjaimat.

Előrelépek, és elhúzom Kazimir elől a mikrofont.

– A helyzet az, hogy az én családom… – kezdem angolul, és hirtelen csend lesz a koalaházban – annyira kreatív, hogy a művészek nem riadnak meg semmilyen őrült gondolattól, hanem végrehajtják. És így kerülhetett be a lábamba a nyomkövető, ami ugyan megmentette az életemet, de természetesen azonnal ki fogom vetetni, amint hazaérünk Magyarországra.

– Eddig nem tudott róla, Bora? – kérdezi az egyik riporter az első sorból.

– Arról, hogy jeladót viselek, akkor szereztem tudomást, amikor megmentett minket a helikopter. Nagyapám jelezte a hatóságoknak, hogy egy lakatlan szigeten vagyunk. Szerencsére éppen Ausztráliában koncertezett, és…

– Tehát nem haragszik a személyes szabadsága megsértéséért, korlátozásáért a nagyapjára, Bora? – kérdezi egy szigorú tekintetű nő.

– Ha úgy vesszük… természetesen nem örülök neki. Ha tudtam volna róla, nyilván azonnal kivetetem. De így most még egész jól jött ki… és természetesen, ahogy találkozom az orvos ismerőseimmel, kivetetem. Magyarországon.

– Tehát szóba fog még állni a nagyapjával?

– Azt nem tudom – mosolyodom el –, de épp elég megrázó volt ezzel szembesülni, szóval nem szeretnék többet mondani az ügyről.

Kicsit később, amikor már fotóznak minket, és kiderül, hogy a koaláknak ujjlenyomatuk is van, az állatkerti koalaápoló megfogja a kezem, és magával húz a koalák zárt részébe. Odahívja egyiküket. Félálmából ébredezve érkezik Elly, az újdonsült anyuka.

Az ápoló megsimogatja, majd kinyit „benne” valamit, és megmutatja a pár centis mozgó lényt.

– Az erszényükben hordják a kicsinyüket. Ez a bébi alig pár napja született – mondja.

És akkor elbőgöm magam.

Ó, basszus, most már tényleg viszlát, Ausztrália, helló, Magyarország!

Tizenkilenc

– Figyi, Bora, csak két napra kellene! – csücsörít a tesóm. – Találtam egy szlovák helyet, ott mindent visszanyerek, hát bízz már bennem!

– …

– Most egy kicsit lepukkantam. Tanítani nem megyek semmi pénzért, az tiszta sor, a zenélésből pedig nem lehet valami fényesen megélni. De a matek, a valószínűség-számítás bajnoka vagyok, hát nem emlékszel, Bora, amikor harminckét plüsst lőttem neked a céllövöldében?

– Az más. Az célzás.

– Neeeem, Bora, nagyon tévedsz! Az nem célzás, az összes fegyver félrehord! Az bizony valószínűség-számítás, hogy hová kell tartani a fegyvert!

– Jó, de tízéves voltam, amikor lelőtted nekem az összes plüsst. És még a céllövöldés is kiabált velünk a végén.

– És most? Most se látszol sokkal többnek.

– Köszi.

– Jó, oké, már terhes is vagy. Mindenhol ezt lehet olvasni. A végén még a szlovák kaszinókban is ez lesz a vezető hír!

– Na, éppen ezért van szükségem a frissen megkeresett pénzemre – felelem, és az utolsó tévéshow-ért kapott pénzre utalok.

– Jaj, ne már, Bora, csak egy utolsó kísérlet! Na, de tényleg, visszanyerem az egészet, amit elvesztettem a múltkor, te is jól jársz, mert visszajön a pénzed, és…

– Pfffú. Okés, Barni, de most utoljára.

– Esküszöm! Esküszöm, de tényleg, és te vagy a világ legjobb tesója!

– Ne nyálazz már össze!

– Jó, de ígérd meg, hogy nem mondod el apádnak.

– A te apád is.

– De a tiéd is, és rohadt dühös lenne rám, ha megtudná.

Vajon miért van olyan érzésem, hogy őrültséget csinálok?

Húsz

Az első két nap egy merő jet lag, olyan utazási aluszékonyságom van, hogy egész nap csak kóválygok, és többnyire alszom. Néha látom Arielt, aki megeteti a nyulat, a Nyúl egyre nagyobb, szóval bele sem tudok gondolni, mi lesz ebből. Félálomban szeretkezünk. Csak eszem egy kicsit, szexelünk, pisilek és alszom. Ez a félálomban töltött korszak tart két napon keresztül. Még a tesóm látogatására sem emlékszem teljesen, mintha nem lettem volna józan, amikor érkezett.

És hát eljön az idő, hogy visszatérjek a valóságba.

Ariel már Tinával edz, a következő nagy verseny majd a tavaszi Roland Garros lesz, aminek természetesen mindjárt kezdődnek az előtornái, szóval döntenem kell, itthon alszom, vagy utazom vele.

Addig is várnak rám a szeretteim: nagyi, a nagyapám – és most az anyai nagyszüleimről beszélek –, a legjobb barátnőm, Vivi, a szalonom, ahol most teljes állásban a fodrászat működik, és egyik ismerősöm kibérelte a körmös helyemet… hát nem tudom.

Egy kicsit olyan érzésem van, mintha az egész életemről, a további életemről döntést kellene hoznom.

– Édesem! – borul rám a nagyi. Átölelem, ő pedig a hasamat simogatja. – Ez még teljesen lapos! Enned kell!

– Nagyi, te adócsaló!

– Már megírtam, mi az igazság – suttogja a fülembe, és én örülök, hogy eltereltem a figyelmét az etetésemről. Ha valami nehezen megy mostanában, az az evés, éppen annyit tudok enni, hogy ne maradjak éhes, de semmit sem kívánok. Annyit hallani a terhes nők kovászos uborka meg fagylalt utáni vágyódásáról, hát nekem semmire sincs gusztusom. Vivi szerint, akivel nemrég beszéltem meg a találkozót, ez azért van, mert nem vagyok felkészülve az anyaságra. Szerinte még várnunk kellett volna. Hát köszi, hogy mindenki ilyen okos.

– Oké, de nem hiszem el. Teljesen lehetetlen, hogy valaki hetvenévesen kezdi el keresgélni önmagát.

– Pedig így volt – kacsint rám. – Akarod látni a diplomámat?

– Diplomádat?!

– Naná. Mindenkinek van ebben a családban diplomája… – kezdi, majd egy pillanatra elhallgat, hogy sajnálkozva rám nézzem –, na jó, neked nincs, de te még bepótolhatod.

– Köszi.

– Jó, ezt csak azért mondom, mert még én is bepótolhattam, látod?

– Nem látom, és nehezen hiszem, hogy egy hét alatt bárhol is diplomát lehessen szerezni. Egyébként pedig jó állásom van.

– Édesem, ez nem állás, hanem házasság! – javít ki.

– Jézusom, a körmös állásomra gondoltam!

– Vagy úgy. Csak hát sajnos nem lesz mindig divat a műköröm meg a zselézés, bár Závodi Sarolta arcát elnézve a sminkre mindig szükség lesz – mosolyodik el.

– Oké, nagyi, ki vele, milyen diplomát szereztél? Mert el kell keserítselek, hogy egy hét alatt még manikűrössé sem válhatsz.

A tálalószekrényhez megy, abban keresgél. Majd elővesz egy nagy alakú, lefóliázott fényes papírt és felém mutatja.

– Micsoda? – tépem ki a kezéből, és elolvasom. – Ölelésterapeuta? – bámulok az arcába. – Az meg micsoda?

– Hát ez, amit én nagyon is jól tudok, és amire az embereknek szükségük van! – ölel át, majd kiszorítja belőlem a levegőt. Aztán lazábban ölel. – Látod, sokféle ölelést tudok bevetni.

– Hmmm… és kiket fogsz ölelgetni?

– Hát akik igénylik, felnőttek, üzletemberek, gyerekek, mindenkit, akit továbbküldenek hozzám.

– Ki küldené őket hozzád? – ráncolom a homlokomat a nyilvánvaló hülyeség hallatán.

– Hogyhogy ki? Hát a pszichomókusok, az agykontrollosok, mindenféle lélekkel foglalkozó szakemberek!

– Jesszus.

– Ne jesszusozzál, kicsikém, mert tele van a naptárom minden délelőtt kettő, és minden délután három órára! Egy ölelés húsz perc, és nekem előre két hónapra megtelt a naptáram!

– Ne már – roskadok le a konyhai hokedlire. Ezek szerint egy teljesen értelmetlen világban élek, ha anyám a dzsungelek királynőjeként, a nagyanyám pedig ölelőterapeutaként meg tud élni. Csak én vagyok ilyen élhetetlen! Huszonhárom vagyok, és elrobogott mellettem a világ, mint az a híres francia sebesvonat a MÁV-szerelvények mellett!

– De igen. És megsúgok egy titkot – sasszézik vissza a tálalószekrényhez. – Bónuszként van még egy diplomám. Elhiszed?

– Ezek után… el én!

– Na, akkor mutatom – adja a kezembe.

– Micsoda? Nevetésterapeuta? Az meg mi a fene?

– Nemcsak az ölelés gyógyít, hanem a nevetés is!

– Jól van, nagyi, de mi vagy te, Hofi Géza? Egy stand upos? Hogy tudnál megnevettetni idegeneket, hacsak nem magával az ölelgetéssel? – érdeklődöm, ő pedig sötét, mondhatni lesújtó pillantást vet rám.

– Nem kell viccet mesélni a nevetéshez.

– Ó.

– Régen te is tudtál nevetni minden ok nélkül.

– Régen nem volt nonstop hányingerem, attól kezdve, hogy felkeltem, addig, hogy lefekszem.

– Jó, a terhesség más, de neked igenis szükséged van rám, meg arra, amiért mások sorban állnak! És akkor még nincs is beizzítva a nevetésterápiám, mert arra még szervezik a csoportomat.

– Ó.

– Na, kezdjük el szépen!

– Micsodát?

– Mondd, hogy hahaha.

– Hahaha.

– Hihihi.

– Hihihi.

– Hehehe.

– Hehehe.

– Rendben, akkor most mindezt mosolyogva, egyre gyorsabban egymás után, így, nézd! – Széles mosoly jelenik meg az arcán, és elkezdi mondani: hahahahihihihehehe, és kacag, annyira, hogy egyszerre csak én is vele nevetek, és lefogadom, hogy senkinek nincs ennyi bolond családtagja, mint nekem. Mondjuk a mosolyom nem őszinte, amikor belém hasít, hogy ugye, a gyerekem nem lesz olyan lökött, mint a nagyszüleim vagy a szüleim?

Már csak Arielben bízhatok.

– És mondd, nagyi, hol kerül sor ezekre az ölelés-és hehehe-terápiákra? – kérdezem később, amikor már engedélyt kapok a vihogás abbahagyására.

– Kibéreltem a tárolót a ház aljában.

– A tárolót? És mi van a biciklikkel, meg a sok biszbasszal, ami ott volt?

– Ölelkezni ott is lehet.

– Hmmm.

– Igen. A nevetésterápiához meg már odaadták a közeli suli tornatermét. Egyelőre csak hetente egy este tartom majd, aztán meglátjuk, mennyien jelentkeznek.

– Ó. – Lefogadom, ha ennyi a furcsa ember a világban, mint a családomban, akkor sok lesz a jelentkező is.

– Nagyapád még nem tudja.

– És miért nem?

– Majd ha megkeresek egy bizonyos összeget, akkor világosítom fel.

– Hát… szuper. – Hagyom, hogy megölelgessen, jólesik, de nyilvánvalóan azért, mert ő a nagyim, aki, még ha a bolondok házába kerül is Saroltáék mellé, akkor is a nagyim marad, és szeretem. Most jut eszembe a verekedésük. – Nagyi, igaz, hogy megverted Saroltát?

– Igaz. De megérdemelte.

– Nem is – felelem lagymatagon, mert hát közben egyetértek a nagyival.

– Dehogynem! Aztán utána jött a késztetés, hogy ha már így elkezdtem, akkor érdemes jobbá tennem az emberiséget. Rátaláltam az ölelésterápiára, meg a nevetésre. És, megígérem neked, ha legközelebb találkozom Saroltával, akkor, ne röhögj, szóval lehet, hogy megpofozom, de hogy utána megölelgetem, és megpróbálom megtanítani nevetni, az biztos!

– Anyám – motyogom, és ez mindössze annyit jelent, hogy még jobban meg fogom becsülni Arielt meg a barátaimat, már ha vannak, mert az ember a szerelmét és a barátait megválaszthatja, ha már a családját nem. De persze imádom a nagyit, és megértem, hogy több év otthonlét után szeretett volna valami értelmeset csinálni, erre volt jelzés az is, amikor teljesen megszünt a hallása, de az csak játék volt. Nyilván ez is játék, de szüksége van rá.

Mindenesetre, amikor otthon Ariel átölel, annyit mondok neki: – Szerintem én jártam veled jobban.

– Én még jobban – nevet. – De miért mondod ezt?

– Meg kell ígérned, hogy megpróbálsz időben elvinni egy dilidokihoz, ha azt látod, hogy olyanná válok, mint a szüleim vagy a nagyszüleim.

– Vagy a tesód – teszi hozzá szolgálatkészen a felsorolásomhoz.

– Na ja – motyogom. Tényleg, Barnit majdnem kifelejtettem, szerencsére Ariel memóriája kiváló.

– Oké, Bora, megígérem!

– És ne hagyjuk, hogy ilyen kis fura legyen a gyerekünk, rendben?

– Jól van. Ne parázd túl a dolgot. Én szeretem a fura embereket.

Aztán nem parából szerelmeskedünk, aztán alszunk, és amikor felébredünk, akkor a nappaliban már nem egy, hanem kilenc nyúl van, abból nyolc újszülött, szóval, welcome home, üdv újra itthon.

Nyolc hónappal később

– Figyi, én itt alig férek el! – közlöm, amikor nagy nehezen bepréselődöm a sportkocsijába. Akkora a hasam, mint aki ikreket fog szülni, és úgy totyogok, mint a pingvinek.

Az elmúlt hónapokban annyit foglalkozott velünk meg a születendő gyerekünkkel a világsajtó, hogy szinte mindenhol fotózgattak minket, még Magyarországon is. Tényleg csak oda mentem el az elmúlt három-négy hónapban, ahová muszáj volt, részint mert az egykor lapos hasam egyszerűen lehetetlenül nagyra nőtt, a melleim fájnak és húznak, a derekam sajog, és még mindig, még mindig huszonhárom vagyok, csak már közelebb a huszonnégyhez.

Mindenesetre nem sok huszonnégy évest láttam úgy totyogni, ahogy én csinálom.

Amióta hazajöttünk Ausztráliából, Ariel megnyerte a Roland Garrost, második lett Wimbledonban, és ez volt a két utolsó verseny, ahová elkísértem, de ide is mindenféle orvosi igazolásokat kértek, hogy felszállhatok a gépre.

A szalonomra továbbra is fizetem a részleteket, mert Barni sajnos elvesztette a második kölcsönadott összeget is, azt mondja, ha nem a sajátjával játszik, akkor ideges.

Hát, köszi.

Jelenleg Barniék a tévében zenélnek valami tehetségkutató műsorban, tehát azt kell mondjam, az alma nem esett messze a fájától.

A chipemet ultrahanggal megtalálták, hát kérem szépen, azt a doki annak idején a combomba tette, és betokosodott, szóval majd csak a szülés után lehet kivenni, addig Kazimir naponta ellenőrizheti, hogy pontosan hol tartózkodom.

A nyulunk a lefialása után felnevelte félig-meddig a kicsiket, de időben elajándékoztuk őket, nemzetközi gazdasereglet érkezett a kisnyulakért, akik, mint kiderült, Sarolta jóvoltából születtek: valamikor, amikor nem voltunk otthon, a tévéseket kijátszva hozott a Nyúlhoz egy baknyulat, és össze is jött a két állat. Sarolta ezt akkor vallotta be, amikor visszanéztük a lakásban maradt kamerákat, és megláttuk rajta, mit művelt. Nem tudta, vagy nem akarta megmagyarázni a dolgot, de mi rájöttünk: az volt a terve, hogy otthon maradjak a kisnyulakkal, és ne keresztezzem a tévés karrierjét.

Sarolta egyébként tévés fronton nézettségi csúcsokat döntöget, és most ne feszegessük, hogy milyen a műsora, amiben celebeket visznek ki egy lakatlan szigetre (na nem a pápuákhoz, sajnos!), és ő celebrálja az egészet a fura stílusában. De valamiért bejön a „kegyetlen őszintesége” az embereknek, ahogy olvasom. Mindenesetre élvezi a hirtelen jött népszerűséget, és magával vonszolta Kazimirt is a felvételekre, nehogy a nagyapámnak „túl sok szabadideje legyen”. No komment, már csak azért sem, mert igen, ezek fájások, és igen, már túl akarok lenni rajtuk, és igen, el akarom kezdeni az új életemet, bármilyen furcsa, szokatlan lesz is, hogy bemegyünk ketten a kórházba, és hazajövünk hárman.

Hát van ilyen, nem?

– Bora, kapaszkodjon! – mondja a doki, miután megvizsgált. Gyorsan belekapaszkodom a nőgyógyászati székbe. Szerencsére az elmúlt hónapok során nem került gyakran sor erre, sőt, mi nagy mozizásra sem mentünk, vagyis spéci ultrahangra. Azt mondták, egészséges fiúnak látszik, én pedig egészséges fiatal nő vagyok, szóval nem kellenek extra vizsgálatok.

– De miért? – kíváncsiskodik Ariel, aki egyébként sápadtabb, mint valaha.

– Mert itt két baba van, és mindjárt meg is születnek! Hopp, Bora, el ne ájuljon! Infúzió, és megyünk a szülőszobába!

Na tehát, így tudtuk meg, hogy Somlay Ádám mellé Somlay Betti is megérkezik, pontosan három perc és egy iszonyatos sikoly választotta el őket egymástól, aztán ettől az egésztől elájultam, és mire feleszméltem, addigra én, Gyarmati Bora, huszonhárom éves, fiatal, viccesnek mondott lány hirtelen kétgyerekes anya lettem.

Itt tartunk most.

A gyerekek és Ariel velem tartózkodnak egy kórházi szobában, és most indul el igazán a mi közös, felnőtt életünk. Persze azt, hogy hogyan tovább, még én sem tudom, de ha eddig eljutottam, akkor valószínű, hogy lesz tovább is. Egyelőre még fel kell fognom, hogy mi minden történt velem az elmúlt egy évben, és az tényleg nem kevés, valamint fogadnom kell a szüleimet. Hiszen anyám éppen ebben a pillanatban lép be a kórházi szobánk ajtaján, visszafogott ocelotmintás overallban, pink rúzzsal a száján, és két plüssmajommal a kezében, meg olyan nevetéssel, mintha a nagyi tréningezte volna.

– Egy duplán nagymama vajon elmehet a gleccserekhez a Greenpeace-szel? – huppan mellém az ágyra, aztán követi apu, és a sor végén Barni kullog, szóval együtt a család, és már ki is gondoltak valami nagy tervet a családunkkal kapcsolatban, de hogy mit, azt inkább most nem kérdezem, mert abba még egész biztosan nekem is lesz beleszólásom, és az már amúgy is egy másik történet.

A Szélhámos-sorozat eddig megjelent kötetei: Szélhámos szerelem (1. rész) Szélhámos játszma (2. rész) Szélhámos eskü (3. rész) Szélhámos csábítás (4. rész) Szélhámos szereposztás (5. rész) Szélhámos románc (6. rész)

Eddig megjelent

Fejős Éva-könyvek:

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013) Bangkok,tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! – kreatív színező (2015) Sosincs késő – kreatív színező (2016) Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016) Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

„Mi sem voltunk angyalok” (2018) Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020) Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020) Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021) Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás (2023) – Szélhámos-sorozat 5. rész Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (2023) Meghalni érted (2024)

Szélhámos románc (2024) – Szélhámos-sorozat 6. rész

Előkészületben:

Havanna dallama (2024)

Angol nyelvű e-könyvek: Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Keresd a Fejős Éva-regényeket nyomtatásban és e-könyvben Éva saját webshopjában, különleges meglepikkel, kiegészítőkkel, szuper csomagárakkal itt:

erawan.hu

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Prológus

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Nyolc hónappal később

Eddig megjelent

A szerző elérhetőségei