FEJŐS ÉVA

Mi sem voltunk angyalok

Copyright © Fejős Éva 2018

© Erawan Könyvkiadó, 2018

www.facebook.com/fejoseva1

www.instagram.com/fejoseva

www.fejoseva.com

www.fejosevamagazin.hu

fejoseva@fejoseva.com

A kiadó és a webshop elérhetősége: www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

www.erawan.hu

vevoszolgalat@erawan.hu

Erawan Könyvkiadó, 2018

Felelős kiadó: Fejős Éva Szerkesztette: Papp Diána A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes Borítórajz: Parádi Gabriella Borítóterv: CreaKtive

Tördelés: CreaKtive

ISBN 978-615-5652-39-4

Elektronikus formátum:

Békyné Kiss Adrien

ELSŐ RÉSZ

Dóra

– Lazulj el. Így nem lesz könnyű.

– Mondani könnyű. Nem a legtökéletesebb pillanat az életemben.

– Pedig úgy kell gondolnod rá. Egyébként mit vársz az egésztől, ha nem a legtökéletesebbnek gondolod? – A nő a szemüvege fölött néz rám, a pillantásomat keresi. Beleharapok a számba. Nem hiszem el, hogy már megint itt fekszem. Ráadásul Péter most nincs velem. Elrohant, vár rá a műtőben az egész stáb, meg egy helyreállítás. Adott egy csókot, aztán már csak a hátát láttam.

– Azt várom, hogy sikerüljön – felelem engedelmesen. És most, sok-sok év után megint meghallok magamban egy hangot, a saját belső hangomat, ami utoljára Denpasarban szólalt meg bennem. „Dehogy várod azt. Csak itt vagy, mert azt gondolod, ezt kell tenned. Mert azt hiszed, ezzel megoldódik a problémátok.” Muszáj elhallgattatnom ezt a hangot. Utálom, bár annak idején sokat segített rajtam.

Ahogy ez a belső párbeszéd végigfut bennem, elönt a hideg verejték.

– Jól vagy, Dóra? – kérdezi a doktornő. Péter évfolyamtársa volt az egyetemen, és az egyik legsikeresebb a szakmában.

– Igen. Csak annyi minden… annyi minden történt már.

– Nem akarod? – mered rám megint a szemüvege fölött. A két, szorosan rögzített combom között nézem az arcát, a műtőssapka alá bújtatott haját, látom, hogy szájfény csillog az ajkán, fáradt a szeme, komolyan néz rám.

– Dehogynem. Csak fáj.

– Nem fájhat. Csak egy kis csípést érezhettél.

– Rendben – felelem. – Folytassuk.

És közben arra gondolok, mit mondott korábban nekünk. Hogy a negyvennégyhez rohamosan közelítve az esély a mesterséges megtermékenyítés sikerére majdhogynem nulla, de próbáljuk meg az inszeminációt, az még mindig kíméletesebb és esetünkben sikeresebb lehet, mint a lombik. Mert már nem valószínű, hogy többszörös peteérést sikerül elérni, ha meg nincs megfelelő petesejt, akkor nincs lombik sem. Egyébként is ott a kislányotok, mondta a doktornő. Mintha nem tudnám. Mintha nem tudnám.

Úgyhogy csak nagyon enyhe stimulálást kaptam, a múltkori alkalommal még azt sem. Péternek öt nap önmegtartóztatás után ma reggel kellett másodszor kitennie magáért, nem itt, a klinikán, ennyi kímélet volt bennük, hogy egy speciális tégelyben, testmelegben szállítva hoztuk. Inkább nem is gondolok vissza rá, milyen érzés így együtt lenni, hogy muszáj időre leszállítani a spermát. Muszáj, nincs mese, most kell, most volt tüszőrepesztés, ha most nincs sperma, akkor majd legközelebb. Ha lesz legközelebb.

Pedig nekünk mindig jó volt együtt, mióta „felnőttként” együtt vagyunk, de most már talán ez is múlt idő, ha visszaemlékszem a mai reggelre.

Pontosan tudom a menetrendet, az első beavatkozás előtt kiműveltem magam. Most egy speciális katéteren keresztül bevezetik a tisztított spermiumokat, és mivel megtörtént a tüszőérés, várjuk majd a csodát. Fekszem egy negyedórát a pihenőszobában. Tegnap is ugyanez történt, ugyanis két alkalommal inszeminálnak, az előző napihoz képest huszonnégy óra múlva jön az ismétlés. De tegnap Péter is itt volt velem. Nem mintha segített volna, de mégis.

Aztán hazamegyek, lefekszem. Nem tudom, miért, de lefekszem. Szerintem, ha a spermium a petesejttel önálló életet akar kezdeni a méhemben, akkor nem kell ahhoz feküdnöm, de ez az ajánlás.

És további ajánlás, hogy holnap, nagyjából ugyanebben az időpontban, mint most, legyünk együtt „spontán”.

Az órára nézek: reggel kilenc óra tíz perc.

Ilyenkor Péter már a műtőben áll, nem hinném, hogy nagy eséllyel fogunk holnap ugyanekkor szeretkezni. De most, amikor ott bent csípést és fájdalmat érzek (amit állítólag nem is érzek), nem dob fel igazán, hogy egy nap múlva esetleg szeretkezni fogunk.

Mégis hinnem kell ebben az egészben, mert megoldhatja az életünket. Vagy nem.

Endrődi

Orvosi értelemben indokolt, ami történik. Valójában azonban sosem gondoltam, hogy erre szükség lehet, a spermám – most tényleg, minden elbizakodottság és nagyképűség nélkül – tökéletes, a spermaszámom ideális, még a huszonévesekkel is fel tudnám venni a versenyt. Én magam mikroszkóp alatt kísérem figyelemmel egyetemista korom óta a spermiumaim mozgását, alakját és számát, és mondhatom, hogy még mindig kiváló paramétereket mutatnak. Sőt, amikor végül meddőségi szakemberhez fordultunk, az anyagomat DNS-teszt alá vetették, vagyis a hímivarsejtek DNS-állományának sérüléseit és töredezettségét vizsgálták, és az eredmény azt igazolta, hogy a stresszes életmódom ellenére is minden rendben van.

Rettenetesen lelombozó, hogy egy tégelybe kell beterelni az életképes spermiumaimat, így természetesen az élvezet egész más, mint amikor spontán és mindenhol egymásnak estünk. Zsófi csodálatos, szerelmes szexben fogant meg Dóra méhében, egy ötcsillagos petesejt és egy – szerénytelenség nélkül – ötcsillagos spermium találkozásából, és éveken át vártam, hogy ez a csoda megismétlődjön. Majdnem hat éven át. Türelmesen vártam, hogy Dóra mikor mondja: tegyünk valamit.

De csak akkor mondta, amikor már papírforma szerint késő.

Túl sok a probléma az osztályon, ami máshová helyezi a fókuszomat. A múltam is kísért, és akkor tulajdonképpen finoman fogalmazok. Éppen ezért vagyok türelmetlen otthon, pedig mindent meg kellene tennem a családomért, mert tizenhét évet vártam erre a nőre, életem szerelmére, aki nélkül elképzelni sem tudom a mindennapjaimat. Mégsem mutatom ki, mit jelent nekem és hogy mennyire szeretem. Az, hogy spermát adok egy inszeminációhoz, nulla. Ennél sokkal többre lenne szükség. Tegnap ott voltam mellette, amikor Tünde bevezette az inszeminációs katétert Dóra méhébe, hogy megtermékenyítse a petesejtet. Ott feküdt a feleségem az asztalon, a lábai felszíjazva, egy kórházi hálóingben, kiszolgáltatottan, láttam a szemét, és tudtam, hogy nem hisz a sikerben. Akkor én most mit tegyek? Fogtam a kezét, ennyi telt tőlem.

Azonban valami mást is kellene tennem, mert a mi kapcsolatunk egyáltalán nem hétköznapi. Ahhoz viszont gondtalannak kell lennem, hogy leüljek vele beszélni, őszintén, ahogy régebben többször javasolta. Csakhogy stresszes vagyok és fáradt és kialvatlan. Így nem lehet leülni beszélni az életünkről. Az egyetlen mód, ahogy igazán el tudnám engedni a stresszt, és ki tudom ereszteni a gőzt, tilos.

De hamarosan mégis megteszem, mert nincs más ötletem.

Három hónappal később

Dóra

A szerelem olyasvalami, aminek nincs mércéje, de ha mégis lenne, mondjuk egy égig érő létra, akkor mindenki annak a legtetején, a felhők fölött szeretne tartózkodni. Megrázom a fejem, amikor ez a kép megjelenik előttem, és már egy kicsit bánom, hogy az imént rácsaptam Péterre a telefont. Vagy inkább nagyon bánom. Talán nincs még egy olyan pár, amelyik ennyit küzdött egymásért, mint mi ketten. Romantikus hasonlattal: felmásztunk a létra tetejére, ott egyensúlyoztunk a felhők fölött, esetlenül, kapaszkodva, majd szárnyaink nőttek, aztán…

Vajon nem kellett volna-e elnézőbbnek lennem? Rácsapni a telefont valakire, aki pár perc múlva bemosakszik, és egy nagy műtét során megmenti egy nő életét?

Sms-em érkezik. „Megjöttem”, olvasom. Így megy ez ma, legalábbis nálam. Laza vagyok sok mindenben, van már rutinom, de még fiatalosnak mondhatom magam, láttam már jó sokat a szakmában, Prágától Ausztrálián át Baliig. És Budapestig. Például kiborulnék, ha titkárnőm lenne, ám asszisztensem van, és nem az a dolga, hogy a telefont kezelje meg hogy kávét főzzön. Erre nem pazarolnék el egy embert, még akkor sem, ha megtehetném. Bár ma már ki tudja, mennyit tehet meg az ember, de a lényeg, hogy fel tudom emelni a telefonomat és a kávéfőzést is sikerült felvennem a „skilljeim” közé.

Két tanulságos, némiképpen rémisztő és mindenképpen emlékezetes év szakmai kitérő után immár egy éve vezetem a Hotel Butterflyt, a Maxero Group szállodáját. A tények: a spanyol Maxero csoport egy éve vette át a hotelt, ami korábban konferenciaszállóként üzemelt a Római-parton, de amikor nem volt kongresszus, vagy éppen nem jól helyezkedett a vezetés a konferenciaszervezőknél, akkor elkezdett romlani a színvonal. Engem a szakmában néhány éve már válságmenedzserként tartanak számon, és nekem is kihívást jelentett, hogy egy kissé leharcolt és nem annyira jó hírnevű, ráadásul nem is a központban elhelyezkedő hotelt megpróbáljak felvirágoztatni. Átnevezték, Club Duna Római volt, Hotel Maxero Butterfly, vagy ahogy a régiek, akik itt dolgoztak, nevezték egymás között: Lepke lett az új neve.

És most megérkezett az új vezető séf, Vasas Marcell, aki ma prezentálja az étteremben a következő, megújult étlapot. Sokan nem örültek az érkezésének, de én másképp látom. Sok-sok töprengés és tervezés, étteremteszt és a gasztroszakmába tett kirándulás után eldöntöttem, hogy belevágok a lehetetlennek tűnő vállalkozásba: úgynevezett fine dining étteremmé alakítom át a szálloda konferenciákra berendezkedett hodály-éttermét. Talán hülyeség, mert a sok hekkező meg lángosos-palacsintás mellett ki a fene akar fine diningolni a Rómain? És bár a sülthalasok igen drágák, ráadásul a minőség is kérdéses, ahogy hallom és a családdal teszteltük is, ki tudja, az árainkat megfizetik-e, ha egyáltalán… ha egyáltalán sikerül. Mert potenciál van az étteremben, csakhogy a klasszikus magyar konyhájáról ismerték korábban, csoportok érkeztek is ide, mondjuk a Duna-kanyarból hazafelé vacsorára, és ezeket valószínűleg el fogjuk veszíteni. De valamit valamiért. Leszámolás a rántott csirkemell-krumplipüré-uborkasaláta hármassal. Elmosolyodom, mert imádom ezt a hármast, és annyi év alatt Indonéziában meg a nagyvilágban nemigen ettem olyan jó rántott húst, mint a hazai.

Aztán felpattanok. Itt van a séf, akit nagyon nehezen sikerült megnyernem. Különböző ígéretekkel. Ajánlatokkal. Alapanyagokkal. Denevérhússal például, ami persze nem a denevér húsa. De ezen most nincs idő gondolkozni.

Villan a kijelző a telefonomon, Péter sms-t küldött. Akkor még nincs a műtőben, fut át az agyamon. Nem nyitom meg az üzenetet. Lerohanok a recepcióra. Jó, hogy tűz a nap odakint, a vendégek strandolnak a fedett medencében. Ősz vége van, mégis fényes, napsütötte, langyos.

Meglátom a séfet, intek neki, és elindulunk az étterem felé.

Még nem tudom, honnan is tudnám, hogy ez a nap életem egyik leghosszabb és legsötétebb napja lesz.

Endrődi

Hülyeség. Nem hülyeség. Megtegyem. Ne tegyem meg.

A műtő felé vezető lépcsőket kettesével veszem, és az elmúlt éveket filmszerűen látom közben magam előtt. Juditot, akibe sosem voltam szerelmes. Olyan sovány lány volt, hogy majdnem elfújta a szél, amikor megismertem. Hidegfejűségével, a beilleszkedési képességével, világosbarna hajával, bocsánatkérő mosolyával jó ideig nélkülözhetetlen társam volt, akkor is, ha nem voltam szerelmes belé.

És látom Dórát, akire annyi rohadt és fájdalmas éven keresztül hiába vártam, és aki kétségtelenül életem nagy szerelme. És aki egészen különbözik Judittól – de az emlékezetemben élő tinédzser Dórától is –, önálló, sosem tartja magában a véleményét, saját karrier mellett nevel gyereket, és folyamatosan változik. Továbbá külsőre is az ideálom. Nem olyan sovány, mint Judit, sportosabb, nőiesebb, kicsit kerekebb, mégis nyurga. Mézszőke a haja eredetileg is, de már egy ideje festeti, ettől még fényesebb. Néha változtatja a külsejét, a hajviseletét, a legtöbbször mégis váll alá ér a haja. Persze semmi sem állandó, csak az, hogy nagyon szeretem.

De közben van egy csomó belső harcom egy ideje. Aztán a belső harcok egy másik helyre vezettek, régebben ez nem történt volna meg velem Dóra mellett. Csakhogy akkor még kaptam elismerést a feleségemtől, sokat is. Akkor még magabiztos ember voltam, nem gondolkoztam azon, hogy az ígéretem ellenére újra ugrani fogok (hagyományos ugrást most is szoktam végezni, de az nem ugyanaz, mint a több száz méter szabadesés a bázisugráskor), ám mostanában kezdtem megint úgy érezni, hogy szükségem van erre. Sok minden megváltozott, és szeretném legalább megtalálni a pillanatot, amikor megtört a varázs.

– Péter! – hallom, de mielőtt odakapnám a tekintetemet, másik irányból is szólnak: – Endrődi doktor!

Az egyikük orvos, a másikuk egy beteg hozzátartozója. Lelassítok mindkettejüknél, de nem állok meg, mert ha megállok a betegekkel zsúfolt folyosón, akkor végem van, sosem érek a műtőbe, és minden megcsúszik. Két aneszteziológussal dolgozhat az osztályom, beleértve a hozzánk tartozó emlőcentrumot is, ez, ha hinné valaki, ha nem, azt jelenti, hogy nem mindig van altatóorvos, és ha nincs, természetesen elmaradnak a műtétek. Aztán nem hirdetjük, de ez a helyzet: az alapítványi pénzből is fizetünk az aneszteziológusoknak a túlórákért, különben már mind elmentek volna. Az igazgatónk leszarja, a gazdasági igazgató a vezetői értekezleteken vállát vonogatja, és azt mormogja, hogy „nem tudok mit kezdeni a kibaszott alkalmazottakkal”. Egyébként, ahogy néha Dóra javasolta, én is elmehetnék vagy már korábban elmehettem volna az állami egészségügyből, de egyrészt sosem akartam elhagyni a süllyedő hajót, meg hát a műtéteim egy részét nem is végezhetném a magánklinikán, másrészt elég volt így is a magánpraxisom meg a tehetős páciensek furábbnál furább kívánságai. De persze így sincs ez jól, sehogy sem. Már régen Svédországban vagy Amerikában kellene operálnom, rosszabb pillanataimban ez is megfordult a fejemben.

– Láttad a híreket? – kérdezte a másik orvos, de nemet intek, majd gyorsítok. A franc kíváncsi a hírekre, gondolom, már megint meghalt valaki a kórház előtt összeesve, vagy bezárt valamelyik vidéki kórház, netán felmondott minden orvos egy osztályon, mit tudom én, naponta halljuk a híreket, és ha bárki engem kérdez, rohadt nehéz egy fakarddal harcolni a csatatéren a huszonegyedik században. Sajnálom, hogy csak ilyen hasonlatot tudok hozni, mostanában mindenre van egy háborús hasonlatom, de ez az igazság. Ha ma vezetsz egy kórházi osztályt meg egy centrumot Magyarországon, akkor háborús övezetben érzed magad, az tuti. Rég el kellett volna mennem innen. Nagy zaj és összevisszaság van a fejemben.

Aztán belépek átöltözni, és hirtelen csönd lesz. Kék műtősruha, és a kabala műtőssapkám. Ellazulok. Ha nem kéne mást csinálnom, csak gyógyítanom, kioperálnom az emlőből, ami nem odavaló, helyreállítanom, meg ami a szakmám, amit szeretek, akkor nem lennék idegbeteg. Sőt. De hát három helyzet húz ki az idegbetegségemből meg a stresszből: ha operálok, ha szabadesésben zuhanok, és ha Dóra átölel. Kétségkívül az első a legveszélytelenebb, és az utolsó a legveszélyesebb.

Zsilipelek, és már a műtőben vagyok.

A beteg, aki az asztalon fekszik, huszonkilenc éves, emlődaganata volt, amit másfél éve eltávolítottam, és egyúttal részben helyreállítottam, és ebben a lépésben, most fogom befejezni a helyreállítást teljesen. Nem sokan jönnek el, főleg ha nem ennyire fiatalok, mert ha valakit emlőrákkal megoperálnak, már nem akar több műtétet, még akkor sem, ha a helyreállítás után valóban visszakapná a nőiességének azt a részét, amit elveszettnek hisz. Megértem, hogy ezek a páciensek félnek az újabb operációtól, utálják a műtőasztalt, utálják a kórházat, utálják a fehér köpenyt, és mindennél jobban utálják a magyar egészségügyet.

Nekem mégis ez az életem.

Már jókedvű vagyok, amikor belépek a műtőbe. A többiek ott várnak, a beteg alszik.

Most még nem, de később meg fogom bánni, hogy nem olvastam a mai híreket. És minden mást meg fogok bánni, amit már most is nagyon bánok.

Dóra

A konyha a hotelünk motorja, szíve. Ez nem mindenütt van így, nehéz is volt megszoknom, hogy nem a szálloda miatt jönnek a legtöbben, de már elfogadtam. Ez az étterem önmagában is megállná a helyét, és bizony van rivalizálás a hotel és az étterem alkalmazottai között, mind azt gondolják, ők tartják el a másikat, és viszont.

Az igazat csak én tudom, meg a tulajdonosunk.

Hogy egyik sem tartja el sem a másikat, sem saját magát. Csoportok ide vagy nálunk tartott továbbképzések oda, annyi alkalmazottal dolgozunk, és annyi a szabad szobánk, hogy egyszerűen mindkettő ráfizetéses: a hotel is és az étterem is. Tegnap érkeztek az első kínai vendégeink, eddig például Kínából nem jött senki. De ma, amikor megnéztem a foglaltságot, láttam, hogy a szobák negyvenhat százaléka szabad, ami elég rossz hír.

Most, ahogy végigvezetem az új séfet a konyhán, nem hagy nyugodni az információ, amit egy órája kaptam: ma a nagyfőnökünk, a Maxero fő részvénytulajdonosa és egyben stratégiai vezérigazgatója érkezik hozzánk villámlátogatásra, és mindenképpen találkozni akar velem. Egy ilyen látogatás sok mindent jelenthet, akár azt is, hogy holnap már nézhetek új állás után. És ha mindez nem lenne elég, még beterveztem egy fontos találkozót is mára.

– Zöldség-előkészítő – mutatok jobbra, majd a következő ajtóra. – Ott dolgoznak a hentesek, a húsok előkészítésén. Balra a hidegkonyha, mellette a melegkonyha, levespult, halaspult, húsospult, köretek. Szemben pedig a cukrászat – sorolom, majd beviszem az ügyeletes konyhafőnökhöz, Alexhez. Ketten dolgoznak majd alatta, a kreatív séf alatt konyhafőnökként.

A séf látszólag nincs lenyűgözve, de nem is várhatom el tőle, nemrég jött haza Japánból, ahol Michelin-csillagos étteremben dolgozott legutóbb, és gyanítom, hogy némileg jobb körülmények között. Én a szállodaiparról elég sokat tudok, és minden lépcsőfokot végigjártam, ám az éttermi kulisszatitkokat még csak próbálom megismerni, és mivel nem dolgozom effektív az étteremben, tisztában vagyok vele, hogy sosem leszek profi az étteremmenedzsmentben. Hiszen ahhoz azt is tudnod kell, melyik konyhai művelet mennyi ideig tart, mit lehet tenni a fölösleggel, nem viszik-e túlzásba az alapanyag-rendelést és a többi. Ezekkel Alex és a másik konyhafőnök, illetve a cukrászat vezetője foglalkozik, és nemigen tudok beleszólni, ami egyébként nem lenne nagy baj, de engem zavar. Szeretem, ha tisztán látok a részleteket illetően is. Ha előre ki tudom számolni, miből mi következik.

Ez a probléma a magánéletemben is, hogy szeretek előre kiszámolni dolgokat. És mindent, minden apró részletet előre tudni akarok.

Tizenhét éven át azt hittem, hogy elvesztettem Pétert. Akkor kaptam rá arra, hogy mivel az érzelmi és privát életem történései nem kiszámíthatóak, ezért a munkámban minden egyes részletet pontosan kell tudnom, megismernem minden munkakört, ami kapcsolatban állhat az enyémmel, mert ezekből építkezem.

Racionális gondolkodásommal és az összefüggések felismerésével, alkalmazásával elég gyorsan mentem felfelé a ranglétrán, érzelmi élet helyett minden energiámmal a munkába fordultam meg a karrierbe. Igen, a karrierbe. Ez jelentett kapaszkodót, hogy ne őrüljek meg, hiszen nemcsak elvesztettem Pétert, hanem magamat okoltam a haláláért. Mivel a halálhírét kaptuk, örök bűntudat gyötört, és menekültem Magyarországról, kapaszkodtam a munkába, karriert építettem, hátha ezzel elcsendesítem a háborgó lelkemet. Egyetlen dolog volt biztos számomra: a munka és annak eredménye. A sikerélmény adott némi gyógyírt, meg az ízek, a csípős ételek, ezt most nyilván nehéz lenne kifejtenem bárkinek ebben a konyhában, még ha akarnám is, de az erős kajákkal vezekeltem, aztán hozzá is szoktam. Ezért nehéz még ma is a kevésbé ütős, kifinomult ízeket megéreznem, megszeretnem, hiszen minden más ízt elnyomtam a balinéz samballal, meg a vietnami, thai chiliszószokkal. És volt még a szörf, ami elrepített egy másik világba, kimosta az agyam, amikor hasítottam a deszkámmal az Indiai-óceán hullámait. Tudtam, hogy ez mind pótszer, de nem volt másféle gyógyír a lelkem fájdalmára.

Aztán egy csodálatos, váratlan fordulattal kiderült, hogy Péter szerencsére mégsem halt meg, és újra egymásra találtunk. Akkor elsodortak az érzéseim, az érzelmeim, és ma már tudom, hogy nagy bajba kerülhettem volna, ha a belső erőm és az a hűvös racionalitás, amit megteremtettem magamban, nem segít rajtam. Úgy álltam fel egy idegösszeomlásból gyógyszerek nélkül, hogy – ezt a pszichológustól tudom – olyan utazást tettem magamban, mintha LSD-tripen lettem volna. Visszatértem, és biztosan tudom, hogy megerősödtem. Péterrel úgy lettünk egymáséi, hogy eldöntöttem, nem adom fel egészen magamat érte. Ez rossz szöveg, tudom, de Péternek is van hivatása, és nekem is, ami az erőt biztosítja az életemben.

Ám egy ideje észrevettem, Péter nincs elragadtatva attól, hogy sok időt felemészt a munkám, hiszen szerinte elég az, ha a családban az egyik félre nehezedik folyamatos kihívás és égeti el magát – és fokozatosan elvesztettem a talajt a lábam alól. Tulajdonképpen azon kaptam magam, hogy immár a magánéletemben is támaszkodni akarok valami biztosra. Arra, hogy kiismerem az összefüggéseket, hogy tisztában vagyok minden apró részlettel. Hogy van, amit ki tudok számítani, és a legtöbb dolgot ki tudom számítani. Hiszen már nincsenek erős ízek, nincs szörf, és tulajdonképpen karrierem sincs – legalábbis abban az értelemben, ahogy én a szállodaipari karriert értem, nemzetközi viszonylatban –, de ezt nem szívesen ismerem be magamnak.

Tehát szükségem van biztos pontra, kapaszkodóra még ma is. Nem magamtól vagyok ilyen okos, hanem egy pszichológus segített felismerni, hogy mindig volt bennem valamilyen hiány. A legsúlyosabb Péter hiánya volt, ami tizenhét éven keresztül mindent meghatározott. Ma viszont a pótlékok és az általuk nyújtott biztonságérzet hiányzik.

Csakhogy Péter mellett, bár megbízható férfinak tartottam egészen addig, amíg… de erre gondolni sem tudok, szóval mellette talán már lehetetlen megtalálnom a kapaszkodókat, amelyeket elvesztettem, és ez nem a párkapcsolatunkról és nem is a szerelmünkről szól, hanem elsősorban rólam. Valószínűleg magamban nem hiszek eléggé, ha nem vagyok képes esélyt adni az ismeretlen tényezőknek, erre jutottam.

A biztos pont az életemben, a legbiztosabb pont: a hatéves kislányunk, Zsófi. Hullámos szöszi a haja, zöld a szeme, nagyon magas, ezt az apjától örökölte, és azt is, hogy már kicsi korában is olyan formás gyerek volt, szép kis formás vádlival, popsival, karral. Mára már többféle sportágat kipróbált, a múltkor azt mondta, jó lenne egyszer repülni vagy ejtőernyőzni. A gyomrom szúrni kezdett és nem kaptam levegőt. Nem találhatja ki ő is ezt! Szerencsére láttam, hogy Péterben is megállt az ütő. Imádja a gyerekét. Imádja mindhármat, de Zsófi a legkisebb, vele van a legtöbbet, és mindent megad neki, amit egy szerelmes apa megadhat a kislányának. Tehát kiborult, amikor meghallotta, hogy a lánya követné őt ezen a – szerintem – veszedelmes úton. Addig Péter mindig azt mondogatta, nem kell őt félteni, nem lesz semmi baja. De ahogy a lánya kimondta, hogy repülni meg ejtőernyőzni akar, egyből megváltozott a véleménye. Később persze ezt azzal magyarázta, hogy számára nem veszélyes, mert nagyon nagy a gyakorlata, de a gyereket nem engedné ugrani.

Zsófi jövőre megy suliba, de már most nagyon önálló, és határozott véleménye van arról, hogy neki mi a jó és mi nem. Ez sajnálatos módon nem mindig esik egybe azzal, amit az óvoda jónak tart számára. Önfejű, de nagyon bájosan próbálja érvényesíteni az akaratát. Én határozottabb vagyok vele, mint Péter, akit bármikor levesz egy mosollyal és egy puszival a lábáról.

– Nagyon sokan dolgoznak itt – fordul felém elismerő pillantással Marcell. Remélem, valóban aláírja a szerződést. – Meglehetősen impozáns, de vajon a tulajdonos tudja a ráfizetést fél-egy évig finanszírozni, amíg nem kezd el rendesen termelni az étterem?

– Abban állapodtunk meg, hogy igen – bólintok. Az éttermeket sorra tanulmányoztam, és az egyik komoly egységet vettem alapul a konyhafőnökeink segítségével. – Amíg a külföldi csoportok jönnek, nincs baj, de nyilvánvaló, hogy a fine dining azzal is jár, hogy nem tömeg-paprikáscsirkéző hely leszünk, tehát a nagy létszámú külföldi csoportok helyett valószínűleg kisebb társaságok érkeznek majd.

– Ha van rá keret, akkor ígérem, hogy a legjobbat hozzuk ki ebből a helyből – bólint. – És most valóban körülnézek, megismerkedem mindennel és mindenkivel, szerintem elboldogulok nélküled is. De azért még felszaladok aláírni a szerződést.

– Rendben – búcsúzom megkönnyebbülten. Elfogadta az állást, és kezébe veszi az irányítást.

– Menstruálok – mondtam köszönés helyett, amikor hazaért. Semmi kímélet, milyen napod volt, semmi megágyazás annak, hogy másodszorra sem sikerült az inszemináció. Közel hajolt, és nem csókolt meg a számon, hanem az arcomra adott egy puszit. Mikor vesztettük el egymást, hogy egy vigaszcsók se érkezzen?

Amikor Zsófi megfogant, Péter hanyatt fekve irányított, én rajta ültem, és a gyönyör pillanatában azonnal megéreztem, hogy gyerekünk lesz. Életem legcsodálatosabb együttléte volt.

Egy csőből, egy katéterből nekünk nem lesz gyerekünk, gondoltam.

És már sehogy sem lesz.

Örüljünk Zsófinak.

És nőjünk fel.

Másnap Péter elment ejtőernyőzni, ahelyett, hogy a programja szerint előadást tartott volna a plasztikai sebészeti társaság ülésén.

Dóri

– Rengeteget jelent, hogy eljöttél. Nem is tudom, minek köszönhetem, hogy sosem feledkeztél meg rólam.

– Holnap lesz a születésnapod!

– Igen, de kit érdekel már egy születésnap az én koromban?

– Például engem.

– Pedig vannak nagyszüleid, szüleid… az egyetem, a bulik, minden.

– Attól még te itt vagy, és szülinapod lesz.

– …

– Úgyhogy vágjuk fel a tortát. Hajnalka majd felvágja, ha akarod.

– Annyira soha az életben nem remegett a kezem, hogy ne tudjak egy tortát felvágni, kislány! És még most is megbirkózom vele!

– Én sütöttem.

– Te?

– Igen. Ezzel kapcsolok ki. Ráadásul ma szabadnapom van.

– Nem is gondoltam. Persze anyád is olyan ételeket készített mindig, hogy még ma is összefut a nyál a számban. Ne mondd meg Hajnalnak, de úgy még ő sem tud sütni-főzni.

– Tőle lestem el ezt-azt.

– Mi van vele mostanában?

– A szaglása a legnagyobb kincse. Még biztosítva is van.

– Na hiszen… Ilyet is lehet biztosítani?

– Állítólag nagyobb a szaglómező az orrában, mint az átlagembereké. Az átlagnak, vagyis neked meg nekem körülbelül két négyzetcentiméter a szaglómezeje, neki majdnem a duplája. Pedig nem nagy az orra, tudod. De a szagreceptorainak száma sokkal több, mint a miénk. Ha engem kérdezel, anyunak kutyaorra van.

– Biztos nagyon örülne, ha ezt hallaná.

– Büszke lenne rá. Olyan, mint egy vadászkutya, a szagok minőségét és intenzitását sokkal fokozottabban érzi, mint mi.

– Miért nem veszed le a kabátodat?

– Ez egy dzseki. Ezzel érzem most teljesnek magam.

– Jól van, azt hittem, menni akarsz. De akkor hagyd magadon, örülök, hogy nem rohansz el.

– A születésnapod van. Nem sietek.

– Ötven elmúltam, amikor születtél.

– Miért mondod ezt?

– Láttam apád örömét. Sosem felejtem el, amikor…

– A te születésnapod következik, nem az enyém.

– Akkor is. Amikor áthozott az osztályra. Egynapos voltál, és a kezében hozott át. Akkora voltál, mint egy miniegér. De azért átviharzott veled.

– Aha. Minek?

– Hogy megmutasson mindenkinek. A nővéreknek, orvosoknak. Büszke volt rád.

– …

– Miért hallgatsz? Most is büszke. És az is marad, bármi…

– Én nem leszek plasztikai sebész – rázza meg a fejét hirtelen, vad mozdulattal.

– Tudom, hogy a manualitásod kiváló, és gyorsan fejlődsz.

– Iiiigen, és ugye apám talált nekem rezidensi állást a volt évfolyamtársánál a traumatológiai sebészeten. De én nem akartam, hogy ő találja ki, mit csináljak!

– Kőrösinél.

– Igen.

– Jó keze van. Még a régi iskolát viszi.

– Mindegy, szóval én nem leszek plasztikai sebész.

– Helyreállító sebészként dolgozni a traumatológián? Esetleg?

– Az sem biztos, hogy sebészi szakvizsgát akarok tenni – grimaszol. – Tisztában vagy vele, hogy még csak pár hónapja jöttem ki az egyetemről, és… hát nem tudom. Fél éve tanulom. De nem vagyok biztos benne, hogy ez nekem való. Talán inkább az endokrinológia, meg…

– Dóri. Jó a kezed. Ha apád ezt mondja, hinned kell neki. Egy pillanat alatt megítéli, ha dolgozni lát valakit. És téged már látott.

– Szólok Hajninak, ha bejön, vágd fel a tortát. Málnás-csokis. A marcipánfigurát nem én készítettem.

– Apád jól van?

– Nem szoktatok beszélni?

– Ritkán. Neki mindig dolga van, nekem egyre kevesebb.

– Jól van. Igen. Kurva nagy a zűr az osztályán… az osztályotokon, mint mindig.

– Az csak volt az én osztályom. Örülök, hogy apád továbbviszi. Ma nehezebb, mint az én időmben volt.

– Ja, mindenféle pénzekért harcol, már alapítványok támogatják őket, hogy tudjanak operálni. Néha elmondja, hogy rég ki kellett volna szállnia az állami egészségügyből, és privátban felvarrogatni a gazdag nők meg férfiak arcát.

– Sose lenne képes kiszállni az állami egészségügyből.

– Nekem ne mondd.

– Velük laksz még?

– A szomszédban. Apu megvette azt a kis lakást nekem eggyel alattuk, tudod. Amikor anyuval eladták a házat. Nemrég átköltöztem, korábban csak időnként aludtam ott. Jobb ez így. Néha még ennél is jobb lenne egy másik utcában.

– Nem az a lelkes lány vagy, mint akivel legutóbb találkoztam – mereng el a férfi. – Amikor végeztél, tele voltál tervekkel. Emlékszem, rohantál, mert várt rád egy buli.

– Igen.

– Meg egy fiú.

– Igen. – Ő is elmereng. – Akkor még tulajdonképpen gyerek voltam.

– Nemrég még az voltál, igen. Mi van apáddal? Miért nem mondasz róla konkrétumot?

– Megmondod, miért nem beszéltek?

– Ki mondta, hogy nem beszélünk?

– Nem tudom. Szerintem már egy ideje nem tartjátok a kapcsolatot. Szeretném tudni, hogy mi történt.

– Nem beszéltél vele rólam?

– Nem. Zavarba jön, ha a neved szóba kerül.

– …

– Mi történt?

– Szerintem semmi. Semmi említésre méltó. De inkább beszéljünk rólad meg arról a fiúról.

– Úristen, ez most úgy hangzik, mintha valamelyik nagyszülőm lennél! Hagyd ezt abba. Figyi, van nálam valami. Tényleg itt a szülinapod. Már nyugdíjas vagy, azt csinálsz, amit akarsz, neked még gyógyszer is ez a cucc. Én meg kialvatlan traumatológus rezidens vagyok, akinek mindig megmondják, mit csináljon. Ma lazulok. Én is azt teszek ma, amit akarok. És mindketten jól érezzük magunkat.

A hetvenhat és a huszonnégy éves egymásnak adja át a spanglit. A huszonnégy éves beletúr a rövid hajába, a tincsek töve sötét, a végük szőke, tépettre vágott. Mázlista, mert még zselé nélkül is jól állnak azok a tincsek, tartásuk van, és kiemelik az arcát. Beleszív a cigibe, kicsit bent tartja a füstöt, majd kifújja, és átadja a spanglit az idősebbnek. Tudja, hogy Hajnalka úgy tesz a konyhában, mintha sejtelme sem lenne arról, mi történik a nappaliban. Holott nagyon is jól tudja, sőt mi több, érzi, mert ehhez nem kell parfümőrszaglással rendelkezni, de vannak kapcsolatok, tevékenységek, amelyekbe nem szólhat bele, ezt már rég megtanulta.

– Miért húztál meg? – kérdezi később a lány. Nevet, de a szeme szigorú. – A sebészet határterületi kérdései… – mondja, és enyhe irónia érződik a hangjából.

– Másodjára ötöst kaptál.

– Ja. De elsőre megbuktattál. Azért tetted, mert meg akartad mutatni, hogy nem kivételezel a kedvenc egykori helyettesed lányával?

– Dehogy! – A lány nem tudta, minek szól a dehogy: a kivételezésnek vagy a kedvencnek. – Azért, mert elbizakodott voltál.

– Most miért…?

– Csak. Gondolkozz.

– …

– Egyébként is, ez ötödévben volt.

– Adj egy slukkot. Megkóstoljuk a tortát?

– Majd utána. Az apádnak is volt ilyen korszaka, tudod? Időnként szerintem most is van.

– Mire célzol?

– Amikor elbizakodott. Ilyenkor segít egy pofon.

– Hát köszi. Ezért húztál meg. Ezért nem is érdekel engem a sebészet különösképpen.

– Na, ezt fejezd be. Hülyeség. Nem vezethet a böszme büszkeséged.

– Ez jó. Alliterál. Szerintem azért buktattál meg, hogy senki se mondhassa, kivételezel Endrődi lányával.

– Akkor nem ismersz engem. Egyébként sem kivételeztem veled.

– Peeersze. Kivételeztél, megijedtél, mit szólnak ehhez az egyetemen, megbuktattál, aztán ötössel átengedtél. Ugyanannyit tudtam az első alkalommal is, mint másodjára.

– Csak kisebb lett az arcod.

– Uhhh. Erre mit mondjak? Nem értek egyet veled.

– A nagyapáddal mi van?

– Az apaival?

– Igen.

– Kicsit megkettyent, nem mondtam? Az a stroke nem hiányzott neki. Érdekes a világ, amiben él. Az ő világában mindenki életben van: a szülei, a testvérei, az első felesége, mindenki. Én még gyerek vagyok az ő világában.

– Jó neki. Tulajdonképpen.

– Balázs és Zsófi pedig nem léteznek a bolygóján. Abban a világban, amiben ott ragadt, még egyikük sem született meg.

– Hmmm.

– Mit hümmögsz?

– Sosem gondoltam volna, hogy valaha marihuánát fogok szívni.

– Egy tanítványoddal. Akit megbuktattál. Voltaképpen olyan sztori, amit kitalálni sem lehetne.

– Utána átengedtelek. Jelessel.

– Szóval ha apám tudná, hogy füvezem, megölne. Meg anyám is. Ismered a sztorijukat, nem? Majdnem meghalt, amikor egyszer speedezett anyámmal, Dórával meg még két volt osztálytársnőjükkel. Valami tablettát vettek be, ami másképp hatott rá, mint a többiekre.

– Mesélte – bólint, és látszólag ok nélkül nevet. Dóri is vihogni kezd.

– Megölne. Amúgy anyám természetesen nem vett be a tablettából, ezt is tudtad?

– Nem. De nem is feltételeztem, hogy bevett.

Röhögnek, a fiatal lány és a hetvenes férfi, úgy nevetnek, mintha az egyiknek nem lenne pálya-és felnőttélet-kezdési válsága, a másiknak pedig akaratlan kézremegése, ami idő előtt félreállította a pályán.

– Miért mondtad apámnak, hogy parkinsonos vagy? – kérdezi később a lány.

– Akkor azt hittem, hogy az vagyok – néz ki az ablakon, és belekóstol a tortába.

– Dehogy hitted. Nem véletlenül vezetted az osztályt húsz évig, nem vagy hülye. Meg tanítasz az egyetemen.

– A neurológus is azt feltételezte. Kezdődő Parkinson is lehet, mondta.

– A Parkinsont legalább három jellegzetes motoros tünetegyüttes megléte esetén valószínűsítik, és szövettani vizsgálat erősíti meg a diagnózist – sorolja a lány. A férfi hallgat. Majd megszólal: – Lehetséges, valószínű, biztos. Én a lehetségesnél tartottam akkor.

– Dehogyis. Még én is emlékszem rá, amikor apu otthon mesélte, hogy kezdődő Parkinsonod van. Tudom, még rá is kerestem az interneten.

– Már rég volt. Meg voltam rémülve.

– Tudtad, hogy nem az. Engem ma már nem tévesztesz meg.

– Ne beszéljünk róla. Rémisztő érzés volt, elhiszed? Amikor megjelenik a tremor, és műtét közben jelenik meg, nem nyugalmi állapotban…

– Hát éppen ez az. Neked tudnod kellett, hogy a Parkinsonnál nyugalmi helyzetben jelentkezik.

– Apád vitte el a balhét… Sajnálom.

– Nem apám vitte el, hanem te. Övé volt a felelősség, mégis te vitted el a balhét.

– Nem tudsz még semmit ezekről a dolgokról, Dóri. Majd felnősz. Inkább mesélj arról, mi lesz veled. Anyád kint él Spanyolországban, téged merre visz az élet? Ha kiköltözöl hozzájuk… igazi orvosi karrier áll majd előtted.

– Hagyjuk már – legyint, és a fűtől gurgulázva nevetni kezd. – Nem fogok még két tesót pesztrálni, elhiheted. Eleget bébiszitterkedtem. Balázs mellett, Zsófi mellett, és képzeld, időnként még anyám, apám és Dóra mellett is bébiszitternek érzem magam. Már nem akarok két újabb kistesóval bajlódni, amíg anyám parfümöket talál ki, meg szappanok és illatgyöngyök illatán agyal, Juan pedig még egy, és ismét egy utolsó utáni utolsó szezont kezd világelsőként. A végén rám bíznák a gyerekeik meg a teniszsuli nebulóinak pesztrálását. Köszönöm, de már nem akarok másokat felnevelni.

– Nem is erre gondoltam. Hanem a saját életedre.

– A sajátomra? – Elgondolkozik. – Anyám, amikor kiköltözött, kitalálta, hogy én is menjek velük. Aztán beletörődött, hogy hol itt vagyok, hol ott. De én Budapesten voltam igazán itthon, suli, barátnők, egyebek. Az lett a vége, hogy engedett, de főleg azért, mert náluk jöttek a gyerekek egymás után. Itt is jött egy tesó. Balázst én hoztam és vittem repülővel. Aztán apu kitalálta, felvételizzek az orvosira. Meg akartam felelni neki, holott láttam, nem egy örömünnep ez a hivatás. Állítólag nem segített a felvételinél, de mit gondolsz, nem jelent semmit az egyetemen az Endrődi név? – húzza fel a szemöldökét. – Mindenki megkérdezte, amikor felvételiztem, az apám-e a rekonstrukciós sebész. Hazudnom kellett volna? Apu… az egyetemi éveimben végig azt éreztem, hogy rettegnek tőle, rajtad kívül mindenki. Mármint az oktatóimra gondolok. Nem mindenki fut be egyszerre gyakorlati és elméleti karriert. Tudományos pályafutása van, miközben egy emlőcentrumot és rekonstrukciós plasztikai sebészeti osztályt vezet, a legnagyobbat az országban. Tudod, kedves professzor úr, rajtad kívül senki sem mert volna megbuktatni… – Nevetnek, Lénárt nem akar reagálni Dóri szavaira. – Továbbmegyek. Miután végeztem, kitalálta, hol legyek rezidens – sorolja, majd hosszan fürkészi Lénárt Dénest. – Szerinted hol van nekem saját életem?

A férfi komolyan tekint vissza rá. Vár egy kicsit, majd elmosolyodik.

– Már majdnem bedőltem neked, színésznő. Pontosan tudod te, hogy mit akarsz kezdeni az életeddel.

– Ha tudnám, nem hoztam volna cigit.

– Miért, meg akarsz világosodni tőle?

– Nem. De van valami, amiben, ha te sem tudsz segíteni, akkor senki a világon.

Halina

Tizennyolc éves, a világ legboldogabb lánya, mert szerelmes. Talán a világ egyik legszebb lánya is, de azért ezt konkrétan nem hiszi magáról, bár tisztában van az adottságaival. Természetes, fényes fekete a haja, világos a bőre, mint a porcelán, és vakító kék a szeme. Halina majdnem olyan szép, mint az anyja. Magas, karcsú, a suliban Hófehérkének nevezte az osztályfőnöke. Furcsa, kedves keresztnevét sokáig le sem tudták írni, volt, aki meg akarta győzni, hogy valójában Hannának hívják, a Halina csak becenév. De ő mosolyogva javította.

Van egy csomó dolog a múltban, ami még homályos, a jelenben sem egészen ismeri ki magát, de azt nagyon is jól tudja, hogy a szépség nem minden, hogy vannak más fontosabb dolgok az életben, csakhogy még nyilvánvalóan a helyükre kell kerülniük.

Már fél éve dolgozik a szállodában, rögtön az érettségi után lépett be, és a tervei szerint még akár évekig is marad. Több tényezőn múlik.

Halina szobalányként kezdte, közben két hónapig a konyhán helyettesített, két hete pedig – akkor derült ki a hotelben, hogy folyékonyan beszél angolul –, a recepción tanul be. Véletlen volt az egész, és ha nem megy el éppen a 301-es szoba előtt Endrődi Dóra, a nagyfőnökük, amikor ő éppen megnyugtatott egy ír faszfejet, aki azt hitte, hogy ellopták a cuccát, holott a legénybúcsús másnaposságában nem vette észre, hogy a kisbőröndjét betolta a szekrény sarkába, akkor nincs ez az állás. Nem is állás, inkább lehetőség. Lehetőség egy új életre.

Az apja távol él, és bármit megadna neki, de az anyja itt van. Nagy a makacsság a szüleiben, és Halina úgy döntött, nem lesz kiszolgáltatva az anyja szépségének és az apja pénzének, illetve kettejük önfejűségének, hanem a saját útjára lép, és megvalósítja az álmait. Lehetőleg a nagy álmait, de ha csak a kisebbeket, az is jó lesz. És most, hogy a recepción állhat ahelyett, hogy testnedvektől foltos szennyes ágyneműket cserélne tisztára, illetve ropogós, illatos törölközőket készítene a kedves vendégnek, aki esetenként a vécépapír mellett még a saját székletét is a vécében hagyja anélkül, hogy lehúzná, máris előrébb jutott. Tanulni mindig is szeretett, de az egyetemre nem jelentkezhetett addig, amíg nincs miből finanszíroznia a továbbtanulását. Nem akart nappali szakra járni, majd levelezőn végez, de a kezdethez az kell, hogy gyakorlatra tegyen szert. Ez a szálloda ugródeszka számára, és valójában itt bármilyen munkakörben szívesen dolgozna, ha a munkájáért fizetést kap. Ám a recepciónál jelenleg nincs jobb munkakör; erre vágyott, hogy történjenek a dolgok, találkozzon emberekkel, és erre szobalányként nemigen volt lehetősége.

Hálás volt a főnöknőjének. Azon is csodálkozott, hogy egyáltalán észrevette, azon még inkább, hogy közelebb vitte az álmai megvalósításához. Beszélték ugyan, hogy minden alkalmazottjáról sokat tud, de meglepődött, amikor a keresztnevén szólította. Ott állt a folyosón, az ajtóban, és végignézte az incidenst, meg azt, ahogy Halina megoldotta a helyzetet, és azonnal behívta magához.

– Lenne kedved más pozícióban dolgozni? – érdeklődött. Nem az íróasztalánál ült, hanem a kanapén helyezkedett el, mellette.

– Ha ön… úgy gondolja, én nagyon szívesen.

– Mindenkivel tegeződöm, Halina. Kérlek, ne magázz.

Erre nem tudott mit mondani, csak elpirult.

– Mit szólnál ahhoz, ha betanulnál a recepción?

– Örömmel! – felelte, és alig tudta leplezni a boldog mosolyt.

– Akkor holnap reggel ott kezdesz. Most lekísérlek, bemutatlak, utána még folytasd a munkádat, és holnap már a recepción jelentkezz a reggeli műszak előtt.

Hát így került ide, a recepcióra, és már az első pillanatban biztos volt benne, hogy ezentúl nincs olyan, amit ne tenne meg, ha az igazgató kéri.

Dóra

Tobias Ferrer a Maxero csoport vezetője, és eddig összesen kétszer találkoztam vele, futólag. Egyszer egy továbbképzésen Madridban, másodszor egy céges irányelv-megbeszélésen, de csupán néhány szót váltottunk egymással. Viszont tudta a nevem, azt is, honnan jövök, mit csináltam eddig, és melyik szállodájukat vezetem. Ez azért imponált, mert én is mindig igyekeztem minden munkatársamat keresztnévről ismerni, akár Prágában vagy Balin dolgoztam, akár Sydneyben, és mindegy volt, hogy beosztott voltam vagy vezető, de természetesen sosem dolgoztam olyan magas pozícióban, mint ő.

Tobias két évvel idősebb nálam, gyors, dinamikus, a pozíciójához meglehetősen fiatal. Hétköznapi viseletben lép be a szobámba, farmerben, ingben, zakóban. Ez a jó hír. Furcsa, hogy egyedül érkezik, egyelőre nem tudom eldönteni, ez jó-e vagy rossz.

– Dóra. – Kezet nyújt, átölel, a keresztnevemet hosszú ó-val ejti, ami meglep és jól is esik. – Ez most informális látogatás – közli azonnal angolul. Mostantól még inkább résen vagyok.

– Lemegyünk az étterembe, vagy rendeljek lentről ételt? – kérdezem. – Mindjárt itt az ebédidő.

– Nem. Maradjunk itt. Csak egy kávét innék.

Hellyel kínálom a kanapén, miközben a kávéfőzőhöz megyek. Az ajtót nem csukom be, nem akarom elzárni magunkat, nem akarom, hogy Tobias olyasmit közöljön, aminek a súlyát egyedül kell viselnem. Talán most hasznát venném egy titkárnőnek, de Tobias türelmesen megvárja, amíg elkészítem a kávéját, a cafe cortadót, és előveszek egy palack bontatlan vizet a hűtőből.

– Örülök, hogy végre megnézed a hotelt.

– Igen. Szép a környezet – int az ablak felé. Az ablakon túl ott hullámzik a Duna. – Ó. Ezt honnan tudod? – néz a cortadóra csodálkozva.

– Madridban láttam, hogy így ittad a kávét.

– Köszönöm – mondja, és a csészével a kezében feláll, majd az ablakhoz sétál. Csendben kortyolja a kávét, én pedig váratlanul azt érzem, hogy iszonyú gyorsan kalapál a szívem. Rosszat sejtek, ahogy áll és hallgat. Lehet, hogy tényleg vége a karrieremnek a Maxerónál. Nem tudom, miért, nyilván kockáztattam, amióta itt vagyok, a legnagyobb kockázat az étterem megújítása, de talán más oka van. Mindenesetre furcsa, hogy a nagyfőnök személyesen jön ide, hogy átadja a felmondólevelemet. Követem, én is az ablakhoz megyek.

– Dóra, azért jöttem ide, mert először én szerettem volna beszélni veled. Tudnod kell, nagyon nagyra értékeljük, amit a szállodáért tettél. – Aha, hát helyben vagyunk. – És most egy ajánlattal érkeztem.

– Ajánlattal?

– Szigorúan bizalmas, amit most mondani fogok – vált halkabbra, a nyitott ajtó felé pillant, aztán visszafordul hozzám. Azért sem csukom be az ajtót. – Van egy magyarokhoz köthető befektetői csoport, amelyik meg akarja venni a szállodát, és mi tagadás, egy kicsit kényszer alatt érezzük magunkat. Ha gondolod, ezt majd egyszer elmagyarázom egy pohár bor mellett.

– Nem értem.

– Azért érkeztem Budapestre, mert holnap aláírom a szerződést, miszerint eladjuk a Butterflyt ennek a befektetői csoportnak – mondja még halkabban, és leteszi a csészét az asztalra. Nekitámaszkodik a kanapénak. – Csak azt mondhatom, hogy nem volt más lehetőségünk, és a lehető legkisebb véráldozattal meg akarjuk úszni ezt a dolgot, miközben megszakad a szívem ezért a hotelért. Látom, ahogy fejlődik, és látom azt is magam előtt, hogy mi lenne belőle egy év, két év, öt év múlva. Azt is tudom, óriási harcod volt, hogy átverd rajtunk ezt a fine dining-dolgot, nem beszélve arról, hogy a megújult belső, az alkalmazottakat érintő racionalizáció sem jött volna létre nélküled.

– Tehát eladjátok a hotelt? Holnap? – kérdezem lefagyott arccal. Már nem kalapál a szívem olyan gyorsan. Már nem izgulok a bizonytalantól, itt a biztos rossz, valóban ennyi volt itt a pályafutásom. Hirtelen ért véget az egész.

– Mint mondtam, kényszerhelyzetben vagyunk, tulajdonképpen diplomáciai bonyodalom alakulhatna ki abból, ha nem adnánk el ennek a befektetői csoportnak. Azért mondtam, hogy magyarokhoz köthető, mert elég sok követhetetlen cégből áll, és ha jobban mögé nézel, egy offshore birodalom rajzolódik ki. Nem szívesen mentem bele, hidd el, hiszen a módszereik olyanok, amelyeket sem te, sem én nem kedvelek. Holnap írjuk alá a szerződést – bólint. Tudom, hogy neki ez szinte semmit sem jelent, a Butterfly az egyik legkisebb szállodájuk, a csoport számára stratégiailag sem igazán fontos országban. De nekem már megint egy lezárás.

A legrosszabb, hogy végig sem tudom vinni, amit megálmodtam, hiszen az új tulajdonosnak biztosan nem kell a régi vezető, aki már mindenbe belelát. És hát az is könnyen előfordulhat, hogy nekem pedig nem kellene főnökségnek az új tulajdonos csoport.

– Nagyon sajnálom – csúszik ki a számon. Már nincsenek könnyeim, az utolsó, szállodától való búcsúzás előidézte síráson rég túl vagyok, Bali óta munka miatt nem fakadok sírva. – Jó lett volna azért befejezni, amit elkezdtem.

– Dóra, azért akartam beszélni veled, mert van számodra egy másik ajánlatom. Nem gondolod, ugye, hogy egy jó munkaerőt és jó embert így elengedünk?

– Nem tudom, mire gondolhatnék ebben a helyzetben.

– Van valami, ami minket is mindennél jobban izgat – mosolyog. A többes szám nyilvánvalóan nem királyi többesnek számít, hanem a menedzsment nevében beszél. – Nagyon szeretnénk megvenni egy szállodát… a kontinensen túl.

A szívem megint összevissza kalapál. Családanya vagyok, férjnél vagyok, szeretem a férjemet, még ha most nem is stimmel minden, sőt egyáltalán semmi sem stimmel közöttünk, nem költözködhetek nélkülük. De hát Péternek szüksége lenne egy kis pihenőre. Ausztráliában az orvosok, tanárok időnként kapnak egy év fizetett szabit, rekreációs szabadságnak nevezik. Tudom, hiszen éltem kint, és mindig is csodálattal adóztam ennek a találmánynak, ami arra jó, hogy megakadályozza a kiégést, és az ember újult erővel, megújult motivációval, frissen, „ide nekem az oroszlánt is!”-tervekkel vesse bele magát a munkába az egy év elteltével. És akiket ismerek, meg akikről hallottam, majdnem mindannyian utazással töltődtek az egy év alatt.

Hatéves a lányunk. Jövőre megy suliba, mert évvesztes, teszem hozzá gondolatban, és belém hasít, hogy elkezdtem győzködni magam. Jézusom. Még ki sem mondta, hogy mi lenne az ajánlat, én már egy másik kontinensen vezetek egy szállodát. Hát normális vagyok?

– Értem – bólintok, remélve, hogy gyorsan lelövöm magamban a kisördögöt, amely most feltámadt.

– Brazíliában.

Úristen. Le kell higgadnom.

– Foz do Iguaçuban, egy harmatos kis szálloda. Szeretnénk belőle egy resortot. A legfontosabb, hogy a vízeséstől, illetve annak szívétől, az Ördögkatlantól körülbelül tíz kilométerre található, egy nyüzsgő kisvárosban, az Iguazu kapujában.

Sosem jártam Brazíliában, de magam elé képzelem az őserdő szélén fekvő várost, meg a vízesést, szinte hallom, ahogy dübörögve zúdul le az a rengeteg víz. Mindössze annyit tudok, hogy az Iguazu a világ második legnagyobb vízesése a Niagara után. És magam elé képzelek egy szállodát is, kétemeletes épületekkel… Állj. Ezt abba kell hagynom.

– A másik fontos szempont, majdnem a vízesés közelségével egyenértékű, hogy friss termálvize van a hotelnek. A mostani menedzsment ezt az adottságot nem használja ki, holott ez kincs, aranybánya. Harminchat fok hőmérsékletű víz zubog éjjel-nappal, télen-nyáron, és akkora a tartaléka, hogy akár négyóránként lecserélheted a medence vizét. Akár tél van, akár nyár, ez odavonzhatja a vendégeket. Tehát lehet termálvizes medencét, édesvizes medencét kialakítani, és a látnivaló ott helyezkedik el a hotel lábánál. Szinte a lábánál – magyaráz, és csillog a szeme.

Várakozón nézek rá, aztán rákérdezek:

– És mi a tervetek velem?

– Először is, azt szeretném, ha odautaznátok, és felmérnétek a terepet. Egy hét vagy kettő, vendégként. Elmondhatod, hogy te is szállodát vezetsz, és esetleg ezért fogsz ezt-azt kérdezni. Utána átbeszéljük, és aztán adunk csak ajánlatot nekik.

– Tehát álruhás tesztelő lennék. – Nem mondom, kicsit csalódott vagyok. Vagyis meglehetősen az. Egyik pillanatban azt mondja, vége itt a pályafutásomnak, aztán elhúzza előttem a mézesmadzagot, és végül kiderül, hogy kapok egy hét fizetett nyaralást, aztán kereshetek új állást.

– Óvatosan kell eljárnunk, mert úgy tudom, van már vételi ajánlatuk, de eddig nem adták el a hotelt. Családi tulajdonban van a szálloda, és a tulajdonos állítólag mindenképpen szeretné, ha a gyerekei és unokái továbbvinnék. Viszont nincs forrásuk fejlesztésre, holott ők is tudják, hogy a termálvíz, amin ülnek, kincs. A felesége eladná, a gyerekeknek igazából nincs szavuk, de én úgy látom, hogy ők, mármint a tulaj felnőtt gyerekei nem ragaszkodnak hozzá. Csak egyikük dolgozik ott, a másik kettő más szektorban van.

– Tegyük fel, valóban jó befektetés a csoportnak a szálloda. Mi lenne, ha a Maxero megvenné, és hagyná, hogy ők vigyék tovább, családi hotelként, kvázi fizetésben?

– Dóra – néz rám, és éppen elkapom a pillanatot, amikor a szemét forgatja. – Ők nem profik, mi pedig azok vagyunk.

Hallgatok. Nem tudom, hová akar végül kilyukadni, de én már többször láttam profi szállodás családokat olyan hotelekkel, amelyek dübörögtek. Olaszországban, Ausztráliában is. Arra gondolok, hogy Tobias elbizakodott, hiába feltételeztem mást róla.

– Tehát. Mivel most majd nem lesz munkám, fogjam a családomat, utazzunk el Brazíliába egy vagy két hétre, napozzunk, kiránduljunk, és próbáljam átlátni a szálloda működését? Nézzem meg, mit lehetne kihozni belőle, ha felújított, modern hotel lenne és profik vezetnék? – kérdezem.

– Igen. Az érdekel most bennünket, illetve személyesen engem, hogy mennyire megy most normálisan az üzlet, hogyan vezetik a hotelt, milyen kihasználtsággal, minden érdekel – néz rám tűnődve. – Ez nekem azért ilyen fontos, nem titok, mert nagy szerelem fűz a környékhez. Két évet éltem Argentínában annak idején, és volt egy emlékezetes kamaszkori nyaram az Iguazunál, az argentin oldalon.

Á. Szóval a szerelmes kiskamasz bújt elő a negyvenes férfiból. Gonoszkodva arra gondolok, hogy mindegyiküket, a férfiakat egy belső kis kamasz srác irányítja, természetesen Pétert is. Hogyan bocsátod meg valakinek, hogy néha olyan kiszámíthatatlan és olyan éretlen, mint egy tizenéves? És hogy nem törődik a lépései következményeivel?

– Értem – bólintok ismét higgadtan. – Hát, ha úgysem lesz más dolgom, mert ha nem értelmezem félre a szavaidat, akkor erről van szó…

– Itt, úgy gondolom, téged is szeretnének megtartani. Legalábbis én megtartanálak a helyükben.

– Nem hiszem – ingatom a fejem –, és te is éppen most lakoltattad ki képzeletben a leendő brazil hoteledből a vezetőket. Nem akarsz velük dolgozni, mert ők már kiismerik magukat, és attól tartasz, kijátszanak, ha akarnak.

Nem válaszol egy ideig, csak nézi a Dunát. Sajnálom, hogy nem nyáron jött ide, amikor a Duna-part varázsa talán őt is megragadta volna, és bekeményít, nem adja el a hotelt. Ha látta volna, milyen csodálatos vízi élet van itt, és fantasztikus bulizós hangulat minden hétvégén… amikor zene szól a parton, és meghozzuk a vendégeket a belvárosból a hotel vízi taxijával… akkor talán Tobias is másképp nézne erre a szállodára. De így csak az egyik neki a sok közül. És engem is csak bő egy éve ismer. Nem számít neki az egész, felkínál valamit, odadob egy nyaralást, amiből még profitálhat is.

Ez idén a második mélypontom. Még szerencse, hogy hamarosan véget ér ez az év is. Kavarog a gyomrom, kár, hogy nem ettem ma még semmit, az idegességtől hányinger kap el.

– Az a tervem, hogy megvesszük azt a szállodát, és te fogod vezetni – mondja váratlanul. – Legalább egy évig, vagy ha szívesen maradnál, akkor tovább. Ezzel a hotellel is csodát tettél, ne gondold, hogy nem tudom. Pontosan tudom. És azt is, ha lenne még időd, akkor az étterem a város egyik legjobb fine dining éttermévé válna.

Sóhajt, és nem tudom kiverni a fejemből a gondolatot, hogy kicsit rájátszik. Ennyire nyilvánvalóan nem sajnálhatja, hiszen ha sajnálná, akkor – bármi történt is, amiről most nem akar beszélni – megtartaná a hotelt a Maxero.

– És ha kapnátok egy még jobb ajánlatot? – kérdezem enyhe gúnnyal. – Akkor annak az új vevőjelöltnek adnátok el?

– Mindenképpen el kell adnunk – szögezi le. Még mindig a folyót nézi. – És igen, ha jobb ajánlatot kapnánk, akkor annak adnánk el, de még ugyanennyiért is. Mint említettem, nem lopta be magát a szívembe a vevő. Egyáltalán nem repesek az örömtől, hogy így alakultak a dolgok.

Hiszem is, nem is.

– Nagyra értékelem, hogy személyesen jöttél.

A szállodában alszol?

– Nem. A belvárosban, mert lesz egy vacsorám este – szabadkozik. Nocsak, ahhoz képest, hogy állítása szerint nem nagyon vannak magyar ismerősei, máshol lakik, máshol vacsorázik… menekül a hajóról, amit ő maga süllyeszt el, a kapitány. – Viszont az ajánlatom komoly. Mielőbb tudnom kell a választ.

– Egyelőre meg kell emésztenem, amit mondtál, titokban tartanom, aztán még lesz egy csomó elintéznivaló itt. – Cseppet sem bánt, hogy ingerültség érződik a hangomból, dühös vagyok és csalódott.

– Természetesen. Időre van szükséged, megadjuk. Többször fogok jelentkezni nálad.

Úgy válunk el, mintha barátok lennénk, holott pillanatnyilag utálom. Őt is.

Endrődi

– Menstruálok – ennyit mondott érzelemmentes hangon Dóra három hónappal ezelőtt, egy este, amikor hazamentem. Természetesen ebben az egyetlen szóban minden benne volt, és annál több is, hiszen a saját árnyalataim, a saját jelenem, múltam és jövőm is benne volt már, ahogy megemésztettem, amit mondott. Nem sikerült az inszemináció másodszorra sem, és pontosan tudtam, hogy harmadikra nem fog sor kerülni.

És azt is sejtettem, hogy a házasságunknak vége.

Hogy lehet-e még tenni valamit, azt nehéz lett volna kitalálnom, mert óriási káosz tombolt bennem, holott már akkor tartottam tőle, hogy ez lesz a vége, amikor belevágtunk az inszeminációba. Talán az első alkalommal még reménykedtem.

Én rontottam el.

Szerinte alapjaiban én rontottam el, mert sosem voltam otthon, keveset foglalkoztam a dolgainkkal, és nem tudtam figyelmes hallgatóság lenni, amikor mesélt a napjairól, a munkájáról, és nem is igazán kerültem képbe a hotelekkel kapcsolatban, ahol dolgozott. Dóra ismét szállodát vezetett, ami bár nem sokkal simább terep, mint amin én dolgozom, de mégis azt hiszem, hogy nekem a nehezebb. Már annak is örültem, amikor esténként fáradtan hazaestem, ha nem aludtam el azonnal a pohár vörösborral a kezemben. És természetesen tudtam, hogy figyelnem kell rá, mert el fogom veszíteni. Mégis bíztam a türelmében, a szerelmében, a szeretetében. És szerintem is én rontottam el, de nem ezzel. Hanem azzal, ami az első beavatkozás után történt.

Az első inszeminációban én még hittem. Talán túl sokat vártam tőle. Túl sokáig vártam, hogy Dóra azt mondja: szeretné, ha lenne még egy gyerekünk. Hogy végül, az utolsó vagy az utolsó utáni pillanatban miért mondta, nem tudom, de belekapaszkodtam a mondatba, és azonnal felhívtam Tündét, fogadjon minket.

Sokkal gyorsabban ment minden, mintha az utcáról esünk be, és egy reggel ott találtuk magunkat a klinikán, a spermámmal egy kémcsőben, Dóra pedig a nőgyógyászati székben. Megfogtam a kezét, aztán megsimogattam az arcát, és ő nem nézett rám.

Akkor éreztem először, hogy nem megy ez nekünk. Már nem fog menni.

Az első inszemináció öt hónappal ezelőtt történt. Bár tudtuk, hogy nem kecsegtet sok sikerrel, mégis megrázott, amikor kiderült, hogy időben megjött a menzesze. Összetört egy álom.

Miért is? Hiszen itt van nekünk Zsófi, bájos, tündéri, imádjuk. Miért kellene még egy gyerek? Miért akartam olyan eszelősen, hogy sikerüljön? Nagyon nehéz ezt megfejteni, de lehet, hogy valóban az az ok, amit Dóra hajtogatott. Szerinte én azért akarok még egy gyereket, hogy ő megint otthon maradjon, és ne kelljen más problémákkal foglalkoznom, mint a sajátjaimmal, és ne kelljen aggódnom Dóra miatt semmilyen értelemben: hogy munkaügyi problémái adódhatnak, hogy nem ér oda az óvodába Zsófiért, hogy kimerül, hogy megtetszik valakinek, akinek több ideje jut rá… Lehet, hogy önzőségből akartam, tényleg. Én úgy fogalmaznék, azért akartam, mert ha Dóra megszüli tőlem a második gyereket, akkor azzal még szorosabbá, eltéphetetlenné válik a kapcsolatunk. Ennek ellentmond persze, hogy Juditot elhagytam, holott két gyerekünk született. Csakhogy Juditba sosem voltam szerelmes. Dórába pedig igen, de nem kedvelte az életritmusomat. A stresszt gyakran rajta, mellette vezettem le, és közben rettegtem, hogy el fog hagyni.

Igen, talán ezért akartam a második gyereket. Hogy Dórának eszébe se juthasson elhagyni.

Az első sikertelen kísérlet után két nappal megcsaltam Dórát.

Én vagyok az oka, hogy minden tönkre fog menni. Csakis az én hibám, és már hiába verem a falba a fejem.

Halina

Szégyelli magát miatta, de miután egy-két szó megütötte a fülét, már szándékosan hallgatózik. Az irodába kellett volna felvinnie egy csoportos ebédrendelési papírt, de megtorpan a vezetői szoba nyitott ajtajától egy-két lépésre. Endrődi Dóra hangját hallja, és egy férfiét. Angolul beszélnek. Azért áll meg hirtelen, mert felér egy gyomron vágással számára, hogy a főnöknőjének milyen szomorú, csalódott a hangja. Nem tud parancsolni magának, nem viszi tovább a lába, muszáj végighallgatnia a beszélgetést.

És mélységesen elkeseredik. Ha minden igaz, elveszíti a főnökét, aki kiemelte őt, és talán ő maga is elveszíti az új munkáját.

A haját kezdi csavargatni, mint mindig, amikor vadul száguldoznak fejében a gondolatok. Szobalányként szorosan össze kellett fognia a haját, de most szabadon szállnak a tincsei, hiszen a recepciós pultban nincs előírás a hajviseletet illetően.

Könny szökik a szemébe. Mindennél jobban szerette volna megmutatni a családjának, hogy mire képes! A büszke anyjának, akinek bár igaza volt Halina szerint is, amikor úgy döntött, hogy elég abból, amit az apja kitalált nekik, mégis miatta kellett visszatérnie két év után egy magyar gimnáziumba, letenni a vizsgákat, és még elviselni is néhány fafejű vagy éppen irigy osztálytársa gonosz megjegyzéseit. És a magabiztos apjának, aki ha nem előtte fakad sírva, hanem az anyja előtt, és nem neki mondja el, ami a szívét nyomja, hanem az anyjának, akkor Halina anyja élete talán másképp alakul. Talán. Halina azért megértette, hogy az anyja nem dönthetett máshogyan, neki pedig elege volt ebből az egész érzelmes színházból.

Azt akarta megmutatni nekik, az anyjának, az apjának, az anyja családjának – akik természetesen „előre megmondták, hogy így lesz” –, az apja családjának, hogy önerőből, egyedül fog érvényesülni. Nem kell neki hozzá pénz, befolyás, hatalom, még a szépsége sem. Ezért nem felvételizett az érettségi évében egyetemre, meg akarta teremteni a tanulása feltételeit, az élete alapjait, anélkül, hogy az apja segítségét elfogadná. Immár hat hónapja el is mondhatja magáról, hogy gondoskodik az életéről, nem is rossz a kezdő fizetése, sőt egyszer már kapott emelést, és most másodszor, amikor a recepcióra került. Végre használhatja az angolt is, dolgozhat látástól vakulásig, késő este hazaérve, alvás után elindulva, vállalt ő túlórát, hétvégét, mindent.

És most dől a dominó. A szállodát másnap eladják, és ahogy a férfi lefestette, nem a legszimpatikusabb a vevő.

Halina beoson az irodába, leteszi a papírt az egyik íróasztalra, és már ott sincs. A főnöknője ajtaja nyitva van. A lány megáll újra. Dóra a kanapén ül, előrehajolva, a könyöke a térdén, a tenyere közé fogja az arcát. Száraz a szeme, Halináé újra könnyes.

Bemenne, megölelné. Csak egy recepciós állást köszönhet neki, ami a mai munkaerő-hiányos ágazatban talán nem is nagy dolog. Mégis figyelt rá, mint emberre, tudta a nevét, foglalkozott vele. Halinának igenis nagy dolog, hogy egy másik nő, és nem egy egyéb terveket dédelgető férfi segíteni akar neki.

Sóhajt, és csendben továbbmegy. A kézfejével megtörli a szemét. Előveszi a zsebéből a mobilját, és nézegetni kezdi. Bármilyen nehéz is, nincs más hátra, mint hogy felhívja az apját és megkérje valamire.

Endrődi

Amikor operálok, nincs semmi más a fókuszomban, és ez megnyugtató. Volt idő persze, és ezt le sem tagadhatnám, amikor behoztam a műtőbe a telefonomat, és ha fontos volt a hívó, odatartották a fülemhez. Meg amikor szakvizsgára készítettem fel orvosokat, és csak néztem, mit csinálnak, közben telefonálgattam a műtőben. Ma sem azért hagyom kint és írtam elő szigorúan a kollégáimnak, hogy nem hozhatják be a mobilt, mert attól tartanék, hogy valaki steril kesztyűben telefonálgatni kezdene, aztán visszatérne vele a műtéti területre, azért ennyire felelőtlenekkel és hülyékkel sosem dolgoztam. Egész egyszerűen kell egy hely, ahol az ember csak koncentrál. Ma már a legtöbbünknek csak a műtő ez a hely. Nekem még az ugrás, de akinek nincs hobbija, annak csak a műtő marad, az is azért, mert megtiltottam, hogy bevigyék a telefont.

Most, ahogy operálom a második beteget, mégis beszivárog valami még a tudatomba, ott vagyok a műtőben, csak ahogy veszítem el a hitem, már kevésbé vagyok képes a műtőasztal felett kirekeszteni a gondolataimat. Rutin ez a helyreállítás, amivel éppen most foglalkozom, valóban benne van a kezemben, annak ellenére, hogy minden ember, minden test, minden szövet másképpen reagál a beavatkozásra. És közben látom magam előtt, ahogy Rozi más minőségében megjelent az életemben.

Néhány éve ismerem, néha összefutottunk kongresszuson. Bőrgyógyász, a klinikán dolgozik, és egy magánkórházban végzi a magánrendelését. Mivel a plasztikai sebészetnek és a bőrgyógyászatnak a határterületét elég sok probléma érinti, így évente néhányszor láttuk egymást.

Két nappal azután, hogy kiderült: nem sikerült az első inszeminációnk, megkérdezték, ki tudna tőlünk részt venni egy égési sérülttel kapcsolatos konzultáción a klinikán. Mivel ki akartam szellőztetni a fejem, meg a fene tudja, miért, de egész váratlanul azt mondtam, majd én átmegyek.

Innentől rejtély az egész. Magamnak azzal magyarázom, hogy elkeseredett és nyugtalan voltam. Féltem attól, mi lesz… ha Dórával nem fog működni ezután. Ha elmegy. Úgyhogy megtettem a magamét, hogy ez be is következzen.

– Merre mész? – kérdeztem elváláskor Rozit, tényleg csak udvariasságból, hiszen honnan tudtam volna, hogy éppen szervizben van a kocsija?

– Elviszel egy metróállomásig? Holnap hozzák vissza az autómat a szervizből.

Beült mellém a kocsiba, én pedig nem akartam olyan bunkó lenni, hogy kiteszem a metrónál. Mivel nem várt már rám műtét, és néha az is jó, ha a helyettesem vezeti a délutáni vizitet, arra gondoltam, miért is ne vihetném haza. Egyáltalán nem voltak hátsó gondolataim. Nem mondom, hogy nem imponált, amikor az egyik eset megoldását dicsérte, a beteget ő küldte hozzám. És ahogy végigsimított a kocsim világos bőrülésén, abban a mozdulatban benne volt, hogy nem az autót ismeri el, hanem engem, aki összerobotoltam azt a magánműtéteimmel meg a külföldi előadásaimmal.

– Hazaviszlek.

Hazavittem. Mielőtt kiszállt, adott egy puszit, tulajdonképpen a számra. Nagyon meglepődtem, zavarba jöttem, és egyben jól is esett.

Eddig is, és innentől kezdve is a klasszikus sztori. Megkérdezte, bejövök-e. Hallgattam, szerintem elég sokáig. Hiszen tudtam, hogy viszonylag sok minden múlik a válaszomon. Például az egész életem. Bár ez utóbbit természetesen nem gondoltam, mert ha ez így eszembe jut, akkor biztos nem megyek be vele.

De bementem.

Rozit nem tudom összehasonlítani Dórával. Más. Nem olyan szép, nem olyan okos, nem olyan erős, nem olyan céltudatos, még csak nem is olyan kisportolt a teste. De ez teljesen mindegy. Egyáltalán nem hasonlít Dórára, holott nekem Dóra az… na jó, nem használok nagy szavakat, visszavonom, amit már csak gondolni is akartam, tehát úgy fogalmazok, hogy Dóra az esetem. Rozi pedig nem az.

És mégis arra eszméltem azon a szerda délutánon, hogy nem Dórával lötyögök a Duna-parton, ha már szabaddá tettem magam, hanem Rozi mellét markolom két kézzel, csókolom a nyakát, és olyan mélyre hatolok benne, hogy sikerüljön elfeledkeznem mindenről az életben.

Ezen jár az agyam, amikor operálok, és azon is, hogy mi vár ma rám. Igent mondtam valamire, de ettől még nem muszáj odamennem.

Csakhogy odamegyek, már eldöntöttem.

A híreket még mindig nem olvastam a neten, nem is érdekel, mit kellett volna megnéznem.

És Dóra még mindig nem válaszolt az üzenetemre.

Sőt az „elolvasva” státusz sem jelent meg az elküldött sms-em mellett, tehát még meg sem nyitotta. Ezek szerint már egyáltalán nem akar megküzdeni ezért az egészért. Ha őszinte akarnék lenni magammal, megérteném. De nem akarok őszinte lenni, mert már így is rohadtul fáj.

Gabi

Már nyár óta nem beszélt Dórával, így nagyon megörül, amikor meglátja a nevét a kijelzőn.

– Hahó. Nem a legjobbkor, de már alig vártam, hogy beszéljünk!

– Van egy kis probléma, amin csak te tudsz segíteni.

– Valóban? Én tényleg elmenedzselek egy világsztárt, egy családot, egy ígéretes teniszező gyereket, egy kisiskolást, aki természetesen teniszező akar lenni, egy teniszakadémiát, és mit is még…? – kuncog. – Ja persze. És egy volt világsztár férjet, a mindenféle vállalkozásával és szponzori ügyeivel együtt. Néha még főzök is, képzeld. Úgyhogy kis problémát bármikor megoldok.

– Ügyes vagy. – Dóra nem vevő a vidám csevegésre. Gondterhelt a hangja.

– Mi történt veled? Eltűntél, Dorcika. Hiába hívtalak, sosem hívtál vissza. Csak azt az sms-t írtad, hogy beborítanak a hullámok, és ha kivergődsz alóluk, jelentkezel. Ezek szerint már a felszínen vagy?

– Nem mondhatnám. Annyi minden történt… és minden szar, el tudod képzelni?

– Nana. Te vagy a legszerencsésebb nő, gondolj arra a találkozásra, amiért mindenki irigyel.

Gabi Dóra osztálytársa volt a gimnáziumban, és a legjobb barátnője. Ők voltak a négyes fogat: rajtuk kívül Szilvi, aki újságíró lett és Olaszországban él, illetve Péter nagy gyerekeinek anyja, Judit. Bár azután a szerencsétlenül végződő buli után mind a négy frissen érettségizett lány megfogadta, hogy irány külföld, mert Magyarországon minden és mindenki Péter elvesztésére emlékezteti majd őket, de Judit otthon maradt. Hát hogy is ne maradt volna, tőle kapták a tragikus hírt, ami miatt útnak indultak… De ez már régi történet, azóta Judit is megbánta a hazugságát, és vezekelt is a tizenhét éven keresztül életben tartott hazugság miatt, amivel tulajdonképpen Pétert akarta szabaddá tenni, megszerezni.

Ám ez már valóban rég volt, az egykori négyes fogat tagjai negyvennégy és negyvenöt közöttiek, és meglepő módon mindannyian sikeresek. És még meglepőbb módon mindannyian külföldön lettek sikeresek, még Judit is, aki csupán néhány évvel ezelőtt találta meg az igazi pályafutását, és lett nagyon tehetséges parfümőr. És találta meg a szerelmet is Gabi unokaöccse, Juan oldalán. Juan jóval fiatalabb nála, de az idő a szerelmüket igazolta, és Judit most néhány kilométerre lakik Gabitól, Barcelonában, Juannal. Járják a világot, utaznak egyik tornáról a másikra, Judit független parfümőrként elég sok munkát kap, és mellesleg, vagy nem is mellesleg: négygyerekes családanya. Ugyanis Juannak meg neki három évvel ezelőtt ikreik születtek, egy fiú, egy lány. Mind a négy lány későn vállalt gyereket, kivéve Juditot, aki Pétertől fiatalon szült. De már Szilvi is harmincöt volt, amikor a kislányát világra hozta, Gabi és Dóra még később, és szerencséjük volt, hogy sikerült.

– Erről most nem akarok beszélni.

– Történt valami? Épp most gondoltam arra, milyen jó, hogy végül mindannyian boldog párkapcsolatban élünk, és ez a legfontosabb. Kevesen mondhatják el magukról, hogy rendben van a magánéletük.

– Vannak hullámvölgyek. Talán nem csak nálunk – feleli kis hallgatás után Dóra. – Örülök, hogy nálatok minden rendben van. De nem is a magánéletemről akarok beszélgetni, hanem inkább üzleti dolog miatt hívlak. Tudom, hogy nem kerestelek ilyesmivel sosem, de most nem nagyon látok más megoldást, és nagyon gyorsan kellene lépni.

Gabi elképedve hallgatja Dórát, néha közbeszúr egy-egy kérdést, de teljesen irreálisnak tartja, hogy ilyen rövid idő alatt bármit is tudnának tenni. Egyszerűen lehetetlen, amit Dóra elképzelt. Az embernek néha bele kell törődnie abba, hogy amit elkezdett felépíteni, azt külső vagy bármilyen okból nem tudja befejezni.

Dóra mégis úgy adta elő az elképzelését, ami nyilvánvalóan az elmúlt percekben született és semmi sem támasztott alá, mintha ezen állna vagy bukna az élete, a szakmai jövője… holott éppen bele kéne nyugodnia, hogy ez majd valami újnak lesz a kezdete. Pont a barátnője ne tudná, hogyan tovább? Elmegy egy kis pihenőre, és újult erővel kezdi máshol. A tudására szükség van abban az iparágban, amelyben dolgozik. Gabi pontosan tudja, hogy Dóra lojális, megbízható, hűséges, de ő már megtanulta, hogy bizonyos kudarcokon túl kell lépni. Éppen Juan volt az, az unokaöccse, aki megmutatta neki, hogyan történnek ezek a dolgok a pályán. Egyszer nyersz, egyszer veszítesz, még akkor is becsúszhat vereség, ha világelső vagy, mint Juan. Aki ugyan mindig be akarja fejezni, de egyelőre tartja a vezető pozícióját, és a hiúság meg a győzeleméhség nagy úr. Hiába mondogatja neki Gabi férje, egyben Juan edzője, Robert, hogy a sok sérülés később megbosszulja magát, ne várja meg, amíg biztos győztesből bizonytalan győztes lesz, aztán a végén már trófea nélkül tér haza egy tornáról. Robert mint egykori világelső – aki nem tudott idejében kiszállni, annyira imádta a teniszt –, pontosan tudta, miről beszél.

– Dóra, néha el kell engedni a dolgokat – próbálja észhez téríteni barátnőjét. – Azt sem tudjuk, mi van mögötte… semmit sem tudunk. Hogy képzeled, hogy fél nap vagy akár egy nap alatt megoldódnak a dolgok? Lehetőség mindig lesz. Miért kellene pont ezzel élni?

– Mert én hoztam ide a csapat nagy részét. Mert felelős vagyok értük.

– Balin is otthagytad a csapatodat, bár tudom, hogy nem könnyen.

– Ha Maronra hagyhattam volna őket, akkor hamarabb eljöttem volna – utal a korábbi helyettesére, aki már átvette volna Dórától a Balin lévő Dewata Resort vezetését, de éppen az átadás napján autóbalesetben életét vesztette. – Ezért váltam meg nehezen a Dewatától, egy vezetőjét vesztett hoteltől, ahol az emberek már csak bennem bíztak. Rendbe kellett tenni a dolgokat, hogy nyugodtan hagyhassam ott őket és ne kínozzon lelkiismeret-furdalás.

– Ez most más, Dóra! Ez nem Bali. Hanem Magyarország. Nem halt meg senki, és az élet akkor is megy tovább, ha a körülmények változnak. Senki sem fog munka nélkül maradni, és te is hamarosan egy másik hotelt építesz majd fel, vagy a nulláról, vagy kihúzod a válságból, hiszen ehhez értesz a legjobban. Ezért akarnak kiküldeni Brazíliába. Hogy amikor megveszik azt a szállodát, húzd ki őket a szarból, és építsd fel a vállalkozást. Elgondolkoztál már azon, hogy te mindig építesz? Nem fenntartasz, hanem építesz. – Gabi a hosszú monologizálás közben jön rá, hogy valóban ez az, ami Dóra legnagyobb erőssége. Hogy felépít, nem fenntart. Bármit fel lehet építtetni vele, áthatol a vasbetonon is, mint a vajon a kés, és érdekes módon mindig úgy ér véget a munkája egy-egy cégnél, hogy valamit létrehozott, amit már csak fenn kell tartani, folytatni, amit ő elkezdett.

– Ne mondd ezt – suttogja Dóra. De mielőtt folytatná, váratlanul megszakad a vonal. Gabi berohan a tárgyalóba, azzal az elhatározással, hogyha vége a megbeszélésnek, azonnal visszahívja barátnőjét.

Dóri

– Szerinted helyre lehet hozni az életét? – kérdezi. Már elégett a cigi, és a tortából is elfogyott három szelet. Lénárt, de Hajnalka is megdicsérte Dórit, milyen finomat sütött.

– Kinek az életét? – kérdez vissza a nyugdíjas professzor.

– Hát apámét.

Lénárt elfordítja a tekintetét, látszik rajta, nem akar véleményt nyilvánítani. Dóri keresztbe veti magát a fotelban, és a karfára támaszkodik a könyökével.

– Apád felnőtt, céltudatos ember. Általában mindent elér, amit el akar érni.

– Miért nem beszéltek egymással? Mióta?

– Túlgondolod a dolgokat.

– Biztos vagyok benne, hogy nem beszéltek. Tudsz arról a bőrgyógyász csajról?

– …

– Szóval igen. Elmondta?

– …

– Válaszolgathatnál, ez így nem beszélgetés.

– Nem tartozik rám apád magánélete, Dóri.

– Néhányan tudnak róla – lóbálja a lábát a lány a fotelban. – Hozzám pedig nem tőle jutott el a hír. És tartok tőle, hogy Dóra is…

– Megtudta?

– Aha, hát mégis hallottál róla. Nem tudom, eljutott-e Dóra fülébe, apám egyszer elszólta magát, hogy Dóra miatt ideges, mert van valami, amit nem kellett volna csinálnia.

– És nem kérdezted, mi az?

– Nem, mert rohant, késésben volt. Azóta is csak futólag találkoztunk. Nekem egyébként sosem mesélt arról, ami a lelkében történik.

– Mit kezdjek ezzel az egésszel? Én annak idején a szakmai mentora voltam.

– Igen, csakhogy senki más nem tud beszélni vele. Egyedül te voltál, akire mindig is hallgatott.

– Túl sokat vársz tőlem, és túl sokat feltételezel a szerepemről apád életében.

– Szerintem baj lesz ebből. Én sem ismerem a részleteket, de attól tartok, valami baj lesz – ingatja a fejét. – Nem tudom, tart-e még, mit akar tőle, válnak-e Dórával, és egyáltalán.

– Nem vagy az anyja. A lánya vagy. Az imént fejtetted ki, hogy időnként a szüleid bébiszittere is vagy, hagyd ezt abba. Most.

– …

– A lényeg, hogy téged nagyon szeret.

– De minden szétesik körülötte. És én nem tudok vele beszélni, neked kell megtenned.

– Dóri – néz a lányra csüggedten. – Én már próbáltam. Azóta nem áll szóba velem.

Kicsit később, még egy szelet torta mellett.

– Csak azért kértelek, hogy próbáld meg újra, mert velem, a lányával nem fog ilyesmiről beszélni, és szeretnék úgy elmenni, hogy tudom, nagyjából rendben lesz az élete.

– Elmenni? Hová?

– Ugandába.

– Ugandába? És miért?

– Mert gyógyítani akarok. És mert az Orvosok Határok Nélkül szervezethez még nem jelentkezhetek, csak ha megvan a szakvizsgám a két év gyakorlattal. De most Ugandában fogok dolgozni egy osztrák sebészeti teammel, egyelőre három hónapig.

– …

– Igen. Miért nézel így? Nagy a szegénység, sok a beteg, akiket még a klasszikus módon lehet gyógyítani. Ott még nincs rezisztencia a hagyományos antibiotikumokra, mert nemigen találkoztak velük. Olcsó a gyógyszer, a mi szemszögünkből. Az övékéből drága. Ezek az osztrákok alapítványi segítséggel mennek ki, és nem csupán gyógyítanak, a gyógyszert is finanszírozzák a helyieknek.

– Szóval elmész.

– El.

– Nem kellene előtte itthon megszerezned a szakvizsgádat?

– Be fogják számítani ezt az időt. Három hónapra megyek. Aztán csak kibírom itthon a szakvizsgáig.

– De az előbb még azt mondtad, inkább leszel endokrinológus, mint sebész.

– Teszteltelek. És van bennem félelem is. Magyarországon Endrődiként operálni nagy felelősség.

– Ezért inkább elmész Ugandába, utána meg a fene tudja, hová.

– Nem csak ezért.

– Hanem?

– Az egész családom jó körülmények között él. Jó körülmények között nőttem fel. Nem küzdöttem meg semmiért, legfeljebb lelki küzdelmeim voltak.

– És úgy érzed, adós vagy?

– Nem csináltam semmit magamtól. Még az egyetemre is apám miatt jutottam be, és az ő neve volt a belépőm minden vizsgára, de még a mostani munkahelyemre is. Én semmit sem tettem ezért.

– Dehogynem. Nem az apád végezte el az egyetemet helyetted. Nem ő asszisztál helyetted most a műtéteknél, nem ő vezeti a szikét a kezedben. Lehet, hogy belépő volt a neve, de már a saját életedet éled.

– Az árnyékában nem fogom tudni a saját életemet élni.

– Túlgondolod a dolgot, hidd el.

– Nem értesz egyet azzal, hogy elmenjek, és máshol segítsek? Ott, ahol tényleg érzem, hogy segítek?

– Egy jó sebész itthon is segít. Főleg ma, amikor az orvosok nagy része már külföldön gyógyít. És most te is el akarsz menni, más okból, más irányba, nem Nyugatra, de te is ezt az utat választod? Én csak azzal nem értek egyet, hogy elrohansz, mert azt hiszed, bármit is érsz majd el itthon, azt az apádnak köszönheted. Gondolkozz el ezen. Minden apa segít a gyerekének, ahogy tud. Péter sokat tud neked segíteni, de helyetted nem operál, nem dönt, nem tanul. Ez már mind a te dolgod.

– Elmegyek – közli határozottan. – Szükségem van… levegőre. Ez a három hónap biztos.

– Tehát mit szeretnél? Miről beszéljek vele?

– Csak azt szeretném, ha itt hagyhatnám anélkül, hogy éppen elcseszné az egész életét.

– …

– Most miért nem válaszolsz?

– Látod… szerintem ez sem a te dolgod. Nincs hatásod arra, hogy az apád elcseszi-e az életét vagy sem. Sőt. Azt sem tudhatod, hogy elcseszi-e, vagy csak neked tűnik úgy. Felnőttél, Dóri. És apád, anyád, Dóra is felnőtt. Meg az a bőrgyógyász is.

A lány tehetetlenül ül, emésztgeti, amit Lénárt mondott neki. Talán igaza van, de nem hiszi, hogy jóra vezet, ha senki sem téríti magához az imádott apját, aki jelenleg látszólag arra játszik, hogy elrontsa az egész életét.

Halina

Imádta, de menekült az apja szeretete és befolyása elől, menekült a hagyományok elől, miközben a legszebb éveit Dubaiban töltötte. És az anyja is. De őt megértette, mert az anyja önérzete mindenkiénél erősebb, akit csak ismer. És az az igazság, hogy ő sem tett volna másképp.

– Halina. Nagyon vártam már, hogy beszéljünk. – Az apja arabul köszönti, és ahogy szokták, pár mondat után váltanak át most is angolra.

– Nem könnyű ezt mondanom, de segítséget kérek – közli Halina fátyolos hangon. Az ebédszünetben kint ül a szálloda előtt, lent a Duna-parton az egyik pirosra festett padon, és dacára, hogy lassan itt a december, hét ágra süt a nap, és van vagy tíz fok. Nem fázik a nadrágban és a dzsekiben. Nézi a Dunát, és felidézi, hogy ilyenkor milyen az idő Dubaiban. Őrjítő meleg van, az apja valószínűleg ott áll a klimatizált irodája ablakánál, és nézi a tengert. Mindketten a vizet bámulják, ő a Rómain, az apja a Palm Jumeirahón, vagy magyarosan a Pálma-szigeten. Az apja kandurát visel, a tradicionális hosszú, fehér ruhát, alatta valószínűleg nem öltöny van, hanem ing és farmer, hiszen az apja az élet majdnem minden területén haladónak számít.

A kandurát is csak Dubaiban hordja.

És Halina azt is tudja, hogy az apja mindent megadna azért, ha cserélhetnének, legalább pár napra, de akár egy életre is: ő idejönne Magyarországra, abba a kis lakásba, ahol most Halina él az anyjával, Halina pedig mehetne a Palm Jumeirahra, vagy bárhová Dubaiban, ahol csak lakni szeretne.

De az élet már csak ilyen, nem támogatja az efféle cseréket.

És Halina sem.

Azért előadja az apjának a kérését.

Nagyon meglepődik a válaszán.

Dóra

Végigjárom az egész hotelt. Benézek az irodába, ahol Erzsi, Krisz és Zazi intézi az adminisztratív ügyeket, rendeléseket, látom a szobalányokat, összefutok a szobaszervizessel az egyik ajtóban. Lemegyek a lépcsőn, intek Zsuzsinak, a takarítónőnek. Leérek a földszintre, figyelem Kareszt a recepción, most érkezik a pultba Halina, a volt szobalány, aki az egész személyzet közül a legjobban beszél angolul, és mint megtudtam, arabul is.

Mosolyt erőltetek magamra, és már megyek is át a hallon, az étterem felé. Marcell, az új kreatív séfünk már elfoglalta az üvegirodáját a konyha szívében. Az asztalán a szerződése, látom, már ő is aláírta.

Körbejárom a konyhát, orromban a vajban sült hal illata, végignézek az átadópulton, ott vannak kicédulázva a friss rendelések, két adag étel várja, hogy a pincérek kivigyék. Intek nekik is, Alex, a konyhafőnök elindul felém, impozáns a fekete farmerben, fekete kötényben, fekete rövid ujjú, gombos szakácskabátban. Tányért tart a kezében.

– Kóstold meg! – nyújtja át a tányért. – A legvékonyabb krumpliszirmok tojásfehérjével összetapasztva a szélükön, megsütve, nézd: ilyen kis krumpligömbökké váltak.

– Ó. Tényleg jól néz ki – kapok az egyik után.

– A titok, hogy nagyon vékonyra szeljük, kettesével összeragasztjuk a szélén egy kis tojásfehérjével, és tűzforró olajban sütjük. Ott valóságos krumpliléggömbbé fújódnak fel. Kérsz hozzá valamit? Feldobok három garnélát, azt szereted.

Kurvára igyekszem, hogy ne lábadjon könnybe a szemem.

Az az igazság, hogy itt vagyok most leginkább itthon, ez a konyha – bár a gasztronómiába csak valóban későn kapcsolódtam be – most mindennél otthonosabb számomra, és talán jobban is sajnálom a tőle való elszakadást, mint a szálloda elvesztését.

Alex a vaslapon süti meg a garnélákat, aztán beledobja őket egy nagy tál forró citromos vajba, amiről már tudom, hogy vaj, citrom, halalaplé és só van benne, aztán nem sokkal azután, hogy bemártotta, már ki is veszi őket, és rakja a tányéromra. Közben beleszór egy marék kapribogyót az egyik olajsütő tálba, forró az olaj, sistereg a bogyó. Gyorsan kinyílnak, mint a virág, akkor egy szűrővel ezeket is a tányérra dobja, és átadja a tányért.

– Beülsz Marcellhez az irodába? – mutat a légkondicionált üvegkalitka felé.

– Dehogy. Itt megeszem, állva. És ne adj evőeszközt!

Most kezdem érezni, ahogy végre étel van a számban, hogy egy kicsit enyhül a hányingerem, ami Tobias bejelentése óta kínoz. A garnéla forró, pikáns a citromos vajtól, és elomlik a számban. A krumpligömbök könnyűek és szétroppannak, ahogy rájuk harapok. A kapribogyó szintén ropog, és extra ízt ad a garnélámnak.

Már önmagában ez a kaja feldobhatná a napomat. Marcell is kijön a kalitkából, szétnéz, és letesz mellém két nyomtatott oldalt.

– Nézzétek át Alexszel, ilyen ételek bevezetésére gondoltam – mosolyog, és lekap egy krumpligömböt meg egy kapribogyót a tányéromról. Na így szeretem én a csapatot, amikor így vagyunk együtt.

Egyszerűen nem érhet véget, egyre jobban pánikolok, pedig biztos, hogy nekünk itt, akik a konyhában vagyunk, a világ bármely részén azonnal lenne normális állásunk, ha innen repülnénk. A többiek is gyorsan elhelyezkednének, mert ma az összes nálunk betölthető munkakörben országos a hiány. Na jó, szállodaigazgatóból nem az. De ez izgat a legkevésbé. A legjobban pedig az, hogy megtartsam ezt a csapatot, és tovább építkezzünk.

Erről ugrik be, amit Gabi mondott az imént, amikor felhívtam. Hogy én építkezem, és nem fenntartok. Ezért nyomtam ki a hívást, az elevenembe hatoltak ezek a szavak. És nagyon érdekes, még sosem gondoltam erre. Hogy én valóban mindig felépítettem valamit, de amikor megvolt, felkerült az utolsó cserép is a tetőre, akkortól nem jelentett különösebb kihívást. A fenntartásba sokkal kevesebb energiát tettem.

Milyen szimbolikus ez az egész!

Hiszen a házasságomról is szól. Egész fiatal életemben Pétert akartam, aztán amikor megtaláltam, konkrétan meg is őrültem tőle és érte. De ha nem is őrültem meg a szó szoros értelmében, kaptam egy tankönyvbe illő idegösszeomlást, amiből kimásztam, hiszen – ha Gabi hasonlatát alkalmazom – éppen építkezésben voltam, építettük a kapcsolatunkat, szerelmünket. És így volt ez később is, Zsófi születése előtt és még utána is.

Talán Zsófi születése és az utána otthon töltött két év volt a kapcsolatunk csúcspontja, akkorra elkészült az építmény, és a fenntartásába nem tettünk elég energiát. Szeretet, az volt benne, meg szerelem is, de az energia és az idő hiányzott. Mindkettőnk részéről. Furcsa ebbe belegondolni, mert általában Pétert hibáztatom azért, hogy kevés időt töltött velünk, későn járt haza, és ritka volt, mint a fehér holló, hogy egy hétvégéből legalább egy teljes napot együtt töltsünk. És amikor elkezdtem újra dolgozni – részben azért, mert a gyerek mellett is maradtak lekötetlen energiáim, és a vágy, hogy kettesben elmenjünk legalább heti egyszer, néhány kivételes alkalomtól eltekintve csak vágy maradt –, Péter dühös lett. Nem egy kitörő, egyalkalmas düh volt benne, hanem lassan ölő, csendes düh. Szerintem nem tudta megemészteni, hogy nekem is fontos lehet a munkám, nem csak neki, és azzal riogatta magát, hogy biztosan tetszem a férfiaknak a munkahelyemen. Hiába mondtam neki, hogy nyilván ő is tetszik a nőknek a kórházban, mégsem kezd velük viszonyt… persze így utólag már ebben sem lehetek biztos.

A lényeg, hogy szépen felépítettük, megteremtettük, világra hoztuk, de a fenntartására nem fordítottunk energiát. Igaza van Gabinak, ez az én hibám, hogy építkezem, és nem tartok fenn. Nem tudom, nem nagyon kései-e ez a felismerés most, amikor már annyi minden történt. Amikor Péter lefeküdt valakivel.

Nem mondtam neki, de nem azért tört darabokra a szívem – bár ez is megviselt –, mert lefeküdt valakivel. Hanem mert viszonyt tartottak fenn, és egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy valóban múlt időbe tehetem-e ezt az igét.

A lehető leghülyébb módon szereztem tudomást a viszonyukról. Banális, őrült módon. Péter írt nekem egy sms-t: „Drágám, ma be tudok ugrani hozzád a magánrendelésem után. Nem kérek kaját, csak téged, és fogadjunk, hogy szétszedlek. Beállok a szomszéd lakás parkolójába, ha még mindig nem adták ki.”

Utálom. Utálom!

És előszörre még ki akarta magyarázni magát. Jézusom. Annyi idő után, meg azok után, ahogy mi kötődtünk egymáshoz tizenhét évig, amikor azt hittük, hogy a másik már nem is létezik… és akkor ilyen ostoba, bunkó módon lebukik. Nemhogy lebukik, hanem még ostoba és tetten érhető módon tagadná is az egészet.

Az a legérdekesebb, hogy amikor sírtam, elsirattam, dühöngtem és utáltam, akkor nem őt utáltam, nem őt sirattam. Hanem a saját érzéseimet, saját magamat, hogy ennyire hittem ebben az egészben, hogy miatta menekültem külföldre, miatta menekültem a karrierbe, és miatta tértem vissza. Mindvégig az iránta érzett szerelmem vezetett. Nem őt gyűlöltem azért, amit tett, hanem saját magamat azért, mert elvesztettem azt az érzést, ami annyi éven keresztül életben tartott.

Mert elvesztettem a szerelem érzését.

Kilépek a konyhából, átsétálok a hallon, ki egyenesen a teraszra, ahol nyáron a vendégek ülnek az árnyat adó fák alatt, és ahonnan rálátok a partra. Halina a padon ül és telefonál. Ebédszünete van. Olyan szép ez a lány. Nem tudom, miért ennyire maximalista a munkájában, ugyanakkor miért nem maximalista az életében. Miért nem tanul tovább? Okos, intelligens és nagyon szorgalmas. Mit keresett nálunk szobalányként? Fel nem foghatom. Ott ül a padon, egy ezüstszürke dzseki van rajta, sötét nadrággal, amit a recepción hord, fekete cipő, csillogó fekete haj, hófehér bőr. Olyan szép, mint egy rajzfilmlány. Nyúlánk, sportos, gyönyörű. Valakinek nagy vehemenciával magyaráz. Biztos a szerelmének.

Nagy levegőt veszek, beszívom a november végi indián nyár illatát, és előhúzom a mobilomat, hogy felhívjam Pétert.

De csak csöng, nem veszi fel a telefont.

Olyan, mintha ezzel is választ kapnék a fel nem tett kérdéseimre.

Eszembe jut, hogy sms-t írt reggel, és még nem nyitottam meg. Akkor most megnézem.

MÁSODIK RÉSZ

Szilvi

Nem igaz, hogy Jesolo rossz hely! És az sem, hogy csak nyáron él a város. Az viszont igaz, hogy nagyon sok arca van, gondolja Szilvi, aki a nyaralóhely mindegyik arcát megkedvelte.

Két éve költöztek Jesolo város központjába, amikor Giancarlo jobb ajánlatot kapott egy ügyvédi irodától. Több lehetőség, ingatlanügyletek, a közeli Lido di Jesolón napról napra újabb lakóparkok épültek. Udinét és az ottani ügyeit egy kicsit unta már. Szilvi már csak Szonja, a nyolcéves lányuk miatt is örült, hiszen amikor tervezgettek, megbeszélték, hogy a nyarakat a tengerparton töltik, és Giancarlo onnan jár be a városba az irodába: csupán néhány kilométer az út, amit egyébként többnyire biciklivel tesz meg. Szilvinek pedig mindegy volt, hogy hol ír, mert már a negyedik regénye jelent meg akkoriban, és a romantikus irodalmi listán előkelő helyre kúszott fel az is. Az a sosem remélt helyzet állt elő, hogy a könyvei jogdíjából és néhány tárcájából, amit olasz lapok közöltek, annyi bevételre tett szert, hogy Giancarlo fizetésével együtt tulajdonképpen spórolás nélkül összejött a pénz nyárra egy apartman bérletére Lido di Jesolón, ráadásul közvetlenül a parti sétánynál. Májusban odaköltöztek, szeptemberben vissza Jesolóba, immár második éve. Giancarlo sportos életet élt, megizmosodott, és már nyoma sem volt a veseműtétjéből elsősorban lelki okokból nehezen felépülő, kedvetlen, enyhén depressziós férfinak.

Nyaranta már volt hétköznapi rituáléjuk: Giancarlóval napfelkelte után kocogtak a parton, Szonja biciklizett mellettük, és éppen akkor, amikor letudták az öt kilométert, a beach bárok is kinyitottak már. Általában a Gritti és az Ornella Hotel között ültek le valamelyik parti kávézó teraszára egy croissant-ra, kávéra, kakaóra, nézték a tengert és ahogy a sétányt takarítja a beach staff, majd megtelik a part futókkal, kutyát sétáltatókkal, korai strandolókkal. Üdvözölték az ismerősöket, megtervezték a napot, egy kicsit süttették az arcukat, és utána hazagyalogoltak, Szonja bicajjal körözött körülöttük.

Giancarlo zuhanyozott le elsőként, aztán általában világoskék ingben, farmerben kerékpárra ült, és elindult az irodába, ahol, ha fontos tárgyalása volt, öltönyt vett át.

Szonjával pedig övék volt a nap! Bicikliztek, napoztak, strandoltak, igazi anya-lánya barátság volt az övék. Persze Szonjának már voltak a szomszédos apartmanokban barátnői, úgyhogy nem óhajtotta az egész napját az anyjával tölteni, de az a néhány óra tömény anya-lánya idő csodálatos volt Szilvi számára.

És idén tavasszal extra munkát is kapott: egy jesolói magazin kulturális mellékletét szerkesztette.

Élete legjobb döntésének tartja, hogy Venzonéból átköltöztek Jesolóba.

Szereti ősszel is a partot. Ma, amikor Szonja átsétált a suliba, és Giancarlo is bement az irodába, Szilvi beült az autójába, és levezetett a tengerhez. Magával hozta a laptopját is. A könyvéből talán már csak néhány fejezet van hátra, ez az időszak mindig nagyon izgalmas, most kicsit inkább lassítania kellene a sztorit, mert ilyenkor annyira behúzza a történet, hogy rohanna, száguldana vele előre. Úgy dönt, kicsit sétál a parton, aztán keres egy bárt a nyárestéken sétálóutcává változó Via Bafilén, és tovább írja a regényt.

Bámulja a partot. Már nyoma sincs a nyári őrületnek, sőt a nyugágyakat, a napernyőket, de még a napernyők rúdját is felszedték a homokból október elején. Széles, aranyszínű homoksáv húzódik a tengerparti sétány és a tenger között. A szállodák többsége zárva van, de még a Lido di Jesolo-i éttermek nagy része is csak a nyári szezonra nyit ki. A sétány egyik kiülőjére dobja a magával hozott plédet, és leül. Csak a hullámok morajlanak, a környék kihalt. Néhány pálmát kint hagytak az egyik szálloda előtt egész télre, a dézsákat majd letakarják, ha fagyni fog. Egyelőre friss, hűvös az idő, de messze nem fagy még.

Venzonéban szinte mindig farmerben járt, ám amióta Jesolóban laknak, elkezdett öltözködni, mert itt és a közeli Velencében szeretik kirittyenteni magukat a nők. Most mégis szürke farmer van rajta vastag, puha pulcsival, és egy sötétkék pufikabát. A haját újabban rozsdaszínűre festeti és levágatta, már csak a füle alá ér. Hallgatja a tengert, arcát a nap felé fordítja, még nem nyitja ki a laptopját.

Megtanult örülni az életének és minden egyes napnak, mióta… mióta is? Talán amióta Szonjával terhes lett, és a lányokkal, egykori osztálytársaival meg tudta osztani, mi nyomja a szívét. Ő volt az, aki Pétert annak idején droggal kínálta, és tizenhét éven keresztül, amíg halottnak hitte, saját magát okolta a tragédiáért. Még regényt is írt erről a történetről. Milyen különös véletlen, hogy a regénye nem sokkal azután jelent meg, hogy megtudták: Péter él, és megbocsátott neki. Sőt talán sosem haragudott rá, hiszen ő már felnőtt férfi, huszonöt éves orvostanhallgató volt akkor, amikor az emlékezetes eset történt.

Az a regénye elképesztően sikeres mind a mai napig, pedig évekkel ezelőtt jelent meg Magyarországon, és később Olaszországban. A sikerlistákon mindkét országban felbukkan évek elteltével is. Az első regény bevételéből Szilvi nem látott egyetlen eurót sem, és biztos benne, hogy ezután sem fog jogdíjat kapni érte, de ez már másik történet, és nem is igen izgatja magát miatta. Giancarlo annál inkább, ám Szilvi megtiltotta neki, hogy képviselje őt, vagy hogy egyáltalán beperelje a kiadóit. Egyfajta vezeklésnek éli meg, hogy az a könyv csak erkölcsi sikert jelent számára. Talán még jobb is így, mint bűntudattal élni a régi tette miatt, ráadásul pénzt keresni vele: bezsebelni eladott könyvenként azt az egy-másfél eurót.

Elsőként magyarul jelent meg a könyv, és otthon is szép olvasótábort szerzett magának. A magyar kiadójával természetesen szintén zűr van egy pár éve, most éppen újat keres a legutóbbi és az új könyvének. Magyarul és olaszul is tud immár regényt írni, azzal szokta tornáztatni az agyát – és azért készülnek viszonylag hosszú ideig a regényei –, hogy az aznap írt magyar fejezeteket másnap átírja olaszra. Nem lefordítja, hanem átírja. Van egy olasz szerkesztője, aki aztán segít átfésülni a szöveget. De az anyanyelve mindig a magyar marad, magyarul indul el benne egy történet, és csak a magyar szövegét érdemes olaszra átírnia. Másképp van ez az újságírással: azt pedig magyarul nem tudja elképzelni, mert eredetileg is olaszul kezdte, olasz újságoknak írt kezdő korában is.

Még csodálja egy kicsit a tengert, aztán felsétál a Via Bafilére, ami most egyáltalán nem emlékezteti nyüzsgő sétálóutcára – az is igaz, hogy az autóforgalom is csekély. Amíg a Casabianca Caféhoz ér, három ismerőssel is találkozik, egyiküknek itt az üzlete, és télen-nyáron kitart, a másik ingatlanirodában dolgozik, a harmadik pedig egy téliesített családi szállodában. Ha egy kicsivel továbbmenne, már látná a Jesolo Christmas Village előkészületeit a Piazza Mazzininél, december elsején nyitja meg kapuit – ami némi túlzás, mivel a főutcán helyezkednek el a pavilonok –, és karácsonyig ismét megtelik majd emberekkel, hangokkal, mosolyokkal a környék. De inkább csak olasz szavakat fog hallani, külföldről kevesen jönnek erre a hamisítatlan nyaralóhelyre azért, hogy itt hangolódjanak rá a karácsonyra. Szilvi mindenesetre már alig várja, hogy Szonjával és Giancarlóval itt lötyögjenek hétvégén.

A Casabianca Café klasszikus cukrászda, nyáron a fél környék ide jár fagyizni, mögötte a teniszpályák és a minigolfpálya – most minden csendes. Beül az utcára néző ablakhoz, rendel egy kávét, és kinyitja a laptopját.

Az elsőt leszámítva az összes regénye fikció volt, de ez a mostani megint valós történeten alapul. Talán sokan ráismernek majd a főszereplőkre. Böngészi egy kicsit a kéziratot, visszaolvassa az előző fejezeteket, aztán belefog.

Már vagy két órája pötyög a gépén, amikor megcsörren a telefonja. Összerezzen, amikor meglátja, ki hívja. Az lehetetlen, gondolja, hogy Gabi tud arról, mi készül… Mert ha tudna róla, valószínűleg kirobbanna a balhé, pedig mostanra elsimult mind a négy egykori osztálytárs között a feszültség. Nem mintha Judit és Dóra különösebben szoros kapcsolatot tartana fenn, érthető módon, de nincs harag, és mindenki megbocsátott mindenkinek mindenért. Ami azt illeti, volt kinek és volt miért haragudnia, de Szilvi már nem a múltban él, és nem akar ezekkel a régi dolgokkal foglalkozni.

– Szia, Gabi, mi újság?

– Mit csinálsz, Szilva? Nem zavarlak?

– Egy kávézóban írom az új könyvemet. Örülök, hogy hallom a hangodat! Rég találkoztunk…

– Mert pont akkor jöttél, amikor Amerikában voltunk Roberttel és a gyerekekkel. Éppen azt a néhány napot választottad ki valami zseniális érzékkel – korholja, és Szilvi elvörösödik. Ha Gabi tudná… de nyilvánvalóan nem tudja, mert nem tudhatja.

– Sajnálom. Tényleg nem tudtam átrakatni, egy kiadói megbeszélés volt, valószínűleg megjelenik Spanyolországban a legutóbbi regényem.

– Úgy örülök, Szilva! A fene gondolta a gimiben, amikor ellógtad az irodalomórákat, hogy a végén még téged fognak tanítani, benne leszel a tantervben – kacarászik. – Biztos lehetsz benne, hogy az elsők között leszek, aki elolvassa spanyolul a könyvedet.

– Örülnék neki… Hogy vagytok?

– Mi jól. De Dórával van egy kis zűr. Vagy tudsz róla?

– Nem – csukja le a laptopját. Kifelé bámul az utcára. Dóra élete azóta, hogy újra találkoztak Endrődivel, a lehető legszebben alakul. És Szilvi nem volt féltékeny, hiszen ő már szakítani akart Péterrel, amikor Dóra és a fiú annak idején egymásra talált, de egy időben gondolkozott rajta, hogy az egyik jó barátnője és a saját barátja mégiscsak a háta mögött jött össze, hülyét csinálva belőle. Ám ezt a gondolatot elhessegette azzal, hogy Dóra is tizennyolc éves volt, mint ő, éretlenek voltak, nem beszélve arról, hogy Szilvi valóban tovább akart lépni. Ráadásul amit Dóra szerelemnek hitt, az végül, mint kiderült, az is. Nem irigyelte, hiszen Dóra is megjárta a saját Canossáját, és ő is, de a végén mindketten megtalálták, amit és akit kerestek. – Mi történt?

– Előrebocsátom, hogy az egész meglehetősen szürreális. De te tudod, hogy a nagy érzelmi válságokban Dóra agyára köd telepszik, igaz? – utalt barátnőjük néhány évvel korábban történt idegösszeomlására. A Péterrel való újbóli találkozása után Dóra hallucinált, meztelenre vetkőzve mászkált a lakásban, és színes szobrokkal társalgott, amelyek csak a képzeletében léteztek. Nagy mázlija volt, hogy gyógyszerek nélkül sikerült rendbe jönnie.

– Jézusom, ne mondd, hogy már megint bekattant! Hiszen most már befüvezett balinéz pap tanácsadója sincs – sóhajt, majd elröhögik magukat. – Péterrel történt valami?

– Nem, de érzi, az élete most dől össze, és tőlem kért segítséget. Azonban amit ő szeretne, az lehetetlen.

– Mesélj! Hátha ki tudunk találni valamit.

Csevegnek, Szilvi álmélkodik, megállapítják, már sokadszorra, hogy kivételesen szerencsések mind a négyen, mert „csupán” efféle problémáik vannak, megbeszélik újra, sokadjára, hogy valószínűleg azért építették így fel magukat és lettek mindannyian sikeresek a szakmájukban, mert annak idején hanyatt-homlok elmenekültek az országból, és megedzette őket a tragikus este miatt érzett bűntudat, a kemény munka, az, hogy az új életükben muszáj volt naponta megküzdeniük mindennel.

Gabi pár éve, amikor a pályakezdését idézte fel, egy csótányos első lakásról mesélt, ahová Juannal, az unokaöccsével költöztek Juan rigolyás szüleitől. Gabi akkor kezdte menedzselni a tinédzser teniszezőt. Szilvi útja egy látszat-és kényszerházasság után vezetett egyik olasz újság szerkesztőségéből a másikba. Sosem felejti el a római, XX Settembre úti minigarzont, ahol a cikkeit írta, egyik interjú után a másik riportot vagy tudósítást, abban a hiszemben, hogy soha többé nem fog, nem akar Magyarországon élni. Akkor ez szomorúság volt, mára itt, Olaszországban van az otthona. Azonban sok-sok évbe telt, mire ezt kimondhatta, és nem kevés papír zsebkendőt sírt tele annak idején, annyira gyötörte, hogy eltépte a gyökereit.

– És én mit tegyek? – kérdezi végül. – Hogyan tudnék, hogyan tudnánk segíteni Dórának?

– Fogalmam sincs. Gondolkozzunk.

– Még mindig a legjobb barátnőd, igaz?

– Ezek a dolgok nem változnak, Szilva. Nincs olyan sok jó barátnőm… rajtatok kívül igazi barátnőm nincs.

– És Judit?

– Hűvösebb vele a viszonyom, de mi ketten mindig tűz és víz voltunk. – Szilvi maga elé képzeli a hallgatag, sápadt Juditot, és a nagyszájú, véleményvezér Gabit, aki színes, vibráló, és azonnal odacsap annak, aki bántani merészeli. Össze is rezzen erre a gondolatra.

Aztán elhessegeti azzal, hogy már nem tinédzserek. Már felnőttek, nem kapják fel akármin a vizet. Már tudják, mi a lényeges, és mivel nem kell foglalkozni.

– Fogalmam sincs, mit tehetnénk. Gondolkozni fogok rajta, de te is szólj, ha kitalálsz valamit. Juditnak elmondod?

– Nem tudom. Judit nem lett Dóra új legjobb barátnője. Nem mond rá rosszat, és amikor véletlenül szóba hozza, abból arra következtet az ember, hogy mindketten megúszták törés nélkül Dórával… de én nem így gondolom. Az ő viszonyukat egy csomó minden befolyásolja.

– Leginkább Péter személye.

– Leginkább.

– És feltételezed, hogy nem is akarna velünk gondolkozni? Nem adna ötletet, ha eszébe jutna?

– Nem tudom.

– Nem lehet, hogy azért mondod ezt, mert Judit elvette tőled Juant?

– Jézusom, Szilva. Pont ellenkezőleg: örültem, amikor Juan szerelmes lett, mert rossz volt néznem, hogy mit művelt, amikor Robert betoppant az életembe. Akkor is tudtam, hogy egyszer majd a szerelem lesz az igazi gyógyír számára.

– Csak éppen nem Judittal.

– Hát meglepődtem, az biztos. De mára már gyerekeik vannak.

– Attól még lehet benned ellenérzés Judit iránt. Meg persze azért is, mert annak idején Dórától, a legjobb barátnődtől csellel vette el Pétert.

– Lehet bennem, persze, de tudod, nincs időm és energiám az ellenérzéseket táplálni. Nem vagyunk annyira bizalmas viszonyban, hogy most rátörjek és megosszam vele Dóra problémáját, de ha több időm lenne, ha jobban ráérnék, leülnék vele. Judit nem rossz ember, tudod. Ideje túllépnünk azon a régi dolgon, sőt már mindannyian továbbléptünk.

– Persze. Szerintem neki a legszarabb. Hiába boldog az unokaöcséddel, azt érezheti, hogy a bocsánatkérése ellenére sem állt igazán vissza a barátsága sem veled, sem Dórával…

– Miért, veled visszaállt? – Gabi hangjában egy kis gyanakvást érez.

– Nem – vágja rá gyorsan. És arra gondol: tényleg sosem lesz már a régi a négyes fogat. De hát annyi minden történt velük, és olyan távol élnek egymástól, hogy ezen nem kell csodálkozni.

Endrődi

A délutáni magánrendelésemet már a múlt héten lemondtam, már akkor éreztem, hogy meg fogom tenni. El fogok menni. Ez még tulajdonképpen semmi. Semmi. Ez a mai még nem jár szinte semmilyen veszéllyel. Több mint ötszázszor megtettem, már van rutinom. Most egy kicsit más lesz: ez a mai a felkészülés, választ fogok majd kapni a kérdésemre, hogy kipróbálhatom-e a másikat. De már szinte biztos vagyok benne, hogy ki fogom próbálni azt is. Mi mást tennék? Ez az egyetlen módja, hogy tovább tudjak lépni az életemben. Egy szinttel feljebb lépek, legalább ebben.

Útközben felhívom anyámat. Apám veszi fel a mobilt.

– Hogy vagy, kisfiam? Mi volt az iskolában?

Jézusom. Azt hiszem, ez az, amit sosem fogok megszokni. Hogy apám a stroke-ja óta ugrál az időben, és néha én vagyok gyerek a világában, néha Dóri.

– Minden rendben – felelem. – Megoperáltam három beteget… – Én mindig ezzel kísérletezem, hogy visszahozzam a jelenbe. Szerintem néhányszor rövid időre sikerült valóban a jelenbe hozni, bár anyám ezt illetően meglehetősen szkeptikus.

– Nem örülök, hogy manapság az egyetemisták is operálnak. Mi lesz így a betegekkel? Életben maradt?

– Igen. Tudod, én vezetem ezt a sebészeti osztályt, és egész jól operálok.

– Mindig csak marháskodsz, kisfiam. Majd egyszer, ha jól tanulsz, talán tényleg te fogod vezetni.

– Dóri nem járt ott?

– Dóri? A kisunokám? Egyedül még ne engedjétek sehová.

– És te hogy vagy, apa?

– Ma kaptam anyádtól nápolyit, azt eszegetem, finom. De sajnos nem csokis, hanem sós.

– Az biztos jó – felelem, és a fejem rázom. Amit lehetett, és még annál is többet megpróbáltam, idegsebészet, és bár nem az aranyórán belül, de reggel vittem azonnal, amikor anyám hívott. Nála aluszékonyság volt az egyetlen korai tünet, ami nem adott okot gyanúra. És a stroke-ját is átaludta. Sőt, igazából reggel sem ébredt fel, ezért telefonált anyám idegesen: nem tudta felverni apámat az álmából. Katával, a húgommal negyvennyolc órát ültünk a kórházi ágyánál, mire öntudatára tért valamelyest. Voltak nehezebb időszakok. Dóra akkor mellettem állt.

– Mire mondod, hogy jó?

– A sós nápolyira.

– Hát nem tudom. Olyat még sosem ettem.

Aztán anyám elveszi a telefont tőle, mielőtt elbúcsúzhatnék. Anyám ki nem állhatja Dórát, igaz, hogy Juditot sem szerette, de az a kényszeres gondolata, hogy Dóra elválasztott engem a két gyerekemtől, ami messze nem igaz. Ma már ő is biztosan látja, hogy nem igaz, mégsem vesz tudomást Dóráról. A feleségem a vállát vonogatja, és látszólag szarik anyám fejére, de természetesen belül emészti magát emiatt. Meglepő, és jólesett, hogy anyám Zsófit gyorsan elfogadta, pedig a születésekor róla sem akart tudomást venni.

Anyám, hogy finoman fogalmazzak, meglehetősen bonyolult eset. Alapvetően mindenkit utál, aki szerinte „kettőnk közé áll”. Időnként a halálán van. Dóra felhívta a figyelmemet arra az összefüggésre, hogy akkor alakul ki percek alatt súlyos életveszélyes betegsége, amikor valami nem úgy történik, ahogy ő akarja, például nem tudok vele találkozni, holott megbeszéltük. Nem tudom, igaza van-e Dórának, nem akarok ebben a kérdésben állást foglalni. Amikor az ember szülei nyolcvan felettiek, akkor nem feltételezheti, hogy bármelyikük is szimulál.

– Péterkém. Mikor ugrasz fel hozzánk?

– Talán holnapután. Holnap a kórház után még operálok magánban is – felelem anyámnak.

– Túl sokat dolgozol – állapítja meg egy nagy sóhaj kíséretében. – Nem értem, hogy miért neked kell eltartanod az egész családot.

– Dóra is keres.

– A kislány meg még óvodás, ő pedig dolgozik – szemrehányó a hangja. Anyám az a típus, akivel, ahogy mondani szokás, „akármit dugsz, három”. Így megy ez gyerekkorom óta: bármit mondok neki, képes kiforgatni, a saját képére alakítani.

– Zsófiért Dóra jár délután. Időben elhozza mindig. Az óvoda pedig kötelező.

– Miért dolgozol annyit?

– Mert sok a beteg.

– Nem lesz ennek jó vége. Kitaláltad már a karácsonyt?

Na, helyben vagyunk. Egy újabb súrlódási pont közte és Dóra között, illetve mivel Dórát a családi összejöveteleken is levegőnek nézi, Dóra és köztem súrlódási pont ez, hiszen én tartom a hátam mindkét helyen, és próbálom megoldani, hogy legalább én legyek itt is, ott is, de lehetőleg legyünk együtt, egy légtérben mondjuk egy-két órát.

– Egyelőre nem. De még van időnk.

– Mindig azt mondod, Péterkém, hogy van időnk. Neked semmire sincs időd, és ha úgy nézem, azt kell mondjam, hogy már nekem sincs sok.

– Anya, sajnos mennem kell. Holnap hívlak – búcsúzom el gyorsan. Ezt nem bírom, amikor előjön az önsajnálatával. Mindig lelkiismeret-furdalást kelt bennem. Még most is, amikor csak magamra tudok gondolni. A saját fájdalmamra.

Az autópályán suhanok a gödöllői reptér felé, és a ruhán akarok gondolkozni, mégis azt látom magam előtt, amikor utoljára szeretkeztünk. Három hete történt. Fogalmam sincs, mi történt vele, de éjjel, álmában végre újra hozzám simult, úgy, mint régen, és a mellkasomra tette a fejét. Alig mertem levegőt venni, nehogy felébresszem és elhúzódjon tőlem. Akkor már majdnem egy hónapja, az ominózus számon kérés óta az ágy szélére húzódva aludt, és úgy intézte, hogy a párnája mindig valahogy kettőnk közé kerüljön. De aznap éjjel nem állt közénk a párna, és Dóra meztelen volt, mint én. Már ahogy odafeküdt, éreztem, hogy áll a farkam, és semmi mást nem szeretnék, mint Dórában benne lenni, és ott is maradni mindaddig, amíg nem mondja, hogy megbocsát, és kezdjük újra elölről. Egy darabig mozdulatlanul feküdtem, de egyszer csak nem bírtam már tovább. Megfogtam a karját, magamhoz húztam, egész pontosan magam alá húztam a testét, egyik kezemmel az arcát simogattam, a másikkal a mellét fogtam, aztán elindult a kezem lefelé, végig a hasán, a szeméremdombján, és a meleg, nedves hüvelyébe érkezett a középső ujjam.

Nem sokkal később megfordította a helyzetet, hanyatt feküdtem, ő pedig ült rajtam, benne a farkamban, és nem bírtuk sokáig: mindketten egyszerre felnyögtünk, amikor elélveztünk.

Akkor azt hittem, minden rendben van.

Néhány napig úgy is tűnt.

Aztán megváltozott a hozzáállása, talán még hűvösebb lett, mint korábban volt, ma sem tudom, hogy miért. Próbáltam vele beszélni erről, de áttörhetetlen falakba ütköztem. Fogalmam sincs, mi történt, mi változott benne, de még jobban eltávolodott tőlem.

Én pedig kétségbeestem. Férfi létemre nem tudom, mit tehetnék még, hogy visszakapjam. Bárcsak képes lennék visszafordítani az időt, akár hat évvel. Okosabb lennék és másképp csinálnám, az tuti.

A reptéren kiveszem a csomagtartóból a ruhát. Nagyon speciális, úgynevezett szárnyasruha, ami arra jó, hogy vízszintesen lehet repülni benne földet érés és ernyőnyitás előtt. Voltaképpen kicsit úgy működik, mint az ejtőernyő, de a zuhanásból át lehet váltani vele repülésbe, ahogy a széttárt kezek és lábak között kifeszül a textil. Még sosem próbáltam, de most rögtön versenyezni is fogok. Ám a cél mégsem az ejtőernyős ugrás. A repülőgépből és helikopterből kiugrás nekem már több mint ötszázszor megvolt, és bázisugrást is végeztem jó néhányszor. Az igazi a kombináció: bázisugrás szárnyasruhában, de ez még túl nagy falatnak tűnik. Viszont a repülőből ugrás szárnyasruhában, azzal lehet kezdeni. Nagyon izgat, és tudom, hogy itt kellene megállnom.

Nem veszélyes.

Nem nagyon veszélyes.

Főleg egy tapasztalt ugrónak, mint amilyen én is vagyok.

De azért megpróbáltam elbúcsúzni az előbb anyámtól.

Látom, hogy Dóra is keresett, visszahívnám, ám nincs bátorságom hozzá, mert ha megkérdezi, hol vagyok, akkor elárulom. És ha elárulom, akkor vagy megkér, hogy ne tegyem, és akkor nem fogom megtenni – holott ha megkérne erre, az most kicsit megnyugtatna, mert érezném, hogy mégis fontos vagyok neki, törődik velem –, vagy elküld a fenébe, és azt most nem akarom hallani.

Tehát nem hívom vissza, hanem inkább bemegyek átöltözni.

Életem szép napja ez, az első szárnyasugrásom. Nem félek, de nem szabad elfeledkeznem róla, hogy az imént akartam elbúcsúzni anyámtól.

Nadir

Megfordul a bőrfotellel együtt, és kinéz a panorámaablakon. Tetszik neki, amit lát, mégsem elégedett maradéktalanul. Pedig amit nem lát, mert az alatta lévő emeleteken helyezkedik el, az a hotel, ami szintén az övé, alatta pedig, az első emeleten az ingatlanfejlesztési irodája. A földszint maga a tengerparti klub: exkluzív létesítmény közvetlenül a strandon, étteremmel, vízi kalandparkkal, bárokkal, beach-fotelekkel, nyugágyakkal. Novemberben már főszezon van, tele a hotel szállóvendégekkel, a klub pedig turistákkal. Pénteken és szombaton, ami itt a hétvége és a legtöbb cégnél szabadnap, helyiekkel telik meg a klub. Nadir igazán elégedett lehetne azzal, amit létrehozott.

Mégsem az.

Feláll. Lazán aláhull a kandurája, nagyon magasnak tűnik benne, holott száznyolcvankét centi, ám mostanra újra lefogyott, és a régi formáját hozza. Az elmúlt évben nem evett egy falat halavát sem, és ismét felállt a futópadra, pedig utoljára még az amerikai egyetemi éveiben futott. Azonban amikor Liza elköltözött, nem törődött magával, és egy év alatt több mint húsz kilót hízott. Huszonkettőt fogyott le a rákövetkező évben, nagyon nagy erőfeszítéssel, de a vérnyomása még mindig nem normalizálódott. Negyvenévesen hisz benne, ha a továbbiakban rendszeresen fut és nem dühíti fel magát mindenen, akkor egy év múlva elhagyhatja a gyógyszert.

Ma sárga kandurát visel az inge és a nadrágja fölött, már nincs olyan forróság, mint a nyári hónapokban, amikor a földig érő ruhája mindig fehér. Nem mintha túl sok időt töltene a szabadban, főleg nyáron, hiszen akkor a hőmérséklet nem ritkán az ötven fokot is eléri, de most, hogy itt a hűvösebb idő, egy kicsit variálja a színeket.

Mosolyogva gondol Halinára. A lánya makacs és önérzetes, az ő vére. És az anyjáé. De most belefutott a csapdájába, és Nadir örül, hogy úgy segíthet neki, hogy végül is ő volt az előrelátóbb.

Nadir huszonkét éves volt, amikor Halina született. Amerikai állampolgár lett, mivel ott kint látott napvilágot. Nadir a Columbián tanult, Liza bébiszitterként dolgozott New Yorkban akkor már majdnem két éve. Húszévesen lett anya. Nagy kaland és nagy harc volt, mert ugyan egy pillanat alatt egymásra találtak egy buliban, de kiderült, hogy a gyönyörű, kék szemű, sötét hajú, ábrándos tekintetű fiatal lány sokkal tüzesebb és akaratosabb, mint amilyennek látszott azon a bulin. Rögtön az első együttlétük alkalmával megfogant Halina, Nadir már el volt veszve, élete első és nagy szerelme gyereket várt tőle, és tetszett neki, hogy egy nővel harcokat folytat. Úgy éltek New Yorkban, mint egy átlagos fiatal pár, még úgy is, hogy tudták, Liza jó ideig nem mehet majd Amerikába, mert már rég lejárt a tartózkodási engedélye. Nadir elvégezte az egyetemet, addig Liza otthon volt Halinával, majd némi kitérővel eljutottak a lány hazájába. Magyarország érdekes hely volt Nadir számára, az apjának azt mondta, ott is kapcsolatokat épít, és az apja rendesen küldte is neki a pénzt. Azt természetesen nem tudta, hogy a fia családot alapított.

Nadir mindig úgy tervezte, hogy Dubaiban fog ő is élni, részt vesz apja vállalkozásaiban, de a hazatérést mindig húzta-halasztotta. Helyette, kihasználva a lehetőségeket, beszállt a turisztikai bizniszbe, az Emirátusok és Magyarország turizmusának fejlesztésén dolgozott, de a végén már egy pénzváltó hálózatot és egy elektronikai webshopot is a magáénak tudhatott Liza hazájában. Nem éltek rosszul, de sosem volt a nevükön ház, lakás. Bérleményben laktak a Gellért-hegyen, Nadir nem akart tartósan letelepedni, néhány év után muszáj volt hazaköltöznie.

Nem volt könnyű Lizát meggyőznie. Liza csodálatos, türelmes csecsemőgondozóként egy bölcsődében dolgozott, Halina pedig már elkezdte az iskolát. Mégis Nadir nyerte a harcot, és vele utaztak, annak ellenére, hogy ez azzal járt: a szüleinek, bátyjainak tudomásul kell venniük, hogy már van egy saját családja. Tudta, hogy ez nem lesz könnyű menet.

Nem is volt az. Tíz év. Tíz éven keresztül ott tudta tartani a családját, Lizát és Halinát, elviselve apja szemrehányásait. Az apjának és a bátyjainak Nadir visszaérkezésekor már a hajóvállalat volt az igazi üzlet, és apja odaadta Nadirnak a szállodát azzal, hogyha beveszi őt meg a bátyjait a majdani bizniszeibe, akkor nem kell a hotelért fizetnie. Nadir végre elemében volt. Elég sokat keresett Magyarországon is az üzleteivel ahhoz, hogy kockáztasson: eladta a hotelt, és vett a Palmon két ingatlant. Az egyiket eladta, aztán vett féláron egy másikat, közben már építkezett. Mire felépült a saját szállodája, addigra az ingatlanszakmában az egyik legjobb volt, érintetlen területeket vásárolt meg, illetve lepusztult épületeket, és építkezésekbe fogott, méghozzá úgy, hogy előre eladta az épületekben kialakítandó irodákat, lakásokat. A kis bizniszből nagy lett, de az apjának – akinek Nadir minden vállalkozásában részesedése lett – és a családnak így sem tudott megfelelni, bármennyire igyekezett.

Még esküvőt is tartottak, elsősorban azért akarta, hogy Liza biztonságban érezze magát.

De a nyomás még erősebb lett az apja irányából. Nadir azt hitte, hogy elismeri majd a munkáját. Azonban a papát ez egyáltalán nem hatotta meg, és Nadirt továbbra sem kezelte úgy, mint régen, mint az egyetemi évei előtt. Az esküvőt viccnek tartotta, és sajnos még az anyja is egyetértett vele.

Eljött az idő, amikor az apja megjelent nála.

– Felnőtt férfi vagy. Harminchét elmúltál. Most már döntened kell – mondta, és összeszorította a száját.

– Miben kell döntenem?

– Hogy vagy eladom a részemet és a bátyjaid részesedését a vállalkozásaidban, vagy megnősülsz. Tiéd a döntés.

– Már megnősültem – felelte Nadir sápadtan. Tudta, mit jelent, ha apja offenzívát indít: Nadir egyik riválisának fogja felkínálni a tulajdonrészeket, és ő soha többé nem lesz a saját maga ura. Amit eddig felépített, azt elveszíti, és ha nem is a nulláról, de elölről kezdhet mindent éppen most, amikor már nincsenek olyan jó üzletek, mert már nincs elég üres beépíthető rész a városban.

– Pontosan tudod, mire gondolok. Ha már egy nyugati nőt feleségül vettél, és tőle született gyereked, akkor itt az idő, hogy elvegyél egy arab asszonyt is és gyerekeitek szülessenek.

Nadir úgy érezte, hogy elfogyott az irodában a levegő.

Az apja ultimátumot adott neki: vagy elvesz még egy nőt, hogy helyreálljon a családi béke, vagy tönkreteszi őt üzletileg.

Egy olyan családban, ahonnan Nadir származott – még ha nyugati kultúrát szívott is magába gyerekkorában, aztán egyetemi évei alatt – nem kérdés, hogy hogyan kell dönteni. A családi béke az első. És az üzleti sikerek.

Áll az irodájában, egy színes absztrakt festményt bámul a falon, és arra gondol, hogy vannak döntések, amiket hiába bán meg utólag az ember, nem tudja helyrehozni, amit elrontott.

Dóra

„Nem tudom, mi történik velünk. Csak azt tudom, hogy szükségem van rád. Szeretlek.”

Újra és újra elolvasom Péter sorait. Bár meg kellene nyugodnom ettől az sms-től, amit még reggel küldött, mégis érzem, ahogy felmegy bennem a pumpa. Iszonyúan rám tör a hányinger, holott már nem is üres a gyomrom.

Én is azt hittem, hogy megmenthetjük a házasságunkat. Nem mintha bocsánatos bűnnek tartottam volna, amit tett, és nem azért, mert megtette, hanem mert a biztos alapjainkat tette semmissé azzal, hogy hazudott, és félrelépett azzal a nővel. Korábbi problémák ide vagy oda, nem ez a megoldás. Mégis meg akartam menteni a kapcsolatunkat, erővel, és a szívemből.

Emlékszem, néhány hete mennyire megkívántam őt éjszaka. Arról álmodtam, hogy moziból jövünk haza, és a kocsiban megölel, megcsókol, kiszállunk, én felülök a motorháztetőre, ő pedig előttem áll, meztelenül, látszódnak az izmai, imádom a kisportolt testét, felhúzom a lábam, és alig várom, hogy belém hatoljon. Nem tudom, honnan jött ez az álom, sosem szeretkeztünk motorháztetőn, és nem is éreztem vágyat arra, hogy ez megtörténjen, mégis ezt álmodtam. Álmomban nem volt bőrgyógyásznő, nem állt közénk senki, ugyanúgy szerettük egymást, mint néhány évvel ezelőtt, és ugyanolyan vadul, szenvedélyesen szeretkeztünk. Közelebb húzódtam hozzá, megéreztem, hogy ő is akar, és áttörtük a köztünk lévő falat.

Azt gondoltam, most majd minden megváltozik.

Másnap reggel eljutott hozzám a pletyka, hogy Rozi gyereket vár.

És akkor már tudtam, hogy vége. Csak arra vártam és várok azóta is, hogy mikor mondja meg. Mikor mondja meg, hogy újra gyereke lesz, és elköltözik.

De ahogy nem mondta meg a félrelépését, sőt összevissza hazudozott perceken át, úgy nem szólt a gyerekről sem.

Bennem pedig sötét éjszaka lett, és azóta sem kelt fel a nap. Vége. Elsüllyedt a világ, és vele süllyedtem én is.

Judit

Teljesen elképesztőnek tartotta, hogy Péter tőle próbált segítséget kérni. Mit mondhatott volna neki? Mi a fenéért lépett félre?

Egyszerre sajnálta Dórát, és közben arra gondolt: végül ő is megkapta. Ugyanazt kapta Pétertől, amit ő. Természetesen Judit sosem gondolta volna, hogy ilyen előzmények után Péter megcsalja Dórát, de igazán nem csodálkozott. Régen ő is azt hitte, hogy Péterre akár az életét is rábízhatja, azzal együtt, hogy a kapcsolatuk az ő csalásán és hazugságán alapult. De Péter családszerető férfi, és ha megkapja az odafigyelést, akkor nincs oka továbblépni, főleg a szerelme mellől. Judit a lányuktól, Dóritól már hallotta, hogy nincs minden teljesen rendben Péter és Dóra között, ám ez semmiképpen sem az ő problémája volt, és arra gondolt, majd megoldják.

De az, hogy a volt élettársa, a nagy gyerekei apja hozzá fordult, mit tegyen, már azt jelentette Judit számára, hogy Péternek nincs ötlete a megoldásra.

– Nagyon szeretem. Hülye voltam – mondta Péter. Judit hallgatott, nem tudott ezzel mit kezdeni. Péter neki talán sosem mondta, hogy szereti. Megkérdezhette volna, hogy akkor miért csalta meg, de ehhez meg már nem volt joga. – Nem bízik bennem. Hogyan tudnám visszaszerezni a bizalmát?

Jézusom, most, hogy erre gondol, ismét nem tudja, mit kellett volna válaszolnia.

És most Szilvi van a vonalban, akivel újabban nagyon közel kerültek egymáshoz. Ám ő is Dórával traktálja, igaz, Szilvi nem Dóra és Péter kapcsolatáról beszél, hanem arról, hogy Dóra elveszíti a talajt a lába alól, és fél nap alatt új vevőt akar találni a szállodára, amit vezet. Különben amit építgetett idáig, azt nem tudja befejezni, és azt sem tudja, mivel fog foglalkozni, hol fog dolgozni.

Mintha Péter mellett bármikor is anyagi problémát jelentene, ha nem dolgozik. Endrődi Péter valószínűleg a top tíz orvos között van, úgyhogy ha Dóra mostantól kezdve otthon ül és két kézzel szórja a pénzt, akkor sem fognak csődbe menni.

Persze Judit tudta, hogy azért ez csak a látszat: amilyen őrült az exe, bármikor beüthet a krach, például leugrik valami hülye szikláról, és mondjuk úgy töri el a kezét, hogy többé nem tud operálni, na akkor nagy a baj. Mert amikor együtt éltek, volt a ház, volt a nyaraló, a kocsik, de nem volt annyi tartalék, amiből kihúzták volna, ha Péterrel valami történik. Az a szörnyű, hogy Péter a tudásából és a kezéből él, nem egy jól bevezetett cégből, ami a főnök nélkül is prosperál. Hiába keres most jól, ha valami történik, akkor néhány évnél tovább nem tudják fenntartani az életszínvonalukat.

Ez sem Judit dolga volt már, csakhogy amióta Juannal élt, látta, hogyan kellene normálisan előre tervezni. Juan, aki szintén a tehetségével és a fizikumával kereste a pénzt, szintén olyan tevékenységgel, amit nem munkaként, hanem komoly hobbiként fogott fel, már a húszas éveitől kezdve nagyon precíz tervekkel rendelkezett. Nem véletlenül nyitotta meg három éve az akadémiát, tette bele a szponzori pénzeket, és vett befektetésként ingatlanokat Spanyolországban. Egyszer véget fog érni a sportolói karrierje, most már nem is olyan sokára, és az új életkezdését Juan már több mint tíz éve megtervezte. Ez a mentalitás az, amiben Péter nem jó, és ami nincs meg Judit magyar ismerőseiben, még kicsiben sem. Juan máshonnan indult, mást látott maga körül, máshogy bánik a pénzzel, mást jelent számára az anyagi gondoskodás, mint Péter és Judit magyar ismerősei számára. Még azzal együtt is, hogy Juan más léptékben keres, mint a magyar ismerősök.

– Szilva, most komolyan, mit vár tőlünk Dóra? – kérdezi, és szorosan fogja a telefonját.

– Hát úgy tudom, azzal kereste meg Gabit, hogy Juan nem akar-e befektetni a szállodába.

– Ez mégis hogy jutott eszébe? Hogy egy éjszaka alatt Juan rájön, semmi más nem hiányzik az életéből, csak egy magyar szálloda a Duna partján, egy hotel, ami még csak nem is termel nyereséget?

– Konkrétan veszteséget termel – feleli Szilvi. – De már nem olyan veszteséges, mint amikor átvette, és rengeteget fejlesztett rajta.

– Oké, de akkor is.

– Jó, én is ezt gondolom. Egész biztosan végső kétségbeesésében találta ki.

– Dóra mindig talált magának állást. Miért izgatja ennyire magát?

– Nem tudom. Szerintem azért gondolkozzunk, hátha kitalálunk valamit.

– Szilvi, ugye nem arra gondolsz, hogy kitalálunk éjjel valamit a szállodája megmentésére?

– Nem. Találjunk ki valamit Dóra megmentésére.

– Ezt hogy érted?

– Nem tudom. De azt tudom, hogy ebben a négyes fogatban mindenkinek van valami sara. Mindenkinek, kivéve talán Gabit.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy lehet, hogy Dóra és Péter kapcsolata a hátad mögött kezdődött újra, de senki sem maradt tiszta igazán, legalábbis hármunk közül. Dóra sem, te sem és én sem.

– Rég volt. Fátylat borítottunk rá. Sőt…

– Igen, de régen, nagyon régen a legjobb barátnők voltunk mi négyen. Tűzön-vízen át mentünk volna, hogy megmentsük egymást, ha baj van. Most meg kell próbálnunk megmutatni, hogy valóban a legjobb barátnők vagyunk mi négyen, ma is. Hogy összetartunk. Mert soha az életben nem lesznek már ilyen barátaink. Bármilyen sérelem ért bárkit ebben a négyes barátságban, a gyerekkorunk óta ismerjük egymást, és ha valakire, akkor erre a társaságra számíthatunk. Judit…

– Igen…

– Mi sem voltunk angyalok.

– Tudom. Persze, tudom – hajtja le a fejét. Nem mondhatja el Szilvinek, hogy Dóra valószínűleg nemcsak szakmai, hanem magánéleti problémával is küszködik, mert Péternek megígérte, hogy hallgat a dologról. De arra gondol: nemcsak hogy mi nem voltunk angyalok, de Péter sem, és még ma sem az. Érzi, hamarosan mégis megsúgja Szilvinek, hogy Dóráéknál otthon is baj van.

– Az eszem azt súgja, hogy nem mi fogjuk megtalálni a megoldást. Ám ha a szívemre hallgatok – hallgat el egy pillanatra Szilvi –, akkor azt érzem, hogy talán segíteni tudunk rajta valahogy. Mióta újra egymásra találtunk, igazán nem kértünk segítséget egymástól, most viszont Dóra legyőzte a büszkeségét és Gabihoz fordult.

– Megpróbálok kitalálni valamit. És Juannal is beszélek – tesz ígéretet Judit. Komolyan gondolja.

Végül is a lányoknak köszönheti azt is, hogy életében először megtapasztalta az igazi szerelmet. Juan Gabi unokaöccse, és Gabi végül elfogadta, hogy összekötik az életüket, dacára a köztük lévő elég nagy korkülönbségnek. Gabival Judit már szegről-végről rokon is lett, hiszen Juantól megszülettek a gyerekeik, akiket Gabi ott kényeztet, ahol tud.

Tartozik a csajoknak, mert visszahozták őt az életbe abból a tetszhalott időszakból, amikor a bűn már annyira égette őt, hogy mindenütt szagokat érzett és kezdte megutálni saját magát. Minden megváltozott azzal, hogy ki mert mozdulni, új életet tudott kezdeni Péter nélkül, bele mert vágni a parfümőr tanfolyamba, és bele mert vágni Juannal egy kapcsolatba, annak ellenére, hogy jó tíz évvel idősebb nála.

Volt is egy ötlete, már régebben felmerült benne, de fogalma sem volt róla, hogyan fogadnák a barátnői. Talán eljött az idő, hogy megossza velük.

Endrődi

Voltaképpen olyan ez a ruha, mint egy superman-jelmez. Természetesen tisztában vagyok vele, hogy egy szárnyasruha-ugrás tanfolyamot el kellene végeznem, mielőtt levetem magam a repülőről a spéci öltözékben, na de az ejtőernyőt sem hagyom a gépen, és ez a biztosítékom. Míg a szakmámban túl szoktam biztosítani magam, addig az ugrásnál kell egy kis extra izgalom. A kórházban nem kezdek el olyan műtéti eljárással dolgozni, amit ne tanultam volna meg annak a technikának a specialistájától. Nem kísérletezem a betegeken.

De az ugrás, az egész más. Amikor Judittal éltem, és már túlságosan megritkult körülöttünk a levegő, gyötrő volt a boldogság hiánya, akkor kaptam rá igazán az ejtőernyőzésre, előtte leggyakrabban repültem. De az ejtőernyős ugrások során érzett eufória lassan már kevésnek bizonyult. Sejtettem, hogy jönnie kell valami másnak. Túl sok volt a szabály az életemben, a munkámban, és kellett egy hely, ahol szabadnak érzem magam. Így találtam rá a bázisugrásra, ami valószínűleg az egyik legveszélyesebb extrém sport, hiszen elég egy hirtelen érkező légáramlat, amikor az ember leugrik egy relatíve alacsony szikláról, és nem tud mit tenni, ha az áramlat szabadesés közben vagy akár már ernyőnyitás után nekilöki őt a sziklának. Tíz másodperc az élvezet, általában.

Ha ugráshoz készültem, vagy már a levegőben voltam, az élvezetek élvezetét éltem át. Koncentráció és szabadság – ennek az elegyét biztosítja számomra a bázisugrás. Felfoghatatlan, milyen összeszedettség és koncentráció szükséges, mielőtt az ember leugrik, és azután a szabadesés maga a vegytiszta eufória… Mégis ott kell lenni fejben nagyon, mert ha elszámolom magam, és csak egy fél másodpercet kések az ernyőnyitással, akkor leérkezéskor becsapódom és szörnyet halok.

Amikor Dórával újra találkoztam, felhagytam a bázisugrással.

Amelynél egyébként sokkal veszélytelenebbnek tűnik a szárnyasruhás repülés.

Rozival menekülés volt az egész. Menekülés az öregedés elől. Most ugrik be ez a gondolat, amikor készülődöm a beszálláshoz.

– Minél tovább repülsz, annál nagyobb esélyed van, hogy nyersz! – mondja az oktató. Négy tapasztalt szárnyasruhással szállok be a gépbe. – Viszont Péter kimaradhat a játékból, hiszen még nem repült wingsuitben.

– Dehogy maradok! Hogy maradnék ki, amikor a nyeremény egy üveg ihatatlan bor? – vigyorodom el. Tényleg gyenge bor a nyeremény, ez itt afféle rituálé. Valamelyest értek a borokhoz, van is egy-két borász barátom, de egy ideje már sokkal kevesebbet iszom esténként. Sőt előfordul, hogy nem is tudok inni, még egy kortyot sem, mert a bor lassan kinyírja a gyomromat. Lehet, hogy napközben kéne enni valamit, nem rögtön azzal nyitni este, éhgyomorra, hogy megiszom egy pohár bort. Vagy többet. Régen sokat bírtam, ma már ez nem megy. Egy időben Dóra adott reggelit, csak sajnos mindig elkéstem azokon a napokon, amikor leültünk reggelizgetni, és elég rosszul veszi ki magát, amikor pont az az ember késik el a referáló értekezletről, aki tartja azt. Így tehát néhány hónap után bejelentettem Dórának, hogy a továbbiakban nem tudok otthon reggelizni. Bármilyen jó is volt, ahogy ültünk kettesben a teraszon, Zsófi még aludt, és csak ketten voltunk, mi ketten… de nem csinálhattam tovább így. Minden időt elcsesztem, és az az igazság, hogy mindig inkább maradtam volna még otthon.

Beszállok a gépbe, közben azon morfondírozom, valóban az évek elől menekültem-e Rozival. Talán ezért akartam Dórától még egy gyereket? Hogy újraélhessem a fiatalságomat? Nagyon nehéz erre választ adni, és ugyan sosem mennék pszichológushoz, mert semmi szükségem rá, mégis azt gondolom, az ilyesmikkel pszichoterápián foglalkoznak. De azért tényleg… Rozi egyértelműen menekülés volt. A valós élet elől, a problémák elől, az öregedés elől, a féltékenység elől. Dórára kibaszottul féltékeny vagyok. Gyanítom, hogy nincs okom rá. Vagy talán van. Sosem tudhatja az ember.

Gurulni kezdünk.

Elképesztően jó érzés, amikor száguldunk a felszállópályán. Izgalom, feszültség, és az eufória ígérete. Még sosem repültem vízszintesen, tulajdonképpen minden segítség nélkül, és most majd ez következik. A zuhanás más. Arra számítok, hogy repülni fogok, ahogy kiugrom négyezer méterről, és nem szabadesésben zuhanni. Hatvan másodperc, mire szabadesés után általában kinyitom az ejtőernyőmet, ha négyezerről ugrunk. Most majd elhúzódik a dolog, ám nem lesz benne a szabadesés gyönyöre. Aztán jön a levezetés. Amikor kinyitom az ernyőt. Abban már nincs izgalom. Az már félig a megérkezés, a befejezés, az ugrás lezárása.

A befejezésnek, lezárásnak nem vagyok nagymestere. Ez kiderült, amikor Judittal húztam-halasztottam, holott akkor már Dórával voltam szívvel-lélekkel. Azt hittem, majd megoldódik, és Judit magától mondja, hogy fejezzük be, de nem így történt, nem oldódott meg. Nagyon utálom, ha meg kell bántanom valakit, a konfliktusokért sem lelkesedem. Továbbá azt sem kedvelem, ha megrövidítem magam, méghozzá a kapcsolat nyújtotta önbizalmamat készülök elveszíteni. Mint Rozival, amikor a szakítást nem halogathattam. Rozi ugyanis az önbizalmamat adta vissza, és bármilyen szemétségnek tartja bárki, amit tettem, tudom, hogy szükségem volt önbizalomra.

Más kérdés, hogy most aztán végképp elveszettnek érzem magam.

Én ugrom utolsónak, végignézem, ahogy a többiek kiugranak a gépből. Dórára gondolok, meg hogy mit ígértem neki: többé nem fogok veszélyes sportot űzni. Aztán Zsófira. Dórira, Balázsra. Felelős vagyok értük. Mégis, amit most teszek, az csak a felkészülés egy veszélyesebb műfajra. A fene sem érti ezt. Már nem akarok analizálni, elegem van saját magamból.

Szeretem Dórát.

Halina

A kínai vendégeknek mutatja a térképen, milyen nevezetességeket tudnak meglátogatni a belvárosban. Javasolja nekik, hogy nézzék meg a karácsonyi vásárt is a Vörösmarty téren, bejelöli a metró útvonalához közel eső látványosságokat. Amikor akad két perce, elolvassa az sms-ét. Bálint egyetemista, politológusnak készül, versenyszerűen öttusázik. Fürkésző, egyszerre szomorkás és kisfiús a tekintete, nagy a keze. Udvarias, nem rohanta le, kitartó. Halina pedig életében először közel érzi magát egy fiúhoz. Általában egész nap rá gondol, nyilvánvalóan ez a szerelem, ami egészen más állapot, mint amiben eddig élt. De nincsenek illúziói, és igyekszik megőrizni a józan eszét, még ha nehezére esik is.

Válaszol az sms-re. Tudja, hogy hamarosan továbblép Bálinttal, bármit mondott is az apja. De hát voltak Halinának Dubaiban is barátnői, és tisztában van vele, hogy az ottani lányok sem mindig várnak az esküvőig. Van olyan barátnője, akinek ő szervezte meg a magyarországi műtétjét, egy nőgyógyász végezte a szűzhártya-helyreállítást. A lány apja finanszírozta a műtétet, hogy tiszta maradjon a család neve, hiszen a lány esküvőre készült. Halina tudja, nagy érték a szüzesség, az anyja is egyetért ezzel, ám Halina abban is biztos, hogy nem fog várni az esküvőjéig. Nem könnyű ezt a belső gátat legyőznie, azonban tisztán látja, hogy az apja is csak vizet prédikál és bort iszik. Akár a szó szoros értelmében is, de a jó családi erkölcsöket illetően mindenképpen.

Tehát Halina már eldöntötte, hogy szeretkezni fog Bálinttal, méghozzá hamarosan. Nem azért, mert tart tőle, hogy Bálint nem fog várni rá, ha sokáig húzza-halasztja a dolgot, hanem mert kíváncsi, milyen élmény lesz. Ő maga is akarja. A szív emoji, amit az imént Bálintnak küldött üzenetben, azt is jeleni, hogy hamarosan együtt lesznek, akármit mondana is az apja, ha sejtené, mire készül.

Már nem fogják irányítani az életét a szülei.

A jelek szerint a saját életüket sem képesek a kezükben tartani, így hát Halina nem hallgat egyikükre sem. Csak az érzéseire figyel, hiszen ő már a maga ura. Ezen nem változtat az sem, hogy az apjától kért valamit, egy hatalmas és viszonozhatatlan szívességet.

Legszívesebben berontana a főnöknőjéhez és megnyugtatná. Megvigasztalná. A forgatókönyvírók fejében állítólag mindig van egy másik befejezés is, és most Halina azt szeretné, a másikat. Valamivel korábban látta Endrődi Dórát az étkezőteraszon merengeni, sejtette, mire gondol. Éppen az apjával beszélt telefonon, és sajnálta, hogy nem tud odaszaladni Dórához, megnyugtatni, megölelni. Halina kevés embert érez igazán közel magához, és az egyik – bármilyen furcsa is, hiszen alig váltottak néhány szót egymással – Dóra.

Köztudott, hogy híres orvos a férje. Sőt azt is tudja, hogy a híres orvosnak van egy barátnője. Nem biztos benne, vajon Dórának van-e fogalma erről, azonban ő látta őket, Endrődi Pétert és a nőt. Nem volt nehéz felismernie a férfit, néha szokott a tévében szerepelni, és amikor a múltkor, miután Dóra kiemelte őt a szobalányok közül, rákeresett az interneten a főnöknőjére, ott szerepelt a fényképük a férjével. Valami estélyen vagy partin fotózták le őket, Dóra elegáns, színes ruhában volt, a férje öltönyben. A férfi negyvenöt-ötven körüli lehet, magas, jóképű, széles vállú, azt a pillanatot kapta el a fotós, amikor összenéznek. Egészen összeillőnek látszottak.

Halina el sem tudta képzelni, hogy a főnöknőjét, ezt az érzékeny, másokra figyelő nőt meg lehet csalni. Csak hát ott a mozi előtt egész biztosan Endrődi Pétert látta egy alacsony, rövid világosbarna hajú nővel. Dóra mellől félrelépni? Elég nagyot csalódott, amikor meglátta az orvost azzal a csajjal, aki egyáltalán nem olyan vonzó, mint Dóra, de hát Halina a saját anyjáról is azt képzelte, van olyan erős, hogy megtartsa az apját. És el sem tudta képzelni, hogyan juthattak el a dolgok odáig, hogy az apja újra megnősült. Hogy romlott el annyira az egész, hogy az apja fogja magát, és még egy nőt hoz a házhoz? Dubaiban Halina néhány helyi lánnyal is jóban volt, de ilyen történetet egyikük sem mesélt neki. Hogy az anyjuk mellé az apjuk más asszonyt is hazavitt volna. Természetesen tudta, ez nem tilos, csak éppen a közvetlen környezetében nem történt ilyen.

Halina úgy véli, sok mindent látott eddig, és már nem gondolja azt, hogy tartogatnia kell az apja által kincsnek nevezett szüzességét valakinek, egy olyan nagy Ő-nek, aki aztán majd lecseréli őt, vagy még egy nővel kezd mellette kapcsolatot. Sokkal okosabb lesz, mint az anyja. Őt nem fogják majd efféle meglepetések érni.

Judit

– Melletted kiegyensúlyozottabb volt. – Az asszony hangja szomorú a telefonban, de Judit már rég kiismerte őt. Félelmetes, hogy amikor ő állt Péter mellett, akkor ő volt az ellenség, most pedig Dóra az.

– Rég volt az már, azóta mindannyiunk élete nagyot változott – feleli diplomatikusan.

– Te a gyerekeket is jobban nevelted. Hát milyen anya az, aki elmegy dolgozni a kétéves gyereke mellől?

– Nem mindenki maradhat otthon, ezt anyuka is jól tudja.

– De az én fiam mindig képes volt eltartani a családját! – hörren fel a másik a vonal végén. Judit felvesz egy labdát, ami pont a lábához érkezik.

A hároméves kislányuk és a négyéves fiuk erős túlzással lassan már feleannyi időt tölt a teniszpályán egy edzővel, mint az apjuk. Robert szerint, aki már sok éve Juan edzője és maga is világelső volt, ez nem őrültség. Robert a kisfia, Adam érdeklődését korán felébresztette a teniszlabda iránt, és a fiú már korosztályos bajnok. Judit egyáltalán nem biztos benne, hogy bajnokot akar faragni a gyerekeiből, de nem hagyhatja figyelmen kívül, hogy Juan hosszú ideje a világ legjobb teniszezője, és még az is lehet, hogy a gyerekeik örökölték a tehetségét.

– Dóra is dolgozni akar. Így teljesedik ki. A családban és a munkájában. – Meggyőzően igyekszik mondani, és már nem is furcsállja, hogy ismét ő védi Dórát az exanyósa előtt. Illetve tulajdonképpen nem is lehetett sosem az anyósa, mivel Péter nem vette el őt feleségül. Arra gondol, ha nem kapott volna normális nevelést, meg is mondhatná Kati néninek, hogy ez nem rá tartozik. Röhejes, hogy mostanában éppen neki panaszkodik – Dórára. Tiszta vicc.

– Te otthon tudtál ülni az unokáimmal! – Judit elmosolyodik, mert nem biztos benne, hogy ez most dicséret-e. Annak idején pont az volt Péter anyjának a legnagyobb problémája, hogy ő otthon maradt „ingyenélőként”, miközben már Dóri elkezdte az óvodát, iskolát, és Balázst sem adta be a bölcsibe. Akkor az volt az anyuka világnézete, hogy Péternek azért kell annyit dolgoznia, mert ő nem hajlandó munkába állni.

– Szerintem mindenki így érzi jól magát, anyuka – mondja. Már röhög magában azon, hogy még mindig anyukának szólítja, és azt is humorosnak tartja, hogy valószínűleg szerencsétlen Dórának is így kell őt hívnia. Bár Dóra talán szarik az elvárásokra, és nem szólítja meg, vagy Kati nénizi. Neki lenne igaza, ha egyáltalán nem törődne vele.

– Nem így érzik jól magukat. Péter egyáltalán nem érzi jól magát. Hallottam a hangján. Azt is furcsálltam, hogy kora délután már valahová autózik. Nem tartod meglepőnek?

– Hát – tétovázik, mert igenis meglepőnek tartja, hiszen Péter általában látástól vakulásig a kórházban van, utána meg rendel –, talán a magánrendelésére tartott, nem?

– Nem hinném. Hallottam, ahogy bemondta az a gépesített nő a kocsijában, hogy traffipax a közelben, a sebességhatár százharminc kilométer per óra – utánozza a traffipax-detektor hangját Péter anyja gúnyosan. – Nem hiszem, hogy a városban lehetne százharminccal autózni.

– Anyuka, ne találgassunk. Egyikünk sem tudja, hová ment, tessék felhívni újra, ha ez akkora probléma. Rám biztosan nem tartozik, hol van éppen.

– Már hívtam, de azóta nem vette fel. Azt pedig nem mondhatod, hogy nem tartozik rád, hiszen vannak gyerekeitek! Az egyik még kicsi, a másik pedig egészen rossz úton jár. – Judit gyomra összeszorul. Miről beszél Péter anyja? Mégsem kérdez közbe. Nyilvánvaló, hogy az öregasszony csak provokálja. – Tudom, hogy fegyvere van. – Judit bent tartja a levegőt a tüdejében, nem képes kifújni. – És hogy őzbakokat lő le. Ő maga mondta.

Az öregasszony hangja diadalittas.

– Dóri… – kezdené Judit, amikor végre megérkezik a hangja, ki tudja, milyen mélységből, de Péter anyja közbevág.

– És aki őzekre vadászik fiatal lány létére, azzal előbb-utóbb nagy baj lesz. És tudod, miért van ez az egész? Mert nem az anyja neveli ezt a gyereket, nem, hanem az apjának az új nője.

Jézusmária, gondolja. Ez már sok neki is. Túl sok. Mi ez a hülyeség az őzekkel? A lánya már felnőtt, nem kisgyerek, orvosi diplomát szerzett, műtőben tölti az életét, akárcsak az apja, és tegnap beszélt vele utoljára. Egy árva szót nem szólt semmilyen vadászatról meg fegyverekről.

– Most mennem kell – mondja, és kurtán-furcsán elbúcsúzik. Arra gondol, talán Dóri azért emlegette a fegyvert, hogy a nagyanyját tartsa kordában vele.

Később, amikor a gyerekek lefeküdtek már a délutáni pihenőhöz, nem bír magával, és felhívja Dórit. A lánynak csak csöng a telefonja, de nem veszi fel. Ezután beüti Péter számát. Idegen férfihang szól bele.

– Endrődi Pétert keresem. A… gyerekei anyja vagyok – mondja némi tétovázást követően. A férfi köhög, másodpercekig, mielőtt megszólalna.

– Lent hagyta a telefonját, és már felment. Szerintem hamarosan leugranak, aztán összeszedjük őket, és megmondom neki, hogy hívja vissza.

– Hogy érti, hogy összeszedik őket?

– Kipróbál egy újfajta ugrást – mondja a hang, mintha mi sem lenne természetesebb. Judit háta libabőrös lesz. Azt a rohadt bázisugrást… még meg is ígértette Péterrel, hogy többé nem csinálja. Juan, amikor meglátta a videót Péter egyik ugrásáról, csak a fejét rázta, és azt mondta, ő is imádja az extrém sportokat, de a bázisugrás inkább az öngyilkosság kategóriába tartozik.

– Milyen ugrást?

– Hát, mivel maga a gyerekei anyja, ezért kifejtem, de a tájékoztatás voltaképpen az ő dolga lenne – mondja, és újra köhint. – Szárnyasruhában repül, miután kiugrik a gépből. Repülőszerkezet nélkül, ebben a speciális ruhában képes repülni az ember. Péter most próbálja ki, négyezer méteren ugranak ki, rögtön beállt egy versenybe a többiekkel.

– Értem. És ez mennyire veszélyes?

– Péter ügyes fiú. Tud koncentrálni. De mint minden ugrásnak, nyilván ennek is vannak veszélyei. Na majd megemlítem neki, hogy hívja vissza. Kikapcsolom mindjárt ezt a nyavalyás telefont, nem tudtam, hogy bekapcsolva hagyta itt a pulton.

Péter már megint kipróbál valami rémséges és veszélyes dolgot. Már megint elmentek neki otthonról, mint annak idején, amikor kettejük kapcsolata válságba jutott. Judit még a kezében tartja a mobilt, és tétovázik. Dóri számát üti be újra, ám a lánya telefonja csak kicseng, nem veszi fel. Úgyhogy, bármilyen rég tette is ezt, talán utoljára Dóra születésnapján, most kikeresi a kontaktlistájából egykori barátnője nevét, és rányom a hívás ikonra.

– Judit! Mi újság? – Dórának igencsak meglepett a hangja. Nem ellenséges, nem közönyös, hanem mintha még örülne is, hogy hívta.

– Szia, Dóra. Nem akarlak zavarni, csak…

– Nem zavarsz – mondja gyorsan Dóra. – Életem egyik legszarabb napja van ma, úgyhogy csak nyugodtan. Bármivel fel tudsz dobni, hidd el!

– Hú. Mi a baj? Nem hiszem ugyanis, hogy Péter anyjával fel tudlak dobni – mosolygós a hangja, és hallja, hogy Dóra szintén elneveti magát a vonal végén. Judit persze tudja, hogy mi a baj, hiszen Szilvi nem sokkal korábban beszámolt róla, hogy Dóráék szállodájánál tulajváltás lesz, és romba dőlhet minden, amit Dóra felépített. Sőt, azóta Szilvi átküldött neki egy hírt is, miszerint kivonul Magyarországról a Maxero csoport. Juditnak ez nem sokat jelentett volna, de így már képben van. Mégsem árulhatja el Dórának, milyen tájékozott. A vicc az, emlékezteti magát, hogy mind a három másik barátnő tud Dóra gondjáról. Akárcsak a régi, gimis időkben, még Péter megjelenése előtt, amikor mindent tudtak egymásról.

– Hát vele csakugyan nem. De ne kímélj. Felhívott és panaszkodott rám?

– Tudod, nem érdekel, kire és mire panaszkodik, túl sok időt töltöttem abban a családban úgy, hogy folyamatosan utáltak. Péter anyja, és tulajdonképpen a húga sem kedvelt igazán – vallja be, és reméli, nem túl panaszos a hangja. – Azzal hozott ki a béketűrésből, hogy azt mondta, Dóri rákapott a vadászatra. Te tudsz erről valamit?

– Vadászatra?

– Tudom, a lányomtól magától kellene megkérdeznem, naponta beszélek vele, most nem értem el. De a nagyanyja azzal tömte a fejemet, hogy Dórinak fegyvere van és őzekre lövöldöz. Megmondom őszintén, eléggé kiborultam.

– Dóri? Vadászna? – Dóra hangja döbbenten cseng. – Én semmit sem tudok erről. De nem feltételezem, hogy így lenne. Biztosan előbb tudnál róla, és talán még én is, mint a nagyanyja.

– Igen, tudom, hogy jóban vagytok – utal Judit arra a bizonyos útra, amikor Balin Péter húga és Dóri együtt látogatták meg a még kint dolgozó Dórát. Balul sikerült utazás volt, a végén mindannyian együtt jöttek haza… de ez már rég történt, Dóri akkor tizenhat éves volt, és összebarátkozott Dórával. – Ezért is gondoltam, hátha nekem nem mondja el, de neked igen…

– Nem hiszem. Folyamatosan dolgozik, sokszor ügyeletes… ha van egy szabadnapja, azt inkább a barátnőivel tölti, vagy egyszerűen csak kialussza magát.

– Tudod, olyan ijesztő volt, ahogy a nagyanyja mondta, hogy fegyvere van.

– Tudom. De ne aggódj, mert inkább a nagyanyja ijesztő – mondja, és elnevetik magukat.

– Péter még mindig kisfiú számára. Mondta, hogy nemrég beszélt vele, és szerinte Péter nem érzi jól magát. – Kicsúszott a száján, mielőtt még visszaszívhatta volna. Ezt Dóra akár támadásnak is veheti tőle.

– Nem, nem érzi jól magát – ért egyet Dóra. Judit hallgat. Nem tudja, mit mondhatna. – És én sem érzem jól magam, de ez egy másik sztori, tudod.

– Segíthetek valamiben? – komolyan kérdezi.

– Judit… valójában sejtelmem sincs, tudnál-e segíteni. Hogy Péter miért nem érzi jól magát, arról csak halvány gyanúm van. Nekem most az okoz gondot, hogy összedőlni látszik, amit a szállodában összehoztam, és egy csomó ember talán munka nélkül marad, de ezzel nem tudok mit kezdeni. Nem untatlak vele.

– Hallottam Szilvitől.

– Szilvitől? Hát ő honnan tudja?

– …

– Igen. Biztosan Gabitól. Hát mindegy – sóhajt a vonal végén. – Megtettem, amit tenni tudtam, biztos hülyeség volt Gabihoz fordulnom. Azóta természetesen én is rájöttem, hogy nem vállalhatok felelősséget mindenki boldogulásáért itt, a hotelben. Magamat pedig nem féltem. Csak sajnálom, hogy valamit félbe kell hagynom, amiből nagyon jót ki lehetett volna hozni.

– Nem ismerem részletesen a helyzetet, de amit én hallottam, abból arra következtettem, még az sem biztos, hogy nem te vezeted továbbra is a hotelt, a tulajdonosváltás ellenére.

– Nem. De nekem már a továbblépésre kell készülnöm. Nem így terveztem, ám ez lett belőle. – Szomorú a hangja, és Judit, aki Pétertől tudja, hogy Péter és Dóra kapcsolata is gellert kapott, azt érzi ki ebből a mondatból, hogy Dóra a magánéletben is továbblépésre készül. Megdöbben a saját reakcióján: sajnálja. És nem akarja, hogy ez a két ember elveszítse egymást.

– Szerintem van egy pont, illetve van olyan érzés, amivel kezdeni kell még valamit, és nem feladni – böki ki.

– Tessék?

– Nem kell az első nehézségnél továbblépni, nem gondolod? Mi lenne, ha nem a továbblépésre készülnél, hanem a maradásra?

Kétértelműen cseng, amit mond, és érzi, hogy barátnője szintén a magánéletére érti a kérdést.

– Még én sem tudom, mit kéne tennem. A tapasztalataim és az életfilozófiám azt diktálja, maradjak továbbra is a rég beváltaknál, és koncentráljak arra, aminek a megvalósulását szeretném. Csakhogy… nem biztos, hogy ebben már nem az egóm tolakodik előre. Nem tudom, mire vágyom igazán. Menni vagy maradni.

Juditban felmerül, Dóra talán sejti, hogy ő tud valamit Pétertől. Furcsa lenne, de nem kizárt. Hallgat, és Dóra tovább beszél.

– A hír a meglepetés erejével ért. Egyelőre menekülőútvonalat keresek, és nem tudom, hogyan tálalom majd, hogy van, aki marad, van, aki megy, és én is továbblépek. Annyira nyomaszt, mert itt akartam valamit felépíteni. Külföldön jól működött a szakmai életem, de végül itt is megtaláltam a kihívást. Na mindegy, túl sokat dumálok, ne haragudj. Valakinek el kellett mondanom. Reggel bejött az új kreatív séfünk, minden szuper volt, aztán megtudtam a rossz hírt, és azóta hányinger kínoz. Veszem a nagy levegőket, de nem enyhül. Elegem van ebből a napból, kurvára elegem van. Szívem szerint lefeküdnék aludni, és csak három hónap múlva ébrednék.

– Akkor átaludnád a karácsonyt.

– Nem lenne baj – feleli vészjósló hangon. – De addigra legalább elmúlna a hányingerem.

Juditba belehasít egy érzés. Éppen olyan érzés, mint amikor annak idején, sok évvel ezelőtt Pétert nem találta az ágyban, és lement a nappaliba. Péter ott aludt ruhástól, és egy illatot viselt magán. Már messziről megérezte Dóra ritkaságnak számító parfümjének illatlenyomatát, és még valamit: a szeretkezés illatát Péter bőrén. Ott, akkor hajnalban tudta, biztosan tudta, hogy a kapcsolatuknak vége, mert Péter és Dóra szeretkeztek, és immár egymáshoz tartoznak.

Most éppen ilyen hirtelen jött a gondolat, az egész teste beleborzong.

Nem tarthatja magában a kérdést.

– Nem vagy terhes?

Endrődi

Négyezer méteren vagyunk. Utolsónak ugrom.

A kiugrás és a bázisugrásnál a leugrás azt jelenti, hogy ugrasz a semmibe, mégis tudod, mi fog történni. Mint minden egyes operációnál. De az ugrásnál mindjárt megjön az eufória. A szabadesés az igazi eufória.

Most hirtelen óriási csend lesz a fülemben. Mintha egy másik, ismeretlen bolygó felé zuhannék, és félig már ott is lennék. De mégsem. Nincs zuhanás. A ruhában repülök. REPÜLÖK!

Különös érzés. Talán nem is hiányzik a szabadeséses zuhanás. Azt érzem, hogy két világ határán úszom, puhán repülök, megnyugtató, valóságos relaxáció. Ahogy széjjelebb tárom a kezem és a lábam, még lassabban úszom lefelé. Egyensúlyozom két világ szélén.

Nincs bennem félelem, hiányérzet, aggodalom. Teljesen másfajta állapotba kerültem, ezt az állapotot eddig nem ismertem.

Minél tovább benne kell maradnom.

Dóra

Semmi másra nem tudok gondolni. Ezerrel zakatol a fejemben Judit kérdése. Kikanyarodom a Szentendrei útra, aztán a következő piros lámpánál felbőgetem a motort, mint a hülyegyerekek. Türelmetlen vagyok. Befordulok a hipermarket szervizútjára, addig megyek, amíg az épülethez legközelebbi parkolóhelyek között meglátok egyet szabadon, beparkolok, és berohanok az üzletbe. Hirtelen fogalmam sincs, merre találom a piperecikkeket, elveszettnek érzem magam a karácsonyi adventi naptáras, plüssmackós, Barbie-babás polcok között. Azonban máris elkap egyfajta nosztalgikus, mégis reményteli érzés a plüssmedvék és a gyerekjátékok között.

Hát normális vagyok?

Dóri

– Anyu, hívtál?

– Kétszer is.

– Bocsi. Déneséknél voltam.

– Lénárt Déneséknél?

– Igen.

– Hogyhogy?

– Tudod, időnként meglátogatom.

– Azt hittem, dühös vagy rá, mert megbuktatott.

– Dühös is voltam. De akkor még egyetemre jártam, és különben is átengedett. Túl vagyunk rajta mindketten.

– Ő is?

– Szerintem ő nehezebben tette túl magát rajta – neveti el magát. – De azt mondta, nagy volt az arcom.

– Ezt mondta? – hüledezik az anyja.

– Aha. És hogy apunak is szokott nagy arca lenni, olyankor jól jön neki egy pofon.

– Húha.

– Hát igen.

– És igaza volt?

– Apuval kapcsolatban?

– Veled kapcsolatban.

– Talán igen. Egyetemistaként időnként mélyponton vagy, aztán meg a csúcson. Mindegy, rég történt.

– És apáddal kapcsolatban igaza volt?

– Azt hittem, ti már nem baszogatjátok egymást, anyu.

– Nem is. Csak kíváncsi vagyok, mit gondolsz.

– Szerintem – kezdi lassan, elgondolkodva a választ – igaza lehetett. De a kapcsolatukra nincs ráhatásom.

– És mit csináltál Déneséknél?

– Szülinapja lesz holnap. Sütöttem neki tortát, tudod, a recepted alapján. Ettünk, dumáltunk.

– Hogy van?

– Jól. Csak unatkozik. Örült, hogy felmentem. Nem tudom, apu felköszönti-e. Végül is barátok voltak.

– Nem tudom, Dóri. Viszont az mindennél jobban érdekel, hogy mi az a fegyverdolog, meg lövöldözés.

– Milyen fegyverdolog? – Őszintén meglepődik.

– Felhívott a nagymamád. Endrődi nagymama.

– És?

– Figyelmeztetett, hogy vadászni jársz, őzekre lősz, fegyvered van. Őszintén szólva nagyon megijedtem, nemcsak a vadászat miatt, hanem mert nekem sosem mondtad.

– Úristen. Nem hiszem el! – Röhöghetnékje támad, de dühös is. – Egy kicsit félreértette vagy félreértelmezte, amit meséltem neki.

– Micsodát?

– Hát a paintballt. A festékpatronos lövöldözést.

– Ó. Basszus.

– Hát igen, de ezt tudtad te is, nem igaz?

– Hogy néhányan jártok festékpatronnal háborúzni az osztályotokból. Persze.

– Így vezetjük le a feszkót. De szó sincs őzekről, meg fegyvertartásról – vihogja el magát. – Lehet, hogy csak téged akart kiidegelni, nem?

– Az is lehet. Jó, akkor megnyugodtam.

– Konkrétan azt mondta, hogy őzekre lövök?

– Igen. Hogy fegyvered van és vadászni jársz, őzbakokra. De nagyon kérlek, ne mondd neki, hogy mit hallottál vissza, mert eddig sem voltam a szíve csücskében, és ha elmondod neki, akkor nekem esik, vagy apádat terheli majd ilyesmivel.

– Persze. Nem mondok semmit.

– Apáddal mikor beszéltél?

– Anyu, muszáj úgy kérdezgetned, mintha elvált szülők tizenkét éves gyereke lennék, aki az egyik hetet itt, a másikat ott tölti?

– Csak kíváncsi voltam.

– Valamelyik nap fent voltam náluk. Előtte vasárnap ott ebédeltem. Miért?

– Csak kíváncsiskodtam, mondom.

– Te szoktál beszélni vele? Gondolom, hogy igen. Már csak a tesóm miatt is. Mikor jön?

– Balázs? A jövő hét végére hazajövök a gyerekekkel. Aztán majd a téli szünetben.

– Az jó. Már olyan régen láttam. Hiányzik a kis hülye feje – mondja kedvesen.

– Okos feje van, tudod, apád fia.

Nevetnek.

– Apu szokott mesélni az itthoni dolgokról, amikor beszéltek? Mert ugye beszéltek? – kérdezi a lány.

– Igen. De pontosan mire gondolsz?

– Anyu, te Juantól diplomáciai képzést kaptál, vagy mi? A lányod vagyok, és egyben a barátnőd, nem? A múltkor mondtad, hogy olyan vagyok, mint egy legjobb barátnő, akiért folyton aggódni kell, pedig nem is ad okot rá.

– Azt nem mondtam, hogy nem adsz rá okot.

A többi stimmel.

– Ja, mert vadászni járok. Arra gondolok, mit tudsz róla. Róla meg egy… nőről.

– Dórára célzol?

– Ha rá céloznék, akkor azt mondtam volna, hogy Dóráról.

– Oké. Akkor arról a másik nőről? – kérdezi az anyja.

– Szóval már te is tudsz a nőről. – Dóri hangja kicsit bánatos.

– Nekem azt mondta, hogy befejezte. Neked mit mondott?

– Én nem beszéltem vele erről, nem képzeled, hogy a szeretőjéről mesél nekem… De Endrődiként dolgozni az egészségügyben egyet jelent azzal, hogy minden, az apámmal kapcsolatos pletyka eljut hozzám.

– Nekem elmondta. Pontosabban úgy fogalmazott, hogy szeretné helyrehozni a dolgokat. Csak elég nehéz, mert már rendesen elrontotta.

– Nem jelent elégtételt neked? – kérdezi félve, hiszen töviről hegyire ismeri a történetet, elmondták neki pár évvel korábban: az apja és az anyja is.

– Nem. – Őszinte és szomorú az anyja hangja. – Tudod, hogy mennyire megváltozott az életem. Van, amit sajnálok, például azt, hogy téged nem láthatlak mindennap.

– Ha Budapesten laknál, akkor sem látnál mindennap.

– De nem kívánok nekik rosszat. Azt szeretném én is, ha nem borítanának fel mindent. Főleg ennyi küzdelem után.

– Hát igen. Csak tudod… azt is beszélik, hogy az a bőrgyógyásznő terhes.

– Terhes? – kérdez vissza döbbenten.

– Igen.

– Apádtól?

– Nem tudom. Gondoltam, talán ezt is tudod.

– Jézusom. Semmit sem tudok. Nekem nem mondta.

– Én nem kérdezhetek rá nála. Ha velem beszél, folyton hárít.

– Hogy érted?

– Nem tudok vele a belső dolgairól beszélgetni. Kerüli. És ez már csak azért sem furcsa, mert valójában csak nagyon ritkán beszélt ilyesmiről velem. Hiszen a gyereke vagyok.

– Dóra fülébe is eljutott a hír?

– Fogalmam sincs. Én még Lénártnak sem mondtam, tőlem biztos nem. Továbbá ezt is csak pletykákból tudom, nem biztos, hogy terhes, de nekem ezt mondta valaki. Talán be kéne jelentkeznem hozzá egy pattanással, hogy kinyomozzam? Szerinted rákérdezhetek apunál?

– Bármire rákérdezhetsz, ő az apád, tudod. De hogy válaszol-e, az már más kérdés.

– Jó, ha terhes, akkor úgyis mindegy – legyint. Arra gondol, már megint elveszíti a biztos pontot, az otthont, ahol ő a „gyerek”. Egyszer már átélte, akkor keményebb volt, hiszen a saját anyja és a saját apja ment külön. De Zsófit már most sajnálja. Aztán kimondja, ami eszébe jut: – A picsába, hogy már megint van egy kistestvérem, aki miatt aggódnom kell, ha különmennek a szülei. Elegem van ebből! – sírósra vált a hangja, és erővel küzdi le a feltoluló könnyeket meg a gombócot a torkában.

– Dóri. – Az anyja hangja bársonyos, megnyugtató. Olyan igazi anyás.

– Tessék.

– Nem kellett volna aggódnod Balázs miatt. Ép, egészséges gyerek, a lelke is rendben van. Tudod jól – nyugtatja, és a lány úgy érzi, hogy az anyja mindkettejüket meg akarja nyugtatni: őt és saját magát is. – És Zsófi miatt sem kell kiborulnod. Mind a ketten imádják. Ha netán szétmennének, az sem fog ezen változtatni.

– Te ezt nem tudhatod. Apu szerelmes lett. És te? Veled is ugyanaz történt. Belementél egy kurva nagy szerelembe, ami elvakított. Egyáltalán ne hidd, hogy nem okoztatok sebeket.

Hallgatnak. Nagyon sokáig csend van a telefonban.

– Ne haragudj ránk – suttogja később az anyja. Kifújja az orrát. Dóri hallgat. A francba, hogy most itt fognak bőgni a vonal két végén, ki tudja, meddig. Mi a szarért nem mondják meg az embereknek, hogy mozaikcsaládban élni nem fáklyásmenet? Olyan nevetséges show-t csinálnak körülötte, hogy milyen jó, amikor egy gyerek, akinek új partnerrel kezdték újra a szülei, több helyről kap szeretetet. Hát tényleg. Fasza. Mozaikcsaládban gyereknek lenni, még ha felnősz is időközben, jóval több aggodalommal is jár, főleg, ha az illető gyerek apja nem bír magával.

– Nem haragszom. De elegem van ezekből a csiki-csukikból. Bezzeg amikor azzal jöttem, hogy Suwatival majd a távszerelemből igazi kapcsolat lesz, talán Indonéziában fogunk élni, akkor aztán felháborodtatok – utal az első szerelemre, ami azon a bizonyos úton, Balin talált rá.

– Igazad van – szipog. – De én csak Barcelonáig mentem…

– Aha. Hát igen, apa meg csak a Mária utcáig járkál, ugye. Mindegy, úgysem tudok mit tenni, és nem is az én dolgom – ismétli el Lénárt szövegét.

– Megpróbálhatom megkérdezni. Talán nekem elmondja.

– Gondolod? – volt némi gúny a hangjában. Hiszen pont az anyjának mondaná el az egészet őszintén az apja, amikor még a szakítást is húzta-halogatta, nehogy konfliktusba keveredjen?

– Nem tudom. Megpróbálom. Majd kihagylak belőle.

– …

– Jó?

– Egyébként tök mindegy.

– Nem mindegy. De most nem tudok beszélni vele, mert ugrik. Valami újfajta ugrást talált. Különleges ruhában.

– Micsoda? Most? És ezt honnan tudod?

– Hívtam, és egy reptéri fickó vette fel. Ő mondta.

– Hát kurva jó. És te még az én fegyverem miatt aggódsz. Úgy látszik, ebben a családban csupa adrenalinfüggő van.

– Dóri, nem akarsz kijönni hozzánk néhány napra? Nekem a legközelebbi munkám december közepén lesz, de csupán pár napig tart majd. Előtte-utána itthon vagyok. Pihenhetnél, elmennénk karácsonyra venni ezt-azt…

– Dolgozom, hétvégén pedig ügyeletben vagyok. Nem tudok most elutazni.

– Szeretlek.

– Én is. Csak éppen nagyon el vagyok keseredve.

Leteszik a telefont. A lány fejében az jár, hogy azért, csak és kizárólag azért nem hajlandó randevúzni az egyik fiatal sebésszel, aki egyébként nagyon tetszik neki, mert a srác látástól vakulásig dolgozik. Olyan, mint az apja.

És olyan, mint ő.

Halina

Látja, ahogy a főnöknője elszáguld a zöld rendszámú autójával. Majd ha eljön az ideje és nem lesznek olyan szűkek a keretei, ő is környezetkímélő kocsit fog vezetni, egy kis autót. Egyáltalán nem vágyik az apja által kedvelt sportkocsikra meg környezetszennyező dzsipekre. A buszmegálló felé tart, Dóra észre sem veszi őt, amikor elhúz mellette.

Munka után az anyjával találkozik, ő javasolta, mert az anyja szinte csak a bölcsődének él. Bemennek a WestEndbe, isznak egy kávét vagy egy forró csokit, néznek karácsonyi dekorációt a lakásba, hogy egy kicsit feldobják. Haragszik az apjára azért, mert nem is ajánlotta fel, hogy bérel nekik egy lakást, amikor eljöttek tőle. Tudta, hogy nincs hová menniük. Az is csak a jólelkűségen múlt, hogy beköltözhettek a nagyanyja elhunyt nővérének a lakásába. Persze az nem az övéké, csak Ica néni fia megengedi, hogy ott lakjanak, ha a rezsit fizetik. Halina, aki anyjával együtt a legnagyobb gazdagságból érkezett, nem várta, hogy az apja majd lakást vesz nekik, tekintve, hogy az anyja nem is fogadná el, de arra azért számított, hogy mégsem teszi ki őket annak, hogy ne legyen hol lakniuk, vagy visszaköltözzenek a nagyszülők kis paneljébe az anyjával. Persze Liza, Halina anyja azt mondja, nem fogadna el semmit Nadirtól, vagyis „az apádtól”. Se pénzt, se lakásbérlést, semmit.

Halina anyja a legbüszkébb nő, akit Halina ismer. Nem törték őt be az Emirátusokban sem. Családi ünnepeken hajlandó volt kendőt felvenni, de abból is finom, vörös selymet, kibuktak alóla a sötét hajtincsek, alig viselt sminket, és szebb volt, mint bárki a társaságban. Az apját gyötörték is a barátai meg az ismerősei, hogy rejtse el ezt a gyönyörű nőt, és idővel a lányát is, de Halina az anyja védelme alatt állt, és sem kendőt, sem abaját – a földig érő ruhát –, és természetesen csadort sem kellett viselnie, holott már kész nő volt, amikor eljöttek Dubaiból.

Az anyja azt mondta, semmi nem kell neki Nadirtól. Ami nagyon bántja Halinát, mert imádja az apját. Csakhogy egy egész világ választja el őket. Vagyis egy világkép, amiben nem találnak közös pontot. Csak a szeretetet. De vajon az mire elég? Halina már bő két éve úgy látja, hogy semmire.

Pedig Nadir még fiatal, és nyugati szelek fújtak arra, ahol végül is felnőtt. Amerika a szabadság volt számára, mégis hazatért, és beilleszkedett a régi szabályok közé.

Halina az első hónapokban igyekezett eltépni minden köteléket, nem válaszolni a levelekre, nem felvenni a telefont az apjának, hátha elhalványulnak benne az érzések. Nem is az anyja miatt tette ezt, hanem saját magáért. A saját fájdalma vette át benne az irányítást. Csakhogy teltek-múltak a hetek, a hónapok, a fájdalom nem enyhült, és a szeretet nem csökkent. Két évig szinte lehunyt szemmel élte az életét, tanult, kibírta, amikor „az arab csaj” volt a suliban, kibírta, hogy ne szóljon vissza senkinek, próbálkozott beilleszkedni, barátnőket szerezni, hiszen ez a hazája, a magyar az anyanyelve, és az anyja itt van, vele. Ez mindennél fontosabb. Már a gimi mellett dolgozott délutánonként, feketén vállalta egy honlap szövegeinek angolra fordítását, hogy besegítsen az anyjának, aki visszament a bölcsődébe gyermekgondozónak. Immár azt várják tőle, hogy lediplomázzon, így levelezőn tanul, és előbb-utóbb talán majd a fizetésén is emelnek. Halina szállodai keresetével már könnyebb az életük, de a lakáshelyzetük megoldásához ez édeskevés. Pedig Halina jobban tud spórolni, mint az anyja, és már van is egy kis félretett pénze.

Az apjához semmi más nem köti, csak a szeretet. Ma már tudja, hogy ez az egyetlen eltéphetetlen dolog, igazi kötelék, még így is, hogy nem találkoznak, de valójában semmire sem elég, még arra sem, hogy lássák egymást.

És most az apja olyat tett, amiről Halina nem is mer beszámolni az anyjának. Hiszen Liza nem engedné, hogy a lánya elfogadja Nadir ajánlatát (természetesen ez nem is ajánlat, hiszen az apja kész tények elé állította ma Halinát), sőt azt mondaná, hogy ez a lépés arrogancia, sőt egyenesen agresszió az apjától. Az anyja természetesen sosem fogja megbocsátani, amit Nadir tett vele, hogy hazavitt egy másik asszonyt. Halina egyetért az anyjával. És közben tombol benne a fájdalom, meg az, hogy mennyire szereti őket. Mindkettőjüket.

– Mi történt ma? – kérdezi az anyja. Őzikeszemével figyelmesen nézi. – Feldobottnak látszol.

– Semmi különös – ad puszit az arcára. – Megint jó napom volt a recepción, örülök, hogy nem unalmas a munka. Ráadásul a nap is sütött, ebédszünetben kint ültem a parton, olyan idő volt, mintha ősz eleje lenne. És te?

– Hiányzik a meleg, igaz? – néz rá bánatosan Liza. – Elhoztalak onnan, ahol pár lépés távolságra volt a tenger, és ahol a tél nyár volt.

– Hagyd már. Ne kezdjük. Itt vagyunk, és itt építjük fel, amit szeretnénk. Csak legyél már kicsit nyitottabb. Csomó jóképű pasi ácsingózik utánad. Szerintem.

– Viccelsz, de imádlak.

– Komolyan beszélek. Ha hajlandó lennél nyitott szemmel járni, te is észrevennéd. Már más az életed, tudod? Na, iszunk valamit? – int a Starbucks felé. – Egy mézeskalács ízesítésű kávét?

– Tudod, ez nagyon nem jó, hogy miattam aggódsz – mondja az anyja, miközben kibújik a hosszú, A-vonalú, drapp télikabátjából és lerakja az egyik székre. – Azt hiszed, nekem nem jó itt.

– Te pedig azt hiszed, hogy nekem nem az.

– Mert neked lennének lehetőségeid, Halina! Ha hajlandó lennél elfogadni, hogy apád akkor is az apád marad, ha mi már nem vagyunk együtt. Te nem lehetsz olyan kemény, mint én vagyok – mondja, és Halina látja, hogy csillog a szeme. Sír. A francba, gondolja. Hogy mondja meg neki?

– Anya, nem kell aggódnod. Hamarosan előléptetnek.

– Persze, az érettségiddel. Ne viccelj. Látom, milyen nehéz diploma nélkül boldogulni. És megfelelő gyakorlat nélkül.

– Bízz bennem, oké? Éld a saját életedet, ne miattam aggódj egyfolytában.

– Miattad bánom a döntésemet. Egyedül miattad.

Halina nem válaszol, hanem elindul, hogy megrendelje az italokat.

Bárcsak elmondhatná az anyjának. Akkor Liza talán tényleg nyitna más férfi felé, mert nem normális, hogy gyönyörű, harmincnyolc éves, okos nő, és vár valamire, ami sosem történhet meg. Valakire, aki sosem jön el érte.

Endrődi

Úszom a levegőben, úgy érzem magam, mintha része lennék a természetnek, mintha szárnyam lenne. Arra gondolok, mindenkivel megismertetném ezt az élményt, akit szeretek. Átmossa az agyamat, ahogy siklom, olyan, mintha a testem nem is hozzám tartozna, hanem tőlem külön lebegne. Elszálltak az aggodalmaim, nincs mitől tartanom.

Ahogy lebegek, azon kapom magam, hogy már letelt a hatvan másodperc, ilyenkor nyitom általában az ernyőt, de most még maradhatok ebben a szuper állapotban. Tudom, hogy amikor majd leérkezem, megint fel leszek töltve, és könnyebben mennek a hétköznapok. A döntések.

Még maradok ernyőnyitás nélkül. Úgyis versenyben vagyok, és egy üveg ihatatlanul rossz bornál motiválóbb tét nincs a világon.

Gabi

– Judit! – csodálkozva tárja ki az ajtót. – Gyertek be, mindenki itthon van. Juant nem hoztad?

– Hazafelé az akadémiáról be fog ugrani. Még készül, tudod. Roberttel.

– Hogyne tudnám. – Betereli a gyerekeket. Ez a közös pont, a gyerekeik. Robert fia, Adam és Judit Pétertől született fia, Balázs majdnem egyidősek, tizenegy és tizenkét évesek, és a kisebbek között sincs nagy korkülönbség. A kicsik betrappolnak, Balázst pedig Adam azonnal elviszi a saját szobájába. – De a jövő heti csak bemutató mérkőzés lesz.

– Jó, mindegy, attól még készül.

– Örülök, hogy beugrottatok – mondja, de még mindig nem tudja, minek köszönheti a váratlan látogatást. Általában a fiúk is velük tartanak, ha találkoznak, és csak a teniszpályánál fordul elő, hogy véletlenül fussanak össze Judittal.

– Hozzád jöttem – akasztja fel a dzsekijét Judit. – Van valami, amiről beszélnünk kellene.

Gabi zavartan betessékeli a nappaliba. A szoba a tengerre néz, résnyire nyitva a teraszajtó, a teraszon pálmák sorakoznak. Pár lépésre van a Rambla, Barcelona leghíresebb utcája, és Judit, bár nem sokkal messzebb, egy villában lakik, mindig megcsodálja a tetőteraszos lakásból a kilátást a tengerre. Még a Costa Brava egyik csücskét is lehet látni. Most is a teraszajtóhoz lép, elfogadja a teát, amivel Gabi kínálja, majd visszafordul. Gabi időnként meg-meglepődik, hogy Judit mennyire kivirágzott, mióta Juannal él és megtalálta a saját hivatását. Már nem az a szürke kisegér, mint volt. Már bátrabban bánik a színekkel, finoman az illatokkal és a sminkkel. Festeti a haját, szőkésbarna tincsei mindig rendezettek, és a szülések óta kicsit kikerekedett, már nem olyan csontos, mint régebben volt. Amikor néha mutatják őt a meccsek során a kivetítőn, Gabi tulajdonképpen csodálkozva nézi, mi lett belőle. Valószínűleg a magabiztosság is ad neki egyfajta bájt, ami korábban mindig hiányzott belőle.

– Dóráról van szó – kezdi Judit, mire Gabi rögtön elvörösödik. Egyetlen témát kerülnek általában, és az Dóra és Péter házassága. Gabi nem viselné el, hogy bárki is megjegyzést tegyen a legjobb barátnőjére, és Juditból kinézi, hogy most erre készül.

– Én szeretem Dórát – szögezi le gyorsan. Reméli, hogy Judit nem tud Dóráék magánéleti válságáról, ebben aztán valóban nem kellene vájkálniuk nekik, kettőjüknek Judittal.

– Én is kedvelem – mosolyodik el Judit. – Már minden a múlt, érted? Nekem itt van Juan. Nem bánom, hogy így alakultak a dolgok Péterrel.

Na, helyben vagyunk, gondolja Gabi. A Juan-téma számára meleg egy kicsit. Bár már ő is túl van rajta, hogy az unokaöccse éppen Juditba szeretett bele.

– Mi történt Dórával? – kérdezi.

– Tudom, hogy mi történt vele. Ma beszéltünk. Én hívtam fel, mert Péter anyja azt állította, hogy Dórinak fegyvere van, és mivel sem a lányomat, sem Pétert nem értem el, felhívtam Dórát, hogy tud-e erről valamit – meséli, és leül a kanapéra.

– Tényleg fegyvere van?

– Á, dehogy. Nem is ez a lényeg. Dóra elmesélte, mi van vele, hogy az állása és mindaz, amit eddig létrehozott, veszélybe került. Azt is mondta, hogy beszélt veled erről teljes kétségbeesésében.

– Igen. Amit kért, az kivitelezhetetlen.

– Tudod, kicsit elgondolkodtam, miért rajtad keresztül próbálja Juant meggyőzni a hotel megvásárlásáról, de aztán beláttam, hogy mégiscsak ti voltatok mindig a legjobb barátnők.

– Igen – feleli zavartan. Hiába vannak közös cégeik Juannal, valahol mégiscsak furcsa, hogy éppen őt kérte Dóra arra, hogy győzze meg Juant, és nem Judithoz fordult.

– De nem is ez az érdekes. Persze tudom, hogy Dóra megijedt, és egy csomó emberért felelősnek érzi magát. Mégsem így mennek a dolgok, de ne menjünk bele, fogjuk fel úgy, hogy Dóra rémült, kétségbeesett.

– Az is. – Gabinak fogalma sincs, hová akar kilyukadni Judit, csak azt látja, hogy a nő teljesen nyugodt, nyoma sincs rajta idegességnek, vagyis valószínűleg jól megfontolta, mit fog mondani.

– És én arra gondoltam, segíthetnénk rajta valahogyan. De ehhez Szilvit is ide kéne csábítani. Van egy ötletem, tudom, ez nem menti meg a szállodáját és az állását, de talán belevághatnánk…

– Belevágni? Mibe? – csodálkozik. Az egészet nem érti.

– Egy közös vállalkozásba. Mi négyen.

Hallgatnak. Gabinak meg kell emésztenie, amit hall. Mi történt Judittal?

– Emlékszem, hogy Baliról hazajövet, az után a rémség után mindannyian megbocsátottunk egymásnak. De közös vállalkozás? – kerekíti el a szemét. – Őszintén szólva én azt sem tudtam, hogy ti jóban vagytok Dórával. Utolsó infóim szerint nem is nagyon beszéltetek, legfeljebb karácsonykor és születésnapokon.

– Nem is nagyon beszéltünk többet. De nem ez a lényeg, Gabi. Hanem az, hogy van egy ötletem, amibe mindannyian beletehetnénk a saját tudásunkat, aztán vagy lesz belőle valami, vagy nem. Ez nem egy „segítsünk Dórának”-akció, hanem egy ötlet. Startup, vagy valami ilyesmi. És arra gondoltam, nem véletlenül voltunk mi négyen barátnők, és olyan sok szarság után még ma is mindannyiunkat összekötnek a dolgok – magyarázza higgadtan. – Mert például engem összeköt veled Juan, Dórával Péter és a gyerekeink, Szilvivel pedig az, hogy már egy éve velem foglalkozik. Velem és Juannal.

– Ezt hogy érted?

– Rólunk mintázza az új regénye hőseit.

– Ó. – Hirtelen nem tudja, mit feleljen. Ezek szerint a háta mögött történik egy csomó minden? Még Juan sem szólt egy szót sem… de mindig ő volt a legkevésbé sértődékeny. Azért jó lenne megtudnia egyet s mást a könyvről, mégiscsak ő Juan menedzsere.

– Mindegy. Ez lényegtelen. Csak az ihletet meg sztorikat adunk.

– Hát, tudod… Azért ebből jól kihagytatok mindhárman.

– Nem gondoltam, hogy érdekel.

– Aha. Egyébként nem az van, hogy egy regényíró a fantáziájából táplálkozik? Az miért is lenne fikció, ha egyértelműen valakiről vagy valakikről ír?

– Tudod, Gabi, én ilyesmit nem kérdeztem tőle, de úgy emlékszem, hogy az első regénye is megtörtént eseményen alapul – feleli Judit nyugodtan, utalva arra, hogy Szilvi megírta azt az egykori napot, amikor Péter túladagolta a drogot, és Szilvi érezte magát leginkább hibásnak közülük. – Azt tudom, hogy érdekesek vagyunk számára mind a ketten: a teniszező és a parfümőr.

Ülnek egymással szemben, és Gabi arra gondol, hogy „jé, miből lesz a cserebogár”, meg hogy van-e joga és oka megsértődni. Aztán úgy dönt, hogy egy ideje már mindketten felnőttek. Feláll.

– Érdekel, mit találtál ki – mosolyodik el. – Kérsz csokit?

– Hát persze. Egyébként festesz még?

– Amikor időm van rá… nagyon ritkán. Sajnos. De eszméletlenül hiányzik.

– Az jó, mert nem titkoltan a művészi oldaladra is alapoztam, amikor megszületett az ötletem.

– Most már nagyon kíváncsivá tettél…

Ülnek, Gabi hallgatja, amit Judit kitalált, először meglehetősen szkeptikusan, aztán arra gondol, talán nem is hülyeség, és ahogy tovább beszélgetnek, egyre inkább azt érzi, egy kicsit kiszállhatnak a mindennapjaikból, és ha nem is lehet nagy üzletnek tekinteni, jól fognak szórakozni. De csak akkor vág bele, ha Dóra és Szilvi is igent mond rá.

Nadir

– Az apám nehezen fogadja el, hogy nő a főnököm és hogy a feleségem dolgozik – mondja egy férfi a tévében, de Nadir egy gombnyomással elhallgattatja a készüléket. Jól ismeri az idősebbek és a fiatalabbak hozzáállását. Ő a fiatal generációhoz tartozik, mégis nehezen tudná elfogadni, hogy nő legyen a főnöke. Pontosabban: valószínűleg sehogy. Viszont nagyon nehéz volt, hogy Liza sosem viselte az abaját, a fekete köpenyt. Nem azért nem hordta, mert ő is olyan márkás ruhákat viselt volna, mint a helyi nők, sőt. Nem érdekelte a Gucci, a Louis Vuitton, ahol többször álltak egy órát is sorba a Dubai Mallban, és ha hordott is márkás ruhát, akkor csak az ő, Nadir kedvéért tette. A helyi nők, már akik tehetik, csak ilyen termékeket viselnek, az abaja alatt ott az Armani farmer, a Jimmy Choo cipő vagy a Manolo Blahnik szandál, tűsarkak, Gucci felsők, Dior kendők, szóval minden, ami számít, mégis elrejtik. Liza éppen az ellentétük volt. Nem viselt márkás holmikat, de nem is rejtette el a testét. Nem hivalkodott soha a szép alakjával, csakhogy nem volt hajlandó abajában járni.

Mindegy. Nem ez volt a legnagyobb probléma, bár Nadir nem értette, hogyhogy nem tudja felfogni a felesége, hogy bár Amerikában és Magyarországon nem várt el tőle másféle öltözködést, de a saját hazájában igen. Liza szerint az ember nem változik azzal, hogy határokat lép át, Nadir szerint viszont a határok az ember fejében és zsigereiben vannak.

Őt például nem zavarta, hogy Liza dolgozott, ám az apja el sem tudta volna képzelni, hogy az anyja elmenjen, munkát végezzen egy cégnél és azért pénzt kapjon. De még a saját cégénél sem. A generációs különbség szinte az élet minden területén, lépten-nyomon tetten érhető Dubaiban.

Elolvassa a frissen érkezett e-mailjét, majd felkapja a telefonját az asztalról, kilép az irodájából, köszönés nélkül halad el a szomszédos, üvegajtós iroda mellett, ahol az alkalmazottai dolgoznak.

A titkárnője a liftnél éri utol, és kérdezi, kéri-e a sofőrt. Nemet int. Minek vette volna a matt fekete Lamborghini Huracant? Azért, hogy sofőr vezesse? Dehogyis. A több mint ötliteres motorral három egész két tized másodperc alatt éri el a százat, és ezek az őrültek azzal próbálják pluszban jó hírét kelteni az autónak, hogy száz kilométeren alig több mint tizenkét litert fogyaszt. Hát őszintén, kit érdekel egy ilyen járműnél, ami az életérzésében erősíti, hogy mekkora a fogyasztása? Arra gondol, hogy aki az üzemanyagon akar spórolni, ne vegyen ilyen autót, járjon elektromos kocsival. Mint például a lánya főnöknője.

Végigautózik a Palmon. Hazajött a mesterséges pálmasziget avatására, mert a családjának is volt köze hozzá, meg egyébként is nagy büszkeség volt akkoriban, ahogy ma is az. Dubai állami költségvetésből finanszírozta, hogy megmutassa a világnak: náluk nem a víz az úr, vagyis ők még a tenger megzabolázására is képesek. Hiszen nyolcszáz futballpályányi, és hét év alatt készült el a tizenhét ágú pálmasziget. Nadir itt volt az Atlantis Hotel ünnepélyes megnyitóján, ahol még Kylie Minogue-gal is találkozhatott néhány percre, aki a partin énekelt. Azóta a Palm a leglátogatottabb látványosságok közé tartozik. Nadir büszke rá, hogy bár a pálma formájú szigetnek a törzsén található a legtöbb hotel és irodaház, ágain a luxusvillák, ő maga olyan jó helyet talált a Palmon, ahol felhúzhatta a szállodáját, irodával együtt, odébb pedig a villáját. Nadir későn eszmélt, amikor a Palmot tűzte ki céljául: ha korábban elgondolkodik, több ingatlanja lehetne most a szigeten. De mindegy, így is jól járt.

Már a szárazföldön autózik. Lassan megy a kocsival, mert nincs is annál menőbb, mint amikor a városban lépésben halad vele. Másrészt a forgalom sem engedné, hogy száguldozzon. A szigettől eltávolodva már látja a magasabbnál magasabb épületeket, és a Burj Khalifát, ahová tart. Dubai belvárosa, amit Liza és Halina is annyira szeret. Illetve szeretett, javítja ki magát gondolatban.

Az Address Hotel elé kanyarodik, és a bellboy kezébe nyomja a slusszkulcsot. Már régóta ismerik őt a belvárosban, leparkolják az autóját, ő pedig mehet a dolgára. Még most is elég meleg van, a kövek ontják magukból a hőséget, ám aki télen jár erre, el sem tudja képzelni, milyen itt a klíma a nyári hónapokban. Jönnek a turisták, tele a környék, mindenki a Dubai Szökőkútra és a Burj Khalifára kíváncsi, olyankor nem ritka az ötven fokhoz közeli hőmérséklet, akkor viszont a fehér kandura védelmet is nyújt a helyi férfiaknak a meleg ellen. A Dubai Mall minden évszakban dübörög, messze földön híres ez a bevásárlóközpont a rengeteg üzletével, étteremszintjével, kávézóival és az akváriumával.

Nadir belép az áruházba, majd a földszinten, az aula közepén elhelyezkedő Armani Caféba siet. Nem mindenki kedveli ezt a kávézót, de centrális helye miatt rálátni az üzletekre, az emberekre, és az ötletes berendezésnek köszönhetően mégis lehet teremteni egy kis saját teret. Nadir többnyire itt találkozik Fariddal, akitől nem sokkal korábban e-mailt kapott.

Farid már ott ül egy kávé és egy tányér sütemény mellett. Üdvözlik egymást, Nadir teát kér, már kibírja, hogy ne vágyódjon az édesség iránt.

– Mik a fejlemények? – kérdezi, mire a másik férfi előveszi a tabletjét, és kinyitja a galéria alkalmazást. Felugrik egy csomó fotó.

– Kezdjem a maiakkal? – érdeklődik.

– Például. Kezdjük a lényegesekkel.

– Nem először mondom, hogy önnek kell tudnia, melyek a lényeges információk. Tehát akkor nézzük a mai napot – nyitja meg az egyik albumot. – Ma hajnalban érkezett Halina a munkahelyére.

– Mutassa! – Nadir maga elé húzza a tabletet, és rámered a lányára, aki fázósan húzza össze magán a dzsekit, ahogy a szálloda felé tart. Olyan gyorsan dobog Nadir szíve, hogy csak remélni tudja, ma nem felejtette el bevenni a vérnyomáscsökkentőjét. Lelkiismeret-furdalása, ami eddig is gyötörte, erősödik. Az a gyönyörű lány, akire gyakran gondol úgy, hogy egy hatalmas részt foglal el a szívében, fázik, hiányzik neki a meleg, a napfény, és… és az apja. Tudja, hogy ma is sírni fog, amikor majd otthon újra megnézi a képeket.

– Itt a következő fotó. Itt van Tobias Ferrer, a Maxero csoport vezérigazgatója, aki a hotel igazgatójához jött. Alig több mint egy órát maradt a szállodában, természetesen nem voltunk ott a szobában, de sejtjük, hogy most közölte vele az új vevő felbukkanását.

Nadir bólint. Ismeri Ferrert. Utána meglátja Halinát a parton. Telefonon beszél. Nyilvánvalóan vele. Faridék magyar megbízottai nem tudták lehallgatni, mivel kihalt volt a környék, és túlságosan feltűnő lett volna, ha valaki közel merészkedik a lányhoz.

– Itt úton van a belvárosba. Lejárt a munkaideje – magyaráz a következő képnél Farid. – Egy bevásárlóközpontba érkezik, ahol az édesanyjával találkozik.

Nadir tekintete a fotóra szegeződik. Életében a két legfontosabb ember… Liza egy nem túl modern kabátban, kipirult arccal, gyönyörű, ahogy a haja a vállára omlik, de az ember megőrül, hogy normálisan felöltöztesse. Egy műbőr táska van nála, olcsó darab, Nadir sóhajt. Újabb fotók.

– Sír? – horkan fel, amikor meglátja a képet, amelyen Lizának könnyes a szeme.

– Nem tudjuk, miért. Az ablaknál ültek, nem mert a megbízott közelebb menni.

– De Halina vigasztalja – dünnyögi. Majd úgy dönt, eleget látott ebből. – Történt ma még valami velük?

– Még bent vannak a bevásárlóközpontban. Vásárolnak. Karácsonyi dekorációt. Sokat beszélgettek a kávézóban, csak annyit hallott az egyik megbízottunk, hogy a lány kérte, ne húzódjon vissza… hiszen biztosan tetszik a… férfiaknak – mondja.

Ez a dolga, hogy elmondja, mire jutott, Nadir mégis úgy érzi, most kapott a másiktól egy pofont. Majd otthon megnézi a többi képet, de tudja, nincs már túl sok ideje, ha Halina is arra biztatja az anyját, hogy lépjen tovább. Ugyanakkor nagyon imponál neki, hogy Liza még mindig nem volt más férfival.

– Liza mivel töltötte a hetet? – kérdezi.

– Átadom az összes, a héten készült fotót, de semmi különöset nem tudok mondani. Munka, a szülei meglátogatása, bevásárlás a szupermarketben, aztán hazamegy. A lakást viszont sikerült kinyitniuk és felvételeket készíteni – mondja diadalittasan, és kinyit egy új fotóalbumot.

Nadirnak elég egyetlen pillantás, és tudja, ezt nem képes most végignézni. Hogy Liza és Halina ilyen körülmények között éljen… az nem normális. Egyáltalán nem normális.

– Nem mondott semmit az anyjának a hotelről, ahol dolgozik? Esetleg hallottak valamit?

– Nem. Amit hallott az emberünk, azt elmondtam az imént.

– És még valami?

– Egyelőre ennyi.

Nadir úgy lép ki a kávézóból, mint aki tonnás terhet visz a vállán. Már régóta könyörög, hogy jussanak be a lakásba, amikor Lizáék nincsenek otthon, de egy ideig a magyar megbízott ennek határozottan ellenállt. Nadir nem értette, egy magánnyomozó-iroda miért utasítja vissza ezt, hiszen a profiljukba vág. Azért ráígért egy jó nagy összeget a múlt héten, és láss csodát! Ma már be is jutottak a lakásba. Elég a pénz motivációnak. Nem biztos benne, hogy látni akarta, vagy hogy jó ez neki, hogy látta, hol él élete két fontos nője nélküle. Megszakad értük a szíve.

Ugyanakkor csak néhány lépés a két kedvenc üzlete. A Louis Vuittonnal kezdi, most nem is kell kint sorban állnia, és kiválaszt két táskát az új kollekcióból. Az egyik kisebb, a másik nagyobb. Háromezer dollár, költött ennél sokkal többet is ebben az üzletben. Aztán átmegy a szatyrokkal a kezében a Gucciba. Pontosan emlékszik a felesége méreteire, kiválaszt neki egy farmert, egy kötött ruhát, Halinának pedig egy fekete farmert és egy fekete lovaglócsizmát.

Rengeteg áruval megpakolva érkezik vissza a szállodához, aztán beül a kocsiba, és visszaautózik a Palmra.

Útközben rájuk gondol: Lizára és Halinára. A két gyönyörű, imádott, csökönyös nőre. Már majdnem visszaér, amikor eszébe jut, hogy Zohrának nem vett semmit. De csak legyint, nem izgatja a dolog.

Két éve, mióta Liza elment és magával vitte Halinát, Nadir figyelteti őket. Mindent tud róluk, kivel találkoztak, melyek a bevált útvonalaik, hol vásárolják az ennivalót, mikor és mit látott egyik és másik a moziban, még Halina barátját is lenyomoztatta. Mindent tud, nincs olyan nap, hogy ne legyen valaki a nyomukban, és hetente néhányszor a helyi nyomozóiroda vezetője referál neki, valamint az összes képet át is küldi a találkozók után.

Nadir majd megőrül, hogy csak fotón láthatja őket, és nem segíthet rajtuk. Egyelőre. Bár már elkezdte, nem úgy, ahogy Halina remélte, de Nadirt sosem érdekelte, hogy más mit szeretne, még ha az a „más” a saját szerette volt is. Őt az érdekli, hogy ő mit akar.

És ő Lizát és Halinát akarja.

De még türelmesnek kell lennie.

Az újonnan vásárolt darabok mennek is be abba a szekrénybe, ahol a többi holmi gyűlik, amit szeretetrohamában nekik vásárolt.

Talán már nem kell sokat várnia. Csak rajta múlik, hogy milyen gyorsan tud lépni.

Leül az íróasztalához, és megnézi, hogy állnak a részvények.

Telefonálgatni kezd.

Holnap lehet a nagy nap.

Holnap kinyírja azt, akit szintén szeret, de aki ellene van.

Sokáig várt erre, de remélhetőleg holnap már tényleg a nagy nap lesz, az ő nagy napja.

Judit

Igaza van Juannak, amikor azt mondja róla, hogy mazochista. Mert most is, hogy a fenébe jutottak el idáig Gabival, hogy ő arról az újratalálkozásról kérdezi? Megtette ezt Szilvivel is. Egyes-egyedül Dórát nem volt képes erről faggatni, mert az a parfümillatú hajnal annyi mindent elárult neki, és a részletekre nem volt kíváncsi.

– Most mit szeretnél még tudni? Hiányoltunk, megegyeztünk abban, hogy te nem vagy az a késős fajta. Sejtettük, hogy okkal nem jöttél el. De hogy mi volt az okod, természetesen nem tudtuk – mondja Gabi.

– Szóval vártatok.

– Persze, hogy vártunk. Hülye vagy? Még jó, hogy vártunk. Mi voltunk a négyes fogat, ne felejtsd el.

– Ha akarnám, se tudnám már elfelejteni. Nem furcsa, hogy így összekovácsolódott a sorsunk?

– És ez jó. És az még jobb, hogy te teszel meg mindent ezért, Judit. Ma már te. Szerinted még mindig vezekelni akarsz? – kérdezi csendesen.

– Nem tudom. Nem mondom, hogy teljesen meg fogok bocsátani magamnak azért, mert hazudtam akkor nektek, de ha nem így teszek, sem Dóra, sem Péter, sem az én sorsom nem így alakul.

– És a miénk sem Szilvivel – tűnődik Gabi. – Hiszen akkor nem hagytuk volna el az országot.

– Hát igen.

– Tehát végül kimondhatjuk, hogy ha nem is sorsszerű, de sorsfordító volt, amit tettél. Fogd fel úgy, hogy mindannyian új életre kaptunk esélyt. És amikor te bevallottad és megkínlódtál, akkor jött neked is az új esély. Nézd, én nem nagyon hiszek ezekben a spirituális dolgokban, de talán kimondhatjuk, hogy mindannyiunk sorsa elrendeződött.

Megérinti Gabi vállát. Nagyon régen nem érintették meg egymást, és most az ujja elektromos. Érzi Gabi bőrének kipárolgását. Nyugalom. Megbocsátás. Ezeket érzi. Igen, talán benne van Gabiban most már a megbocsátás azért is, mert Judit az unokaöccsét is megszerezte. Ki tudja. Mindenesetre bizonyosságra van szüksége, hogy nemcsak azért támogatja az ötletét, mert esetleg sikert lát benne, hanem azért is, mert újra közel hozza őket, a négy nőt egymáshoz.

Maga sem tudja, miért, de ez már hónapok óta nagyon fontos számára. Hogy újra a legjobb barátnők legyenek.

Endrődi

Elérkezik a pillanat, amikor vége a lebegésnek. Puha csend lesz ezután is, amikor kinyitom az ernyőt. Csak még száz métert jussak lejjebb… vagy kétszázat. A szárnyasruhás repülés szakaszát illetően versenyzem, végül is.

Legjobb lenne ebben az állapotban maradni… bár ahogy lejjebb és lejjebb érkezem, beismerem magamnak, hogy a bázisugrás meg az ejtőernyős szabadesés izgalmasabb. Itt most az az izgalom, hogy mikor nyitok. De profi vagyok, nem kísérthetem a sorsot.

Nyitok. Mindjárt. Csak még száz méter.

És most valóban nyitok, eléggé elhúztam ezt az egészet, felpörgök, most érzem az adrenalin áramlását. Lehet, hogy benéztem egy kicsit. Egyre közeledik a föld.

Nem nyílik ez a rohadt ernyő! Én hajtogattam, hogy lehetséges, hogy nem nyílik?

Egy profi ezen nem gondolkozik, hanem leoldja, és azonnal nyitja a mentőernyőt. Érzem, hogy késésben vagyok. Egy profi ezt is érzi.

Azt hiszem, ezt most elcsesztem.

Már leoldottam a főkupolát, de a mentőernyő nem nyílik. Mi a franc van itt?

Halina

A metróbejáratnál válik el az anyjától, és visszasétál a WestEndbe. Moziba fognak menni Bálinttal, úgy beszélték meg. De Bálint rácsörög, amikor ő már megint az ünnep előtti forgatagban botorkál.

– Jövök érted. Van kedved eljönni hozzám?

Bálint a szüleivel lakik egy házban, ám van egy külön lakrésze. Halina még sosem járt nála, de még csak két hónapja ismerik egymást, és eddig másképp gondolt kettejükre meg a saját életükre. Most már máshogy látja a dolgokat.

– Rendben. – Igyekszik közönyösen mondani, ám közben izgatott. Ma megtörténik. Kár, hogy nincs lehetősége most azonnal lezuhanyozni, átöltözni. Azonnal le is inti magát: ez csak szex. Csak használja a fiút, ahogy a férfiak használják a nőket. Természetesen nagyon ijedt, hiszen még sosem volt együtt senkivel, és teljesen nem is hiszi el, amit el akar hinni, hogy a szex meg a szüzesség elvesztése amolyan jelentéktelen dolog. Mégis erős benne a vágy, hogy valahogy, a saját módján, ahogy most képes rá, bosszút álljon az apján. Persze tudja, hogy ez nem a legjobb módszer, mégis egész elfogadhatónak tartja így látatlanul, hogy nem tudja, mi vár rá.

Bálint a közelben, a Gyöngyösi útnál lakik egy szép házban. Csak egy kutya van otthon, Halina nevet, amikor a nedves orrú kaukázusi végigszimatolja tetőtől talpig. Bálint a derekánál érinti, aztán a dzsekije alatt a nadrágjához csúszik a keze. Halina pontosan tudja, miről van szó. Most jön majd a szex. De vele nem tehetik azt, amit más nőkkel, nem teheti senki. Még a fiú sem, akibe akár szerelmes is lehetne, ha megengedné magának ezt az érzést.

A testét megkaphatja, de ő fog irányítani. És nem ad magából a testénél többet.

Bálint lakrésze egy szobából, egy mosdóból, egy vécéből és egy kis konyhából áll. Nagyszerűen lehetne itt élni, Halina, ha ilyen lakrésze lenne egy családi házban, a fenekét a földhöz csapkodná örömében. Persze volt már neki lakrésze, pontosabban egy egész emelete, hatalmas terasszal, a fürdőbe épített nagy tévével, kilátással a tengerre, de az már régen volt, és jó ideje nem is érdekli. Az sem, hogy volt, és az sem, hogy mára elvesztette.

Bálint szobáját a franciaágy uralja. Ez kicsit megijeszti Halinát, de úgy dönt, kitart a terve mellett.

A fiú a fotelhez vezeti, és hoz neki egy kólát. Halina már azon gondolkozik, mi lesz a következő lépés. Bálint leül mellé a fotel karfájára, kezében egy másik doboz kólával, és bekapcsolja a tévét. Átöleli a lányt, és csevegni kezd a műsorról, amit a Nat Geo ad. Valami perui reptéren kokaincsempészeket tartóztatnak le. Egy hetvenegy éves nő tizenöt kilót próbál Spanyolországba csempészni a bőröndjében, ami hatalmas fogásnak számít. A nő tagad, Halina pedig várja, hogy Bálint letépje róla a ruhát. De a fiú az utazásról kezd csevegni vele. Elmondja, hogy már járt Dél-Amerikában, amiről Halinának a főnöknője jut eszébe, meg a brazil állásajánlat, amit kapott. Vagyis a hoteltesztelés. Magában mosolyog, mit szólna az apja, ha álruhában tesztelnék a szállodáját. Valószínűleg leszarná. Az apját senki sem tudja kikezdeni, csak a saját apja, akit láthatóan jobban tisztel, mint amennyit Halina nagyapja érdemel. A lány sosem érezte a rokonának.

– Nem érzed, hogy hiányzik a második otthonod? – kérdezi váratlanul Bálint.

– De. Hiányzik – feleli meglepve. – Csakhogy már nem a második otthonom. Már csak egy otthonom van.

– Ezt el kell magyaráznod – kéri Bálint.

Halina döbbenten veszi észre, hogy szex helyett beszélgetés a program. Nem érti. Mi a baj vele, hogy a fiú nem akarja lefektetni?

Mesélni kezd.

Később pityereg, majd sír is.

Bálint átöleli.

Nincs szex. Csak csók van, és simogatás.

Ki a franc érti a férfiakat? Mert ő aztán biztosan nem.

Mégis megnyugszik. Az az óvszer jól elvan ott, a dzsekije zsebében. Ő pedig mesél. Minden részletet elmond. Nem kellene, de nem tudja abbahagyni. Bálint tágra nyílt szemmel hallgatja.

Dóra

A tesztet le kell pisilni, de egy pohár vizeletbe is be lehet mártani. Elég fura lenne, ha pohárral vonulnék ki a személyzeti mosdó vécéjébe, tehát úgy döntök, hogy megpróbálom a megadott időtartamban lepisilni.

Utána vízszintesen kell elhelyezni, a vécépapír tartója pont megfelelő lesz ehhez. Ráfektetem a tesztet, közben felöltözöm. Még nem nézhetem meg, meg kell jelennie az ellenőrző csíknak.

Nagyon nagy önuralommal oda sem nézek. Visszaemlékszem arra az alkalomra, amikor Zsófi érkezését megtudtuk. Közösen csináltunk egy csomó dolgot. Péter hozta a tesztet, ha jól emlékszem, akkor egy műanyag pohárba pisiltem, és rögtön odaadtam neki. Együtt vártuk az eredményt a mosdónál. Amikor megjelent rajta a két vonal, Péter magához ölelt, és nem tudom, mennyi ideig csókolt, de azt tudom, hogy nagyon hosszan. És aztán bejutottunk valahogy a hálóba, levette rólam a pólót és a bugyit, és egy hatalmas szeretkezéssel ünnepeltük meg, hogy gyerekünk lesz. Az egész terhességem egy nagy szexuális örömmenet volt, mindenhol szeretkeztünk, a fürdőszobában, az étkezőasztalon, a kanapén, aztán amikor már kényelmetlen volt, akkor csak az ágyban, de szinte az utolsó pillanatig. Még a szülés előtti napon is együtt voltunk, és engem nem érdekelt, hogy mit írnak emberek az internetes fórumokon arról, hogy milyen kellemetlen is szülés előtt az együttlét, mert én nagyon vágytam rá, és még az utolsó napon is jólesett.

Aztán viszonylag hamar újrakezdtük. Zsófi két hónapos volt, és Péter végre úgy döntött, hogy hozzám mer érni. Emlékszem, mondta – talán a tanulmányaira hivatkozva –, hogy türelmesnek kell lennie, mert nekem nem lesz jó. Az igaz, hogy tovább kellett tartania az előjátéknak, de aztán amikor begerjedtem, igenis jó volt. Nem is emlékszem, hogyan kezdtek megritkulni az együttléteink, valószínűleg akkoriban történt, amikor Zsófi éjszakánként nehezebben aludt vissza. Vagy amikor Péter megint bent töltötte az estéket is a kórházban. Még egy ideig nagyon jó volt, aztán egyre ritkábban került rá sor.

Végre eljön a pillanat, már percekkel ezelőtt pisiltem le a tesztet. Most már megnézhetem.

Nem tudom, mit várok ettől, mert most egyedül vagyok, Péternek, ha jól tudom, mástól születik hamarosan gyereke, csak erről nem mer nyilatkozni, megszűnik az állásom, egy csomó ember életéért felelek, és nem tudok mit mondani nekik. Péternek nője van, de ha nem lenne, se stimmelnének a dolgok köztünk. Tehát a racionalitás szellemében negatív a teszt, bármit is képzeltem, amikor Judit feltette a kérdést: nem vagy terhes?

De itt az idő. Megnézem.

A kezembe veszem a tesztet, bár tulajdonképpen ez szükségtelen. Látom így is, ahogy ott fekszik a vécépapírtartó tetején.

És fogalmam sincs, mit tegyek.

Endrődi

A mentőernyő végül csak kinyílik. De már nagyon közel vagyok a földhöz, és nem fog annyit vissza a sebességemből, hogy megmentsen.

Nagyon gyorsan történik most már minden, nincs időm átgondolni a dolgokat, csak azt tudom, hogy hibáztam a főernyő kinyitásakor, hiszen előbb kellett volna nyitnom, és a mentőernyőt is később nyitottam ki, akár csak tizedmásodperccel is, mint ahogy kellett volna.

Nem vagyok profi. Szar ezt belátni, de nem vagyok profi, ha egy ilyen helyzetben kétszer is rosszul döntöttem.

Mint a rakéta, úgy közeledem a földhöz. Túl nagy a sebességem, akár kétszázzal is zuhanhatok.

Behunyom a szemem, de a következő másodpercben újra nyitva van, hátha tudok még segíteni magamon.

Azonban a föld felszíne már itt van. Nincs segítség.

Érzem, ahogy becsapódom. A lábamba belehasít a fájdalom, csúszom tovább a földön, belegabalyodva a mentőernyőbe, a mellkasomon fájdalmas nyomást érzek, aztán megszűnik a fájdalom.

Sötétség van, teljes sötétség.

Harmadik rész

Halina

Bálint kocsival viszi haza. Még uzsonnát is készített, melegszendvicset, amit megettek, mellé megitták a kólát. Halina csendesen üldögél az anyósülésen, és azon gondolkozik, nem tudná-e jobban megvédeni magát, a lelkét mindentől, ha lefeküdt volna Bálinttal. Ha Bálint nemcsak simogatta volna, és meghallgatja, hanem bedönti az ágyba? De ez nem történt meg, mintha nem is lett volna ma erre lehetőség. Holott volt, hiszen Bálint szülei sem voltak otthon. Halina egészen meg van zavarodva. Mi lesz ezek után? Azt hitte, lefekszik Bálinttal, és utána minden sokkal egyszerűbbé válik. Hát nem feküdt le vele, és minden egyre bonyolódik. Azt gondolja, ha egy lány hideg fejjel, előre kitervelten ágyba bújik egy fiúval, akkor nem szerezhet sebeket, mert ő irányít, ő határozza meg, mikor és mi történjen. Azonban most nem ebbe az irányba mentek az események, nem volt szex, és Halina arra eszmél, talán nem is ő fogja megszabni, hogyan alakuljanak a dolgok közöttük. Valószínűleg nincs ráhatása, mert a fiú irányít, ő dönt, hogy mi legyen velük.

Ijesztő számára ez az érzés.

És nem csupán ez az ijesztő, hiszen a másnap miatt is aggódhat.

A ház előtt búcsúzkodnak. Illetve csak Bálint búcsúzkodik, Halina szótlan marad, ad neki egy puszit, és kiszáll. A fiú még utánaszól, de úgy tesz, mintha nem hallaná a hangját. Bemegy a kapun, és felsiet a lépcsőn.

Arra gondol, amit az apja mondott neki. Hogy másnap mi lesz a cégnél, a hotelben. Végül is maradhat ő csendben, nem kell neki semmiről sem tudni, nem derülnek ki a dolgok azonnal, sőt, ő maga akár bele sem kell hogy keveredjen, bár ebben azért nem lehet biztos.

Viszont a főnöknőjét nem hagyhatja abban az elkeseredett állapotban, amiben ma látta. Vele muszáj lesz beszélnie. Ha csak részigazságot mond neki, az sem baj. De valahogy meg kell nyugtatnia.

Egyvalaminek örül: hogy egyelőre az anyjával nem kell beszélnie az ügyről. Az anyja, amilyen öntörvényű, büszke nő, a végén még felhívná az apját, és csak elrontaná a dolgokat.

Nagy sóhajjal lép be az ajtón.

Dóri

Megcsörren a telefonja. Látja, hogy Lóránt Dénes a hívó. Megörül a hívásának, bár a délelőttöt együtt töltötték, méghozzá kellemes lebegésben, röhögcsélve.

– Szia. Elfogyott a torta?

– Nem, az még bőven kitart, és tényleg nagyon finom.

– Örülök. Mi újság? – nevet.

– Tudom, kíváncsi vagy, miért nem beszélünk apáddal.

– …

– Nem gondoltam, hogy meg kell veled osztanom, azért nem mondtam semmit.

– Erre rájöttem.

– Viszont sokat gondolkoztam azon, hogy nem tartozom-e neked azzal, hogy elmeséljem.

– A tortáért? – kérdezi, mosolyog a hangja, de közben halálosan komoly marad.

– Hát persze.

– Rendben. Hallgatlak.

– Amikor legközelebb találkozunk, elmesélem. Nem szeretném telefonon.

– Rafinált… szóval süssek egy új sütit, igaz?

– Nem, inkább szólj majd, ha ráérsz.

Szíve szerint azt mondaná, hogy akár most rögtön, de nem akar visszaélni a helyzettel. Bár furdalja a kíváncsiság, nem rohanhat vissza Lénártékhoz. Kérdés az is, hogy mit fog mondani a férfi. Nagyon nem szeretne rosszat hallani az apjáról.

Kinyitja a telefonján a dokumentumokat, amelyek az előző nap érkeztek e-mailen. Átküldi a nyomtatványt a nyomtatóra, és arra gondol, amit Lénárt mondott neki. Hogy nem játszhatja a szülőt a szülei, nagyszülei, testvérei felett, meg kellene próbálnia elengedni ezt a kontrollmániát. Sajnálattal állapítja meg: egyáltalán nem biztos benne, hogy a hozzátartozói nem szorulnak rá arra, hogy gyámolítsa és figyelje őket. Ugyanakkor persze jó lenne laza csajjá válni, aki bízik az apjában, anyjában, a testvéreiben, és a saját életében is. Aki nem akarja mániákusan ellenőrizni maga körül a dolgokat. Még a füvezés is kontroll alatt zajlik, hiszen csak Lénárttal szokott néha rágyújtani. Nem biztos benne, miért van így: mert fél, és abban bízik, ha valami történne vele, akkor Lénárt megmenti, vagy mert Lénártot félti, és ő akarja felügyelni. Mindenesetre a cigizés sem menne elengedetten, más körülmények között. Mindig pontosan megjelenik a munkahelyén, és az olyan munkakörökben dolgozókat is óvatosan ellenőrzi, akiknek a munkájához valójában semmi köze. Természetesen tisztában van vele, hogy időnként túllépi a normális határokat, és meg kell tennie mindent, hogy ellazulhasson a saját életében. Úgy gondol erre, mintha a tengerben felfeküdne a hullámok tetejére, és hagyná, hogy bármerre sodorja a víz. Csakhogy nem feküdne fel rá, és nem hagyná sodortatni magát, ez már Balin, a szörfleckék során is kiderült.

Elkezdi kitölteni a papírokat.

A megoldás arra, hogy ne aggódjon folyton a körülötte folyó dolgok és a szerettei miatt, csakis az lehet, hogy valóban elmegy Ugandába, maga mögött hagyva mindent, és helyieket gyógyít a legjobb tudása szerint. Aztán majd hazajön, dolgozik, szakvizsgázik, és jelentkezik az Orvosok Határok Nélkül szervezetbe, hogy minél távolabb kerüljön a béklyóktól, saját, kontrollmániás énjétől.

Csak egy pillanatra fut át az agyán, hogy ez hasonló menekülésnek látszik, mint amikor Dóra elhagyta az országot. Aztán elhessegeti ezt a gondolatot.

Endrődi

Egy pillanatra magamhoz térek. Fázom, és alig kapok levegőt. Amikor megérzem a fájdalmat a lábamban, az egész testemben, az orromban ott a föld szaga is. Földet értem, de valami nagy baj van. Fogalmam sincs, az órám jeladója működik-e, telefont nem hoztam magammal. Nemsokára leszáll az este, novemberi este, és egyáltalán nem tudom, milyen sérülésem van, nem mozdul a lábam, kérdés, hogy van-e belső vérzésem, miért fáj ennyire a lélegzetvétel, eltört-e bordám, átszúrta-e a tüdőmet, nincs-e ablakos bordatörésem, mert akkor összeomlik a tüdőm, és kész, passz. Ha a legrosszabb forgatókönyvre kell számítanom, akkor nem valószínű, hogy reggelig itt kihúzom. A kezem mozog, ez a jó hír. A rossz, hogy a lábamat nem vagyok képes megmozdítani, viszont érzem a fájdalmat, ami ebben az esetben mégiscsak jobb, mintha semmit sem éreznék.

Újra rám terül a jótékony sötétség.

Egy mentőben nyílik ki újra a szemem. Rohamkocsinak tippelem, ami eléggé megvisel. Szorosan rögzítve vagyok az ágyon, csövek mindenütt. Meg akarom kérdezni, milyen sérülést szereztem, de egy maszk van az arcomon, és valószínűleg egyébként sem jönne ki hang a torkomon. Infúzió csöpög belém, és amikor a mentőorvos meglátja, hogy ébren vagyok, beszúr valamit az infúzióba, nyilván elbódít.

Egészen szar a helyzet.

Halina

Fekszik az ágyán, fülhallgató a fülén, zenét hallgat. Amióta látták a moziban a Csillag születiket Bálinttal, mindig a Shallow-t és a Music to My Eyes-t dúdolja, és ez is szól a fülébe, amikor teheti. Az anyja rizses húst készít birkahúsból, van egy hentesük, aki tudja, hogy Lizának birkahússal a kedvében lehet járni, és nagyon tetszik neki az anyja, úgyhogy már többször elmondta, akár Új-Zélandig is elmenne, csak hogy Lizának minőségi birkahúst szerezzen. Halina élvezettel engedi magához az étel illatát, ami a gyerekkorát hozza vissza. Dubaiban rendszeresen készített az anyja hagyományos arab ételeket, az apja is szerette az anyja főztjét. Most, ahogy beszűrődik az illat, és Bradley Cooper azt énekli Lady Gagának, hogy You are music to my eyes, Halina a körülményekhez képest a lehető legjobban érzi magát. Relaxál. Kikapcsol. Már azt sem bánja annyira, hogy nem sikerült a terve Bálinttal kapcsolatban, és mégsem úgy alakultak a dolgok, ahogy kitalálta. De még lefekhet vele, és megtörténhet, amit eltervezett.

Most lazít. Holnap reggel korán kell elindulnia. Ahogy szól a zene, lebegést érez, most jött el a pillanat, hogy felkészüljön a másnapra.

– Bármilyen szívességet kérhetsz tőlem, Halina. Ne szabadkozz, az édesapád vagyok! – mondta délelőtt Nadir, amikor a lány kétségbeesésében őt hívta.

– Tudod, egy szállodában dolgozom. Ismerem a véleményedet, hidd el, majd tovább fogok tanulni, megterveztem az egészet, most ne adj ebben tanácsot – kérte, nehogy az apja megint előjöjjön azzal a szöveggel, hogy egyetemre kellett volna mennie, mert azt támogatta volna. Ő nem akart az apja pénzén egyetemre járni. Aztán mégis: most egy sokkal nagyobb szívességet készül kérni tőle. – De véletlenül meghallottam a főnöknőm beszélgetését a nagyfőnökkel. A szálloda spanyol tulajdonban van, és úgy néz ki, hogy holnap eladják a hotelt.

A mostani tulajdonos nem igazán akarja a vevőjelöltnek adni, szerintem ki is akar szúrni vele, ha jön egy másik hasonló, netán jobb ajánlat. De honnan jönne? Itt nem így mennek a dolgok – hallgatott el. Tudta, hogy Nadir nem is érti, hogy nem jöhet egy nap alatt másik ajánlat, az ő világa nem így működik. Ha az apja üzletet lát valamiben, akkor akár tíz perc alatt megveszi, átutalja az árát, kigolyóz másokat. De persze ebben a szállodában valószínűleg nem lát üzletet, mert nem valami dübörgő bizniszről van szó.

– És te? Miért érdekel ez téged? Recepciósként biztos megtartanak – felelte az apja. Halina elkerekítette a szemét. Mondta volna az apjának, hogy recepciós lett? Nem emlékezett rá. De talán csak összekeverte a szobalányt a recepcióssal az apja, neki az alkalmazott egykutya. Úgy döntött, nem megy most ebbe bele, mert Nadir valószínűleg azt sem tudja, mit dolgozik a hotelben, csak beletrafált.

– Egyrészt ez egyáltalán nem biztos. Másrészt szeretem ezt a szállodát és a munkámat. Terveim vannak vele.

– Ezt már akkor mondtad, amikor felvettek, de őszintén, egyáltalán nem tudom, miféle nagy terveid lehetnek, amikor kulimunkát végzel.

– Mindegy. De amit nem mondtam: a főnöknőm, a szálloda igazgatója nagyon normális, és mindenkit név szerint ismer, nem maga miatt bánkódik, hanem azért, mert az új tulajdonos valószínűleg a saját embereit hozza ide. A saját emberei pedig szintén saját embereket hoznak majd, legalábbis azokba a munkakörökbe, ahol belelátni a hotel ügyes-bajos dolgaiba, anyagi ügyeibe. És akkor a főnöknőm nagy álma, hogy fejleszti a hotelt, az étteremből fine dining konyhát csinál, meg hogy egyben tartja a jó csapatát, csak álom marad. Mindannyian szét fogunk széledni.

– Nem értem, miért érdekel téged, hogy a főnököd álmai nem valósulnak meg. És hogy miért mondod ezt nekem.

– Azért, mert te vagy az egyetlen, aki segíthetsz… aki megveheted ezt a hotelt még ma. Aki jobb ajánlatot adhatsz, vagy ugyanolyat, mint a másik jelölt. – Hát csak kimondta.

Hallgattak a vonal mindkét végén. Halina már-már azt hitte, hogy megszakadt a hívás, amikor Nadir megszólalt.

– Tudod, Halina, bár szerénytelenül hangzik, okos ember vagyok, és ezt abból is tudhatod, hogy bárki fejével képes vagyok gondolkodni. A tiéddel is. Így hát mindig egy lépéssel előtted járok.

– Nem értem. Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, kislányom, hogy már megvettem azt a szállodát – felelte derűsen. – Olyannyira megvettem, hogy holnap reggel ott lesz annál a spanyolnál és nálatok az emberem a papírokkal.

– Vagyis a tiéd a hotel? – hüledezett a lány.

– Igen.

– Ó. És miért vetted meg?

– Nem hiszem, hogy az üzleti döntéseimet meg kellene beszélnünk. Illetve természetesen megbeszélhetjük, de akkor ne csak erről az egy döntésemről beszélgessünk.

– Miattam vetted meg?

– …

– Szóval igen.

– Ne bízd el magad.

– Dehogy bízom! – mosolyodik el. Ezért imádja és gyűlöli egyszerre az apját: mert képes a szeretteit is olyan helyzetekbe hozni, amikben kizárólag ő irányít, és ezt elég szemléletesen meg is mutatja. – És mit tervezel velem, mint új tulajdonos? Maradhatok a recepción?

– Nyilván.

– És a főnöknőm?

– Az igazgató?

– Igen.

– Még nem tudom.

– Nagyon jó szervező, nagy tapasztalattal, mindent tud a szállodaiparról – sorolta idegesen Halina, és arra gondolt, nehogy éppen az apja miatt kelljen távoznia Dórának! Ha így lenne, akkor többé nem áll szóba vele.

– Jó. Meglátjuk. Az a kérésem, hogy holnap reggel fél hétkor legyél a Kempinski Hotel recepcióján. Ott találkozol az ügyvédemmel.

– Én?

– Igen. Te vagy a lányom, és azt a hotelt vettem meg, ahol dolgozol, tehát elvárom, hogy legyél ott, ahol várnak rád.

– De mit kell ott tennem? Nem értem.

– Semmi olyat, amit ne tehetnél meg. Nyilván intéz majd hozzád néhány kérdést a szállodával kapcsolatban.

– Egyszerű recepciós vagyok!

– Halina, ne kezdd most meg ezt. Amikor felhívtál, éppen azt akartad, hogy vegyem meg a szállodát. Most meg azon elégedetlenkedsz, hogy korán fel kell kelned és találkoznod valakivel…

– Nem a koránkelés izgat. Megszoktam.

– Akkor legyél jó lány, és érj oda időben. Aztán majd holnap, később beszélünk.

Ennyi volt, nagyon meglepő és nagyon jó hír. Ennek ellenére Halina nem tudja magában helyrerakni, hogyan jutott eszébe az apjának, hogy megvegye a hotelt. Természetesen nem számít szokatlan húzásnak tőle az ilyesmi, de hogy képes egy magyarországi befektetést csinálni… az meglehetősen furcsa. Ezer más szállodát megvehetett volna, ám ő azt választotta, ahol a lánya dolgozik.

Több mint érdekes. Halina szívesen elmesélné az egészet az anyjának, de tart tőle, hogy Liza azt mondaná, meneküljön ebből, ne hagyja, hogy az apja végül uralkodjon rajta. Halina nemcsak hogy nem akar más állás után nézni, hanem itt akar dolgozni, ha lehet, akkor még majd egyetemistaként is. Azon is elgondolkodik, vajon mikor mondta el az apjának, hogy pontosan hol dolgozik. Azt gondolta, az apja úgysem jegyzi meg, mi a hotel neve, és hogy hol van Budapesten a szálloda. De ezek szerint tényleg képes az ő fejével is gondolkodni és egy lépéssel előtte járni.

Míg fő a kaja, és újra az elejétől hallgatja az albumot, elgondolkodik rajta, vajon várható volt-e, hogy Nadir megvegye a hotelt. Mennyit tud róla, a munkájáról? Nyilván nem sokat. Mégis megvásárolta. Halina úgy dönt, betudja az egészet sorsszerűségnek.

Aztán majd elmondja Dórának. Ettől tart a legjobban, hogy miként tálalja. Lehet, hogy a főnöknője egy csapásra megutálja őt. Igen. Ez valószínű.

Judit

– Újra én vagyok – jelentkezik be egy férfihang Juditnak Péter telefonjáról. Felismeri: a repteres fickó. Arra gondol, Péter biztos ott felejtette a telefonját.

– Miben segíthetek?

– Önnel beszéltem valamivel korábban, igaz? Mondta, hogy Péter gyerekeinek az édesanyja.

– Így van.

– Péter balesetet szenvedett. Jelenleg mentővel viszik az ügyeletes traumatológiára.

– Jézusom. Mi baja lett?

– Nem tudom, nem vagyok orvos, de nem volt magánál, meg azt mondták, valószínűleg lábtörése is van. Nem tudok többet, és nálam maradt a telefonja. Még ma beküldeném neki, de tartok tőle, hogy intenzívre kerül, aztán ki tudja, egy kórházban visszajut-e hozzá a telefonja. Az a kérdésem, hogy kinek adjam oda…

– Túléli?

– Hát, szerintem igen. Valószínűleg az volt a baj, hogy nem nyílt ki a főkupolája, amikor nyitni akart. Későn nyílhatott a mentőernyő, kicsit bele is gabalyodott. Sokára találtuk meg, relatíve sokára. Az órájában van GPS-es jeladó, az vezetett nyomra, először mentek a kollégáim, aztán már jött a mentő is. Stabilizálni kellett, tehát elment ezzel egy kis idő. Én nem voltam ott, azt mondta a mentőorvos, majd a kórházban derül ki, milyen sérülései vannak, a belső sérüléseket nyilván nem látja.

– Jézusom. Szólok a lányomnak és Péter feleségének is. Én az első… felesége vagyok.

– Ó. Hát sajnálom, ami történt. A családi szálak nem tartoznak rám. Kinek adhatom oda a telefont?

– Vissza fogom hívni, megbeszéljük. De most muszáj értesítenem a lányunkat.

Azonnal hívja Dórit. Talán ő ki tudja nyomozni, melyik az ügyeletes traumatológia.

Arra gondol, hányszor kérte Pétert, hagyja abba a repülést. Eleinte ugyanis csak repült. A „csak”-ot idézőjelben érti, mert a környezete már ettől a sportágtól is megőrült, hogy Péter repülőgépet vezet úgy, hogy közben nulla-huszonnégyben betegeket lát el, alig van ideje pihenni. Judit számára az is kérdéses, vajon a vizsgához megvolt-e az összes szükséges repült órája, bár amikor ezt kérdezte tőle annak idején, Péter mindig azt válaszolta, sosem ragadtatná magát olyan felelőtlen lépésre, hogy a kötelező óraszám teljesítése nélkül egyedül vezessen egy repülőt. De ki tudja. Péter valóban követi a szabályokat orvosként, azonban Lénárt régen többször elmondta, hogy van benne egy úttörő, egy kísérletező is, és ez még megbosszulhatja magát, ha nem vesz vissza a kísérleteiből. Hát úgy látszik, az ejtőernyőzésnél jött elő belőle ismét ez a hajlam.

Az ejtőernyős ugrással Judit egyáltalán nem értett egyet, mindig az izgalomtól reszketve várta haza a gyerekei apját, de még ennél is idegesebb volt, amikor Péter arra az őrültségre, a bázisugrásra váltott. Amikor rákeresett erre a sportágra, az első találati oldal csupa ilyen hírt mutatott: „Életét vesztette a bázisugró”, „Bázisugrás közben a sziklának csapódott”. Attól kezdve zabszem nem fért a fenekébe, amikor Péter összeszedte az ugrócuccait a garázsban. Ha kérte, hogy ne menjen, a férfi mindig azt felelte, hogy ő megfontolt családapa, ráadásul mindig kiemelt figyelmet fordít az ernyője összehajtogatására, ami a kulcsa az egésznek.

Akkoriban Judit már azért imádkozott, hogy Péter inkább ejtőernyős ugrásra menjen, és ne egy szikláról vesse alá magát a mélybe a többi bázisugrót követve. Még mindig veszélytelenebbnek gondolta az ejtőernyőzést.

Valószínűleg nem volt igaza.

Hogy mondja meg Dórinak?

Dóra

A hűtőszekrénynek dőlve állok, és nem csodálnám, ha a nagy krómozott doboz rezegne a szívem zakatolásától. Az imént hívott Dóri azzal, hogy Péterrel most érnek be a mentők a kórházba, ő már úton van, nem tud semmit.

Zsófi egy kifestőt nézegetve párizsis zsömlét eszik a konyhaasztalnál, de amikor rám néz, megáll a falat a szájában.

– Mi van, anyu?

– Semmi, Zsófikám. Most el kell majd szaladnom, de áthívom hozzád Petrát.

– Jaj ne, akkor inkább jöjjön Dóri. Hová mész? – kérdezi legörbülő szájjal, morzsás arccal, vad pillantással. Imádom. Tiszta apja egyébként. – Biztos az a hülye szálloda, mindig oda kell menned!

Bárcsak oda kellene.

– Sietni fogok, megígérem.

– Vigyél magaddal engem is!

– Zsófikám, unatkoznál. Inkább rajzoljatok Petrával! – kérem, és már hívom is az egyetemista lányt, aki időnként Zsófira vigyáz. Reménykedem, hogy felveszi, és rá fog érni.

Undok, esős, hideg, sötét az este. Egy pillanat alatt váltott át a kései nyárutó téli időjárásba, nem is tudtam elcsípni, mikor történt. Talán valamikor akkor, amikor bent gondolkodtam a szobámban, a szállodában, amikor a búcsúzást terveztem, meg az új életemen gondolkodtam.

Mert amikor kiléptem, és elindultam Zsófiért, össze kellett húznom magamon a kabátot, és most, hogy újra úton vagyok, látom a kijelzőn, hogy már a fagypont közelében van a hőmérséklet, és szemetel az eső a szélvédőmre. Egész biztosan nem kellene ennyire nyomnom a gázt, le is lassítok, egyben és épségben kell megérkeznem a kórházba.

Kétségtelenül ez életem eddigi legellentmondásosabb, legsötétebb napja, és nincs időm végiggondolni a következő lépéseket. Csak az jár a fejemben, hogy Péterrel minden rendben legyen. Bár hogy lehetne minden rendben, ha egy rohamkocsi száguldott vele a kórházba? Azt sem tudtam, hogy ugrani indult. Semmit sem tudok most már. Semmit a világon.

Dóri a traumatológiai osztály bejáratánál vár a folyosón. Farmerben van, de fehér köpenyt visel, a kitűzőjével. Magas, karcsú lány, a rövidre vágott haja, mint mindig, tépett, szándékosan összevissza áll. Sápadt az arca, véreres a szeme, nem szoktam ilyen fáradtnak, kialvatlannak látni, pedig mióta dolgozik, mindig elég nyúzottnak tűnik a rengeteg túlórától.

– Mit tudsz róla? – kérdezem, miközben megölelem.

– Van egy lábszárcsonttörése, amit lehet, hogy operálni kell. Néhány sérülés a másik lábán, egy nyílt seb, de azt csak össze kell varrni.

– Mikor operálják?

– Nem ez a fő probléma – mondja rekedten, és könnyek gyűlnek a szemébe. – A gond az, hogy három bordája eltörött, és az egyik átszúrta a tüdejét. Mivel ez nagyon nagy fájdalmat okoz, és nem venne rendesen levegőt a fájdalom miatt, ezért néhány napig biztosan mélyaltatásban lesz, és géppel kell lélegeztetni.

Úgy érzem, mintha pofon vágtak volna.

– Úgy érted, kómában? – suttogok.

– Mesterséges kómának is nevezik, de rutineljárás olyan baleseti sérülteknél, akiknek nagyon nagy fájdalmuk lenne, ha nem kapcsolnánk ki a tudatukat – magyarázza, és már le is törölte a könnyeit. Igyekszik profinak látszani, de tudom, csak azért próbálja nem mutatni az elkeseredettségét, hogy ne ijesszen meg engem. Most veszem észre, hogy még mindig fogom a karját. – Máshogy képzeld el, mint amikor például egy agysérülésről van szó. Itt csak a fájdalmat kell kikapcsolni. Hiszen már egy bordarepedés is iszonyatos fájdalmat tud okozni légvétel közben, és neki eltört három bordája. Nagy szerencse, hogy egy-egy bordája csak egy helyen tört el, így nem omlott össze a tüdeje, de most két-három napig gyógyszerekkel mélyaltatásban tartják, hogy ne érezze a fájdalmat. Intenzív osztályra kerül, folyamatosan monitorozzák, és mesterségesen lélegeztetik. Legfeljebb öt napig szokás ilyen esetben mélyaltatásban tartani a betegeket – teszi hozzá. Most jövök rá, hogy Dóri, a kislány, akit tizenhat éves korában ismertem meg, már nem kislány. Orvos lett, aki valószínűleg egyre jobban végzi a dolgát, és nagyon megnyugtatóan beszél, annak ellenére, hogy a saját apjáról van szó. – De aput szerintem előbb fel fogják ébreszteni.

– Mi történik, ha nem ébred fel? Ettől nem kell tartani? – kérdezem, és már nem tudom tovább tartani magam. Sírok én is.

– Fel fog ébredni. Például egy agysérülésnél sokkal kritikusabb a helyzet, de apánál minden rendben lesz.

Mintha valaki mással történne ez az egész, úgy nézem kívülről, ahogy várunk Dórival. Ő persze bemehetne bárhová, hiszen itt dolgozik, de velem marad. Fogjuk egymás kezét, és azt hiszem, mindketten rettegünk. Még ő is, aki tudja, mi történik Péterrel. Nem érzékelem, mennyi idő telik el így, mire jön Dóri főnöke, és azt mondja, a körülményekhez képest minden rendben van, beöltözve benézhetünk Péterhez az intenzív osztályra.

– Mikor fog felébredni? – kérdezem a főorvost.

– Megpróbáljuk másfél-két nap múlva lekapcsolni a lélegeztetőgépről, és ha tud már könnyebben lélegezni, akkor felébresztjük. Azért kell altatnunk, vagyis egyfajta eszméletlen állapotban tartanunk, mert a fájdalom miatt ritkábban és felületesebben lélegezne, és ezzel nem jutna elegendő oxigénhez. De legkésőbb negyvennyolc óra múlva, azt reméljük, már képes lesz kielégítő önálló légzésre. Akkor majd megkonzultáljuk vele a lábtörését.

Jézusom. Félnek tőle, hogy nem mernek nélküle dönteni?

– Amíg altatják, nem lehet megoperálni, igaz? – kérdezem.

– Nem. Előbb tudjon önállóan lélegezni, legyen rendben a tüdeje. A lábszárcsontja tört el, esetleg meg lehetne csavarozni, de mivel nem mozdult el, és egyéb indikációt sem látunk ebben a pillanatban, szerintem majd együtt döntünk. Évfolyamtársak voltunk az egyetemen – teszi hozzá.

Hűvös van a szobában, gépek, monitorok mindenütt.

Péter leghátul fekszik, sápadtan, egy gép mozgatja fel és le a mellkasát. Csövek mindenütt. Infúzió, lélegeztető… csukva a szeme. Látszólag békésen alszik. De már nagyon régen láttam álmában, rég figyeltem meg, ahogy alszik. Igen, évekkel ezelőtt szívesen néztem, amikor aludt mellettem az ágyban, én pedig még olvasás után nem oltottam le a villanyt. Most ébredek rá, milyen sok minden elmaradt az életünkből, és ezt nem lehet arra fogni, hogy gyerekünk született. Valahogy elmentünk egymás mellett.

Régen megesett, hogy finoman megsimogattam, amikor aludt. Nem ébredt fel rá, csak megfogta a kezem és magához húzott. Olyankor csak hajnalban kapcsoltam le a villanyt, amikor felébredtem pár percre, addig összebújva aludtunk.

De most minden más, az egész életünk változik.

– Nem fog meghalni, ugye? – kérdezem. Nem tudom, kitől. Dóritól? A főorvostól? Bárkitől, aki egy nemet ki tud mondani felelősen.

– Nem – válaszol az orvos. Megérinti a vállam. És Dóriét is. Nem tudom, másokra hogyan hat egy ilyen érintés, de mi mind a ketten bőgni kezdünk.

– Az utóbbi nem volt éppen a legfelhőtlenebb időszakunk – közlöm számomra is váratlanul Dórival, ahogy megyünk a parkoló felé. Együtt megyünk haza, a főnöke küldött el minket. Ahogy mondta, Péter jó kezekben lesz, Dórinak viszont már kora reggel itt kell kezdenie, engem pedig vár otthon Zsófi. Hát nem tudom. Zavar, hogy nem maradhattam Péterrel kettesben. Dóri azt mondja, a mélyaltatásban talán valamelyest hallják és érzékelhetik a betegek, hogy mi történik körülöttük. Holnap, bár kemény nap lesz, ahogy kirúgnak, és én bejelentem a szállodában a kirúgásomat, és elvégzem a piszkos munkát (vagy inkább nem végzem el, miért is könnyíteném meg az új tulajdonos dolgát), jövök ide. Talán valóban nem történnek véletlenül a dolgok. Azért rúgnak ki holnap, mert Péter mellett kell most lennem.

– Szerintem nincs olyan, hogy legfelhőtlenebb időszak – legyint Dóri, mintha már olyan sokat tapasztalt volna. – Ráadásul apu alig van itthon.

– Igen – bólintok. – Dóri, nem kellett volna értesítenünk a nagyszüleidet?

– Szerintem elég lesz holnap. Vagy amikor aput felébresztik. Nem hiszem, hogy éppen ez hiányozna nekik most. Halálra izgulják magukat, de ha csak arról tudnak, hogy apu lábtörést szenvedett, egész más lesz a dolog súlya.

Ő már ezt is megtervezte. Péter kicsi lánya, aki olyan volt, mint egy törékeny virágszál, komoly rendet tart az életében. Na nem a lakásában, azt nem. Amikor néha nálunk alszik, akkor is szanaszét hevernek a cuccai, egyetemistaként pedig katasztrófa volt, amit művelt, főleg vizsgaidőszakban. Kólásdobozok, koszos cuccok, messzire elkerültem a szobáját. Aztán szép lassan egyre több időt töltött a másik, saját lakásában. Akkor kezdett felnőni. Már rég jártam nála, de feltételezem, most is ráférne az otthonára egy alapos rendrakás és nagytakarítás.

– De tudod, egy kicsit megrepedt köztünk valami – folytatom. A fene tudja, miért akarok éppen a lányával lelkizni. Mégis úgy érzem, ki kell öntenem a szívemet. – Nem is kicsit.

– Nagyon sajnálom – néz rám melankolikusan. – De most ne erre gondolj. Nem lehet negatív gondolatokkal meg rossz emlékekkel látogatni valakit az intenzív osztályon. A problémákat pedig elég utána megoldani, amikor már jobban lesz.

Tehát Dóri felnőtt, mosolyodom el. Egy igazi diplomata lett. Olyan, mint az apja. Még csak azt sem engedi, hogy kiöntsem a szívemet, mert nem akar állást foglalni, vagy éppen nem akar rosszat hallani, netán mondani az apjáról. Végül is én vagyok a hülye. Hogy jövök ahhoz, hogy Péter lányát terheljem a dolgainkkal? Pont most, ebben a nehéz helyzetben?

Hazaérünk. Dóri nem jön fel, mindkettőnknek nehéz napunk lesz holnap. Megígéri, hogy reggel, amint beér és látta az apját, azonnal hív. Nem osztom meg vele, hogy engem minden valószínűség szerint reggel fognak kirúgni, és ezért nem tudok bemenni rögtön felkelés után, mert úgy érzem, ezzel is több súlyt tennék rá az ildomosnál.

Zsófi természetesen már alszik, Petrának, aki vigyázott rá, odaadom a pénzt és megköszönöm a segítségét, aztán a telefonhoz megyek. Tudom, hogy Gabit kéne elsőként hívnom, mert ő a legjobb barátnőm, mégis Judit számát ütöm be, a kései időpont ellenére.

Másnap

Nadir

Korán kel. Egyébként is korai az időpont, de nem szokott sokáig aludni, reggel intézi el a legfontosabb ügyeit, most pedig nagy nap lesz. Sötét nap, egyeseknek.

Liza és Halina még biztosan alszanak, ám ma Halinára is vár meglepetés.

Még csak dereng odakint, de ő már a futópadon kocog. Nem esik különösebben jól, ám valamit muszáj csinálnia a teljes megőrülés ellen. A várakozás a legnehezebb.

Zohra odaát alszik, a hálóban. Ő is nagyon szép lány. Szerencsére terméketlen, gondolja Nadir. Huszonnégy éves, alacsony, filigrán, szereti a szép ruhákat, mindig kifogástalan a sminkje, odaadóan foglalkozik a saját testével: kozmetikus, masszőr, a Jimmy Choo tűsarkúk okozta lábfájásra lábmasszőr, saját körömlakkozó és körömápoló brigád, edzőnő, botoxozó bőrgyógyász (a szemráncok megelőzésére), plasztikai sebész, aki az orrát megigazította, személyi shopper, aki a ruhavásárlásaiban segíti, sminktanácsadó, sofőr, és Marina, aki a háztartásukat vezeti.

Zohra mindenben megfelel a Nadir szülei által támasztott követelményeknek. Kivéve abban, hogy még nem szült gyereket Nadirtól.

Hát az élet ilyen, gondolja Nadir, félig sajnálkozó, félig csibészes mosollyal. Hiába vizsgálták meg őket, csak annyit tudtak megállapítani, hogy mindketten nemzőképesek, türelem kell hozzá, mondta a doktor. Nadir próbálta rávenni, mondja azt, hogy Zohrának van valamilyen született anatómiai elváltozása, ami miatt nem tud teherbe esni, de a doki, bár elfogadta és azóta is elfogadja Nadir pénzét, azt javasolta, maradjanak a „szükséges” hazugságoknál, ne tetézzék azt.

Nadir csak azért nem cseréli le az orvost, mert ő adja be havonta injekcióban a fogamzásgátlót Zohrának, valamilyen vitaminnak állítva be, amit egyébként szintén bead neki.

Nem csodálkozik, hogy együttműködő partnerre lelt az orvosban. Megszokta, sőt a családja megszokatta vele, hogy amit meg akar valósítani, azt tűzön-vízen keresztülviszi.

És pontosan ez lesz a családja veszte.

Nadir mindenki előtt jár az események kiszámításában, és meglepődik, hogy ez a képesség csak őt jellemzi a családjában. Ha az apja vagy a testvérei birtokukban lennének ennek a tulajdonságnak, akkor már rég megpróbálták volna kideríteni, miféle titokzatos cégek vásárolták fel a részvényeik egy részét. Mivel nem tették, a végső csapást ma fogja rájuk mérni.

Nagyon sajnálja őket. Valóban nagyon. De akkor is. Sokkal jobban bántja, amit vele tettek, még akkor is, ha a hazájában ez nem igazán szokatlan: helyi feleséget kényszerítettek rá. Nadir többször elgondolkozott azon, vajon az apja ki tudta-e sakkozni előre, hogy Liza elhagyja őt, ha még egy nőt elvesz feleségül. Ehhez azért nem kell zseninek lenni, hogy megjósolja. A nyugati nők ritkán viselik el, megaláztatásnak élik meg a második asszony megjelenését. Ha Nadir nem élt volna sok éven át Amerikában, és nem lenne annyi nyugati barátja, akkor talán maga sem értené, miért. Vagy ha nem találkozott volna Lizával. Ha nem róla lenne szó, valószínűleg most egyáltalán eszébe sem jutna, hogy tönkretegye a családját. De így nincs más lehetősége.

Bő tíz éve, amikor a világra beköszöntött a gazdasági válság, Nadir alig tudta visszafogni magát, hogy ne mutassa, mennyire örül a váratlanul jött hírnek, hogy minden előrejelzés ellenére elkezdtek zuhanni Dubaiban az ingatlanárak. 2008 első felét még kivárással és az elemzői által készített dokumentumok alapos áttanulmányozásával, előrejelzések felállításával töltötte, és úgy tippelt, az előző évihez képest a húsz százalék visszaesés az ingatlanok áraiban még nem a plafon. Az első félévben nem mozdult, nem adott el, nem vett. Apja néhányszor tárgyalt vele, mert őt érzékenyebben érintette: a hajóbizniszébe éppen a válság miatt kellett egy másik céggel társulnia, és a kivásárlási pénzből ingatlanba fektetett. Nadir bólogatott, amikor apja elmondta neki, milyen ingatlanfejlesztésbe kezd majd, amikor a válság hatása már nem fog érződni az emirátusban. Apja jóslata szerint a félév végén megállnak, és utána emelkedni fognak az ingatlanárak, akár a lakásokat, akár a telkeket illetően. Nadir nem osztotta meg vele a saját véleményét.

A második félévben még jobban bezuhantak az árak, és Nadir kicentizte a vásárlásait. Akkor vette a másik telket a Palmon, ahol most a villája áll. Bevásárolt más cégekhez, volt, ahová olyan céggel társult be, amelyről senki sem tudta, hogy ő áll mögötte. És elkezdett építkezni, akkor, amikor a világ összes darujának ugyan több mint huszonöt százaléka az Egyesült Arab Emirátusokban álldogált, de nagy részük nem dolgozott. Nadir építési cégeknek adott munkát, és ezzel hosszú távon nagyon jól járt, mert a mai napig ár alatt vállalnak neki munkát azok a cégek, amelyeket az akkori megbízásokkal átsegített a válságon. Mert hogy Dubai a lehető leggyorsabban talpra fog állni, azt Nadir, de talán még az apja is tudta.

Most jött el az ideje, hogy továbblépjen az életében. Tudta azt is, hogy nem feltétlenül halogathatja ezt sokáig. Ma eljött a nap, minden szempontból megváltozik az ő és szerettei élete. Az összes szerettének az élete.

Leszáll a futópadról, és bár lassú, hét kilométer per órás sebességgel futott, a negyven perc így is elfárasztotta. Még nem hozza a régi formáját, de hamarosan visszaküzdi magát arra a szintre, hogy egy óra alatt kicsivel több mint tíz kilométert fusson.

A kívülről sötétített üvegű kabinjában zuhanyozik, innen és a kádból is rálát a tengerre és a parti, aranyló homoksávra. Dús fekete haját avokádóolajos, kollagénes samponnal mossa meg, a testét kaviáros tusfürdővel, majd jön a krémezés. Aranyba zárt kaviárkapszulák, ebből érkezik az arckrém, a testére pedig algakivonatos testvaj. Nadir tudja, hogy egy nyugati nő szerint ő piperkőcnek számít, de az általa ismert helyi férfiak ugyanígy adnak a külsejükre. Ez a családjában is így volt, így van ma is. Amikor Liza nevetve, de néha már-már rosszallóan megjegyezte, hogy többet foglalkozik magával, mint egy topmodell, mármint egy női topmodell, Nadir mindig türelmesen elmondta neki, hogy ő nem piperkőc, hanem mondjuk olyan, mint egy felelősségteljes metroszexuális férfi, akár Amerikában, akár a világ bármely nyugati országában.

– Csakhogy találsz-e felelősségteljes metroszexuális férfit? – kérdezte Lizától, aki általában csak grimaszt vágott, de időnként közölte vele, hogy egyetlen metroszexuális pasit sem ismert soha, tehát nem tudja, miről beszél. – Aki igazán ad magára, és ő van önmaga középpontjában. A tükör és a jó dolgok szerelmese. Imádja a nőket, de legjobban saját magát – világosította fel Nadir. – Közlöm, én abban különbözöm a világ metroszexuálisaitól, hogy felelősséget vállalok a családomért, a cégeimért, és az egyetlen nőért, akit szeretek.

Liza ilyenkor mindig elolvadva pillantott rá.

Csak hát sajnos nem tartotta magát a szavához, mert bár megpróbálta elmagyarázni Lizának, hogy az, hogy elvett egy másik nőt is, a világon semmit sem jelent és semmin sem változtat, de Liza csak könnyes szemmel, értetlenül és gyűlölettel nézett rá.

Amikor megkérdezte Nadirt, mit szólna, ha neki lenne még egy férfi az életében – nem férj, hanem mondjuk egy szerető, Nadir nézett rá ugyanolyan értetlenül. El sem tudta volna képzelni, hogy ilyen gondolat egyáltalán felmerül a feleségében. Liza amúgy egy kicsit mindig fordítva ült a lovon, de Nadir ezzel együtt és ennek ellenére is imádja.

Miután felöltözik, leliftezik a garázsba, és kiáll a sportkocsival. Csupán néhány saroknyi az út a szállodáig. Az irodában még senki sincs bent. Csönd van, csupán a légkondi áramlása hallatszik.

A szobájában készít egy kávét magának, és ismét a tengert nézi.

Sok minden múlik azon, amit tenni fog. Most még változtathat.

Aztán megrázza a fejét. Régóta tudja, hogy szükség lesz majd valamikor arra a sok cégre, amit megvett, felépített. És két éve már azt is tudja, hogy a cégeket és a fölöslegesnek látszó jövedelmeiket nem elsősorban valami újnak a felépítésére, hanem a tönkretételre fogja használni.

Telefonál a brókerének.

– Ahogy megbeszéltük. Ma jött el a nap. Itt leszek az irodában, figyelek. Hívjon, írjon, ha valami változna, vagy a döntésem szükséges.

Leül a forgószékbe, bekapcsolja a tévét, az egyik üzleti adóra vált, majd a panorámaablak felé fordul, két kezét összekulcsolja a feje mögött. Van ideje. Forgószékből nézi majd, ahogy ma fejek hullanak a porba.

Dóri

Egész este az anyját próbálta hívni, de foglalt volt. Nem tudta, mit tegyen, hívja-e Juant, végül úgy döntött, inkább ír egy sms-t az anyjának, és lefekszik.

Nem aludt jól, voltaképpen alig aludt valamit, és már hajnal ötkor a kórházban van. Ahogy átöltözik, már megy is az apjához. Észreveszi, hogy otthon, valószínűleg az éjjeliszekrényén hagyta a telefonját, de nem érdekli. A táskájában van az apja telefonja, amit tegnap az a reptéri ember juttatott el hozzá, de azt sem vette még elő.

Benyit az intenzívre. Egész más érzéssel lép be, mint máskor, amikor a betegeikhez ment. Most, bármilyen hihetetlen, a saját apja fekszik ott. Aki erős, sebezhetetlen, aki mindig tudja, mit kell tenni egy beteggel. Most vajon ki mondja meg, mit kell tenni vele? Dóri abban bízik, hogy a főnöke és az intenzív osztály vezetője igenis tudják.

A nővér, aki a súlyos állapotú betegekre és a monitorokra felügyel, feláll, amikor meglátja Dórit. Odasiet hozzá, halkan suttogva kifejezi a sajnálkozását és együttérzését.

– Stabil az állapota – suttog tovább. – Nincs semmi változás.

Dóri bólint, és megáll az apja ágya mellett.

Mennyit hülyéskedtek régen, amikor még Dóri gyerek volt, egyetlen gyerek! Ha nagy ritkán az apja otthon töltötte a hétvégét, vagy legalábbis az egyik napot, és sokáig ágyban volt, ő rohant hozzá, befeküdt mellé az ágyba, csiklandozva ébresztgette, aztán suttogtak a paplan alatt. Az anyját kiközösítették, persze nevetve, de azok a reggelek csak kettőjük reggelei voltak. Jó sokáig bohóckodtak az ágyban, aztán Dóri az apja ölében reggelizett, és kikönyörögte, hogy menjenek el valahová csak ők ketten. Így jutottak el gyakran az állatkertbe, a vidámparkba, délelőtti moziba, játszótérre, nyáron a Balatonon együtt hajóztak ki, hiába sipákolt az anyja, hogy Dóri még kicsi, nem tud úszni, az apja meg „felelőtlen”. Ők csak integettek neki a vízről, és összenevettek.

Most itt fekszik az apja magatehetetlenül egy kórházi ágyon, gépek tartják életben, gép lélegezteti, gyógyszerek tartják eszméletlen állapotban, hogy túlélje ezeket a napokat, ne érezzen fájdalmat, ne tudja, mi történt vele. Egyik lábán kötés, a másikon sín, a vénái teleszurkálva, az arca szürkés-fehér. Dóri látja, hogy ritkul a haja, most veszi észre, meg az őszülő tincseket is. Eddig az apját kizárólag erős, hatalmas, mindent túlélő férfinak látta. Egy biztos pontnak a sok bizonytalanság közepette.

Ezért is fájt annyira Dórinak, amikor arról a bőrgyógyászról tudomást szerzett. Mert az apja, az egyetlen biztos pont is bizonytalanná vált attól a pillanattól kezdve. Esendőnek, gyengének kezdte látni. Holott addig mindig magabiztosnak tartotta, olyan erősnek, aki másoknak is tud adni belőle. Másokat gyógyít meg, adja vissza az életkedvüket, a reményt, hogy igazi nők lehetnek még, hogy lehet még családjuk, hogy ne adják fel… Dóri lelkesen nézett fel mindig az apjára. Endrődinek lenni – egyfajta kiváltságnak érezte. Még akkor is, ha az egyetemen kicsit kínosnak tartotta, hogy róla mindenkinek az apja jut eszébe, hogy az oktatói félve említik meg Endrődit, hogy volt olyan vizsgája, amikor biztosan érezte, csak azért kapott jó jegyet, mert ő Endrődi Péter lánya.

És most itt fekszik az apja kiszolgáltatottan, gyengén, magatehetetlenül. Az az ember, akire sokszor bíztak életeket, most mások kezébe tette az életét egy őrültség miatt. Dóri ezt nem tudja megbocsátani, hogy az apja olyasmit követett el, amit nem lett volna muszáj. És hogy hibázott. Nem arra a nőre gondol, hanem az ugrásra. Ő maga hallotta, hogy az anyjának annak idején többször megígérte: kevesebbet fog repülni, és nem ugrik többet.

És tessék. Dóri azt is elhitte akkoriban, amikor az apja a védőbeszédét többször is előadta otthon, hogy olyan jó és felkészült ejtőernyős, hogy nem érheti baj. Néha nem értette az anyját, miért cseszegeti, hiszen az apja sosem hibázott.

Áll az ágy mellett, és végigcsurog a könny az arcán. Maga előtt látja a múltjukat, látja az erős, izmos, okos, mindig győztes apját, és most a valóság is ott van előtte. Egyáltalán nem biztos benne, hogy képes elviselni a valóságot.

Valaki hátulról átkarolja.

Ugrik egyet, mintha csak álmából ébresztették volna.

Aztán az érkező nyakába borul, és már nem sír, hanem zokog.

Lénárt Dénes pedig a haját simogatja, és arra gondol, az élet milyen furcsa: neki nem lehetett gyereke, mégis kapott egy felnőtt gyereket.

Dóri engedi, hogy Lénárt megfogja a kezét, és kivezesse az intenzív osztályról.

Halina

Kora reggel elfogódottan érkezik a Kempinskibe. Mivel nincs felkészülve rá, hogy mit kell ilyenkor viselnie, a fekete farmerja van rajta egy fehér női vászoninggel, és a dzsekije. Egyáltalán nem tudja magáról, milyen szép ebben az egyszerű szerelésben. Egy öltönyös, kandurát nem viselő férfi várja, aki Abdul Moshan néven mutatkozik be, és bekíséri az intim kis reggelizőrészbe.

– Van fél óránk kettesben, utána az eladó is csatlakozni fog hozzánk – mondja arabul Halinának. – Addig bármilyen kérdést feltehet nekem, amit az édesapjának feltenne az ügylettel kapcsolatban.

Halina maga elé bámul. Vajon mit kellene kérdeznie? Mit fog kezdeni ezzel az emberrel egy fél órát kettesben? Nincs közös témájuk. Csak nem fog tőle olyasmit kérdezni, amit az apjától kellene megtudakolnia!

– Mit hozhatok? – kérdezi a semmiből odaérkező fiatal pincér udvariasan. Halina megrázza a fejét, de Abdul Moshan rendel helyette.

– A hölgynek szeretnék kérni egy kávét, ahogy szereti – néz Halinára instrukcióért –, egy pohár frissen préselt narancslevet, egy rántottát, ahogy szereti, sonkát és friss gyümölcsöket. Magamnak pedig egy dupla kávét feketén, és egy lazacos szendvicset.

Halina csak néz, majd megadja a kért paramétereket. Nem gondolja, hogy be fog reggelizni éppen ezen a napon, de nem ellenkezik.

– Tehát, mit szeretne tudni az ügyletről? – kérdezi a férfi.

– Hát… nem tudom – vallja be. – Mit mondana el róla?

– Nézze, Halina, magának mindent tudnia kell. Én az apja egyik ügyvédje vagyok, és nemsokára megérkeznek az általunk felkért magyar ügyvédek is. Mi az, amit nem lát tisztán?

– Mondjuk… az én szerepemet az egészben. És hogy miért vette meg az apám ezt a szállodát.

– Halina – néz rá elgondolkodva az ügyvéd –, az a szerepe, hogy maga az ügyvezetője a cégnek, amely a szálloda tulajdonosa lesz.

– Én? – kapkod levegő után. Az éppen megérkező csészét felkapja, és cukor nélkül felhajtja a kávét.

– Nem mondhatja, hogy nem tudja. Egy nappal a Magyarországra költözése előtt írta alá a papírokat. Teljesen szűz, tiszta cég. Az apja is benne van, de viszonylag kicsi tulajdoni hányaddal.

– Aláírtam? – suttogja. Igyekszik felidézni, miket íratott alá vele az apja titkára meg az ügyvédek. Talán a nemzetközi jogsihoz valamit, meg az iskolájához, hogy meglegyen minden papírja, aztán a nyelvvizsgapapírjait… a fene tudja, sok mindent. De hogy aláírta volna, hogy lesz egy saját cége?

– Van egy saját cégem?

– Kicsit bonyolult az ügy, mert ez a cég részben tulajdonosa egy másiknak, ami az apjáé, de a cégének is van olyan tulajdonosa, amiben az apja a fő tulajdonos – magyarázza bizonytalanul. Halina semmit sem ért az egészből, csak azt látja, hogy az ügyvéd elbizonytalanodott, nyilván azt feltételezte, hogy a lány, ha már van egy cége, akkor mindent tud róla.

– Mekkora ez a cég? – érdeklődik halálra váltan. – És hol van bejegyezve? – teszi hozzá, bár egyáltalán nem mondana neki semmit, ha kiderülne, hogy az Emirátusokban.

– A cég tőkéje a vásárlási tranzakció után száznegyvenhatmillió amerikai dollár, de bármikor bevonható tőke a másik cégből. Dubaiban van bejegyezve, de van egy társcége, egy offshore cég, amit valamelyik karibi szigeten jegyeztek be.

– Hűha. És akkor most én mi leszek?

– A cég tulajdonába kerül mindjárt a Maxero Group szállodája, a Hotel Butterfly. Ön a tulajdonosa a szállodának, azt csinál vele, amit akar.

– Azt mondta, az apámnak is van részesedése a cégben.

– Ettől még önre van bízva, hogyan viszi tovább a hotelt. Az édesapja külön kérte ma reggel, amikor telefonon beszéltünk, vessem fel önnek azt a lehetőséget, hogy átveheti a hotel vezetését, semmilyen akadálya nincs, ha éppen ezzel akar foglalkozni. Egyetlen feltételt írt elő: két éven belül meg kell kezdenie az egyetemi tanulmányait, és nyolc éven belül diplomát kell szereznie.

– Értem.

Halina nem tudja, mit kérdezzen még. Semmi sem jut az eszébe. Vagyis, ami eszébe jut, azt nem teheti fel, mert hogy venné ki magát: „Mi a fenét fogok kezdeni egy céggel és egy szállodával, amikor egyikhez sem értek?”

Kér még egy kávét, és azon kezd gondolkozni, mit fog mondani az anyjának. Illetve az anyja mit fog mondani neki, ha megtudja, mi történt.

De mire kitalálna egy-két lehetséges választ, amit az anyja adhat, megérkezik a spanyol férfi. Egy nagy szállodacsoport vezérigazgatója, akivel Halina fogja aláírni az adásvételi szerződést.

A recepció felől az ügyvédek is érkeznek.

Halina nem tudja, esély-e valamire ez az egész, vagy egy nagy csapda.

Judit

Vannak olyan helyzetek, amikor fogod az összes gyerekedet és a barátnőidet, és indulsz, gondolja.

A gondoskodás mindig a vérében volt, Péter mellett megszokta, hogy a családban mindent ő intéz. Ő szervez, ő old meg csip-csupnak tűnő, azonban a család működését illetően mégis lényeges dolgokat. És ez most nem csip-csup ügy, hanem több, sokkal több annál.

Előző éjjel órákon át hallgatta Dórát, vigasztalta, együtt érzett vele. Tudta, hogy amikor Dóra a házasságáról mesél, már a barátot látja benne, nem a férje exkedvesét, nem vetélytársat, nem valami gonosz embert, aki tönkretette sok-sok évvel azelőtt a Péterrel induló szerelmét. Dóra barátnőként mesélt, és vigaszt keresett. Judit pedig annyira ismerősnek találta a történetet. Hiszen velük is hasonló történt annak idején Péterrel, leszámítva a lobogó szerelmet, amit Péter érez vagy érzett Dóra iránt. Dóra említette Péter viszonyát is, Judit pedig kitartott amellett, hogy ezzel nem kell most foglalkoznia. Nem tudta, hogyan venné ki magát, ha a Péternek tett ígérete ellenére megszegné a hallgatást. Szívesen megvigasztalta volna Dórát, és elmondta volna neki, hogy Péter megbánta az egészet, és őt szereti. Juditnak legalábbis ezt mondta. De Judit már nem akart semmiben „szabályt szegni”, nem volt biztos benne, hogy Péter még egyszer megbocsátana neki. Márpedig kifejezetten kérte, hogy senkivel se ossza meg, amit elmesélt neki.

Nem tudhatják, milyen állapotban lesz Péter, amikor magához tér, hogyan ébred majd, van-e alapja Dóra félelmének, hogy esetleg nem lesz felébreszthető. Ehhez Judit nem értett, és át is vette Dóra félelmeit, bár igyekezett optimistának tűnni. Azt az egyet tudta, hogy Dóra most nagyon nehéz helyzetben van. A magánéletében és a munkájában is. Ha nem jött volna közbe Péter balesete, akkor is nagyon nehéz lenne a barátnője helyzete. Úgyhogy még az éjjel sms-eket küldött a két másiknak, és ahogy remélte, kora reggel mindketten jelentkeztek. Nem kérdés, hogy indulnak. Mind a hárman lefoglalták mára a jegyeket. Még Gabi is, pedig Juannak jövő héten bemutatótornája lesz, amire valószínűleg nem kíséri el, és ahogy a dolgok állnak, Judit sem lesz vele. De Juannak fontos a család, még fontosabb, mióta az apját elvesztette és átértékelte a vele való viszonyát. Úgyhogy magától értetődőnek tartotta, hogy Judit elutazik, sőt felajánlotta, hogy a kicsikről megpróbál gondoskodni. Judit azonban pontosan tudja, meddig mehet el, és hogy Juan figyelmét nem lehet túlságosan megosztani, mert az meglátszik majd a játékán, még akkor is, ha ezek a mérkőzések valós tét nélküliek lesznek. Tehát három gyereknek és saját magának foglalta a jegyet. Gabi ugyanarra a járatra foglalt két jegyet, ő is gyerekkel érkezik, de Adam ott marad Roberttel, sőt az apjával és Juannal utazik majd a tornára. Szilvi kislányára sem tud a karácsonyi hajrában a férje vigyázni, úgyhogy Szilvi Szofival érkezik.

Egy óra különbséggel szállnak le a gépek.

Ferihegyen fognak találkozni, összekapaszkodnak majd, hogy Dórával és Dórival is összekapaszkodhassanak, és együtt várják Péter ébredését.

Végül csak egy a céljuk, nekik, négyüknek, úgy, mint régen.

Dóra

Mindenki sejti a hotelben, hogy valami készül. Talán csak azért érzem így, mert ma kora reggel kezdtek hozzá az impozáns, majdnem az aula tetejéig érő műfenyő feldíszítéséhez, és hajnalban a kertészünk már a kertben is felrakta a LED-sorokat a fenyőkre. Nem csodálom meg őket, nincs idegrendszerem már ehhez az egészhez. A recepción vágni lehet a feszültséget, egy kínai vendég reklamál, még az éjszakások vannak szolgálatban, álmosan magyaráznak neki. Máskor megállnék, de most csak intek és továbbmegyek.

Annyit tudok, hogy ezen a mai reggelen túl kell esnem, Tobias állítólag idehozza az új vevőt. Átadom a stafétát, és rohanok a kórházba. Dóri az apja telefonján jelentkezett be sms-ben, majd elájultam, amikor megláttam, hogy Péter küld üzenetet. De Dóri írta, annyit, hogy Péter állapota kielégítő, nincs semmilyen fejlemény. Visszaírtam: hamarosan ott leszek.

Így is gondolom. Megismerem az új tulajdonost, és még mielőtt ő kötné a lábamra az útilaput, beadom egy svunggal a felmondásomat. Mivel természetesen nem aludtam az éjjel, így azt is kitaláltam, hogy Tobias brazíliai ajánlatát nem fogadom el. Nem kell alamizsna. Nem tudom, mi lesz velünk, de nyilvánvalóan új utakat kell keresnem. A tegnap történtek mind erre utalnak, és azt már a balinéz paptól tudom, hogy érdemes viszonylag időben észrevenni a jeleket és reagálni rájuk, különben az élet sokkal keményebb figyelmeztetést fog küldeni.

Amíg egyedül vagyok, összepakolom a dolgaimat az irodában. Nincs itt túl sok mindenem, most veszem észre, mennyire ideiglenes az egész. Balin például félig-meddig az irodámban éltem, annak ellenére, hogy volt egy saját, tágas apartmanom. A személyes cuccaim is ott voltak, ahova dolgozni jártam. Emlékszem a Garuda madárra… a párás, trópusi levegőre… a visszaérkezésemre, amikor Péter itthon maradt, és egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy képes lesz új életet kezdeni velem… amikor először vártam őt a denpasari reptéren… Úristen, de boldog voltam.

Ehhez a szállodához, a Butterflyhoz nem kötnek efféle emlékek és érzelmek. Simán itt hagyok mindent.

Bár azt hittem, hogy Balin már elsírtam az összes könnyemet egy állástól való elszakadás miatt, most ismét bepárásodik a tekintetem. Talán a hormonok. Vagy inkább Péter. A helyzetünk. A megmásítható és a megmásíthatatlan dolgaink.

Laptop, telefontöltő, egy sötétkék blézer, néhány szájfény, a Bali Dream parfümöm, egy pár magas sarkú cipő, nincs is más személyes cuccom. Szépen berakom őket egy nagy bevásárlószatyorba. Ennyi. Van még néhány papír, egyéb, ami mehet a kukába.

Itt voltam egy évet, és kész. Elkezdtem valamit felépíteni, nem sikerült. Van ilyen.

Fél tízkor érkeznek. Már itt az ideje, hiszen tűkön ülve várom, mikor indulhatok a kórházba. Meg sem néztem a szerződésemet, remélem, kapok legalább egy hónap végkielégítést, hogy Zsófinak szép ajándékok legyenek a fa alatt. De tulajdonképpen ez sem érdekel, a lányunknak szerencsére nem az ajándék értéke a legfontosabb.

Tobias lép be elsőnek, nyomában két öltönyös férfi. Totál úgy néznek ki, mint a brókerek vagy ügyvédek, a fene gondolná, hogy ők a tulajdonosok. Az egyiknek egzotikus külseje van, talán közel-keleti lehet, fogalmam sincs.

Legnagyobb meghökkenésemre a sort Halina zárja.

– Dóra, jó reggelt.

– Jó reggelt, Tobias – köszönök, és bemutatkozás közben, amikor tulajdonképpen arra sem figyelek, átesünk a kötelező „kávét, süteményt?”-körön is. Nincs már igazán kedvem, és az időm főképp fogyóban ahhoz, hogy túludvariaskodjam a dolgot. Így alakult, néha veszíteni is kell.

– A szálloda új tulajdonosa – Tobias be akarja mutatni Halinát.

Tessék? Megbolondultam volna, vagy ennyire hasonlít ez a fiatal lány a recepciósunkra?

Szégyenlősen, majdnem sírva néz rám.

Basszus. A tekintete mindent elárul. Halina valóban az új tulajdonos.

Nem tudom, felnevessek-e, és rákérdezzek, miféle vicc ez az egész, vagy próbáljak pókerarcot vágni. Halina látja rajtam, hogy vívódom, odalép, és mintha az anyja lennék, átölel.

– Majd elmondom – súgja.

Tobias mindenféle papírokról beszél, meg az átadásról, az alkalmazottak átvételéről, amihez valami magyar cég kell az ügyvédek szerint, én már nem vagyok itt, csak testben. Egyrészt még mindig viccnek tűnik az egész, másrészt pedig úgy érzem, a szerepem így is, úgy is véget ért.

Együtt megyek ki Tobiasékkal az irodából, Halinát arcon puszilom, nem tudom, mi lesz vele, a hotellel, velem, de én már elindultam. A kezemben a bevásárlótáska, intek a recepciósoknak, aztán gyorsan elköszönök Tobiaséktól, és máris a parkolóban vagyok. Úgy hagyom magam mögött a hotelt, a kertjét a kivilágított fenyőfákkal, a Római-partot, mint aki csak erre kirándult, de a dolgai most már másfelé szólítják.

Dóri

– Apád erős, nagyon erős. Nem lesz semmi baj. Felébresztik szép lassan, és visszatér – mondja Lénárt. – Beszéltem Kőrösivel. Megnéztük a röntgent a lábáról, nem is biztos, hogy operálni kell.

– Nem is a törött lába miatt aggódom – szipogja.

– Nem lesz baja. Mindig ezt csinálja, képes ijesztgetni az embereket.

– Tényleg? – Az orvosi szoba felé mennek. – Engem sosem ijesztgetett. Kivéve akkor, amikor anyuval szétmentek.

– Nem erről beszélek. Hanem a vagánykodásról.

– Pontosabban? – fújja ki az orrát.

– Kérdezted, miért nem áll szóba velem. Hát nem tudom, elmesélhetem-e, illetve tegnap úgy döntöttem, hogy el fogom, és Péter balesete után pedig egyenesen a kötelességemnek érzem. Annak ellenére, hogy természetesen nem fog velem szóba állni, ha megtudja, hogy még el is mondtam.

– Bárcsak már ott tartanánk!

– Mondtam, hogy fel fog épülni. Higgy már nekem, az ég szerelmére!

– Jó. Az a legjobb, amit tehetek. Tehát: miről van szó? – veti le magát az egyik székbe, majd az órájára néz. – A fenébe, mindjárt kezdődik a reggeli megbeszélés, aztán megyek is műtőbe.

– Jó neked – feleli Lénárt, és hallgatnak. Dóri imádja őt, a nagyapjának érzi, de egykori tanárának lelki sebével ebben a pillanatban mégsem képes foglalkozni. Végül Lénárt, miközben kibújik a fehér köpenyből, megszólal. – Apád tavasszal, amikor Kanadában volt kongresszuson, elugrott a Sziklás-hegységbe helisízni.

– Tessék? – Dóri értetlenül mered rá.

– Helikopteres síelés. Ez azt jelenti, hogy szűz terepen, szűz hóban siklik egy csoport, helikopter szállítja őket különböző hegycsúcsokra.

– Nahát. Nem is mesélte.

– Ja, hát persze hogy nem. Van valami előírás, hogy csak párban mehetnek, egyedül nem, mert meglehetősen veszélyes, hiszen szűz terep, lehetnek a hó alatt tereptárgyak, vagy akár lavinát is indíthatnak el – mondja, miközben felveszi a pulóverét. Dóri, amióta ismeri, minden télen ebben a borzalmas barna pulcsiban látta. – És apád nem bírta a szabályokat ebben az extrém sportban sem. Külön utakra ment, és belefutott egy lavinába. Volt nála lavinazsák, de így is majdnem megfulladt, mire megtalálták. Egy csomó pénzt fizetett a biztosítója a hegyi mentőknek. Azon csodálkoztam, hogy egyáltalán volt biztosítása.

– És ezt az egészet elmesélte?

– Dehogyis. Csakhogy ott volt a síelő csoportban egy olasz kollégánk, aki pár nappal később felhívott és elmondta. Tulajdonképpen sztorizni akart, meg egy kicsit feleleveníteni a régi kapcsolatot.

– Hogy jön ez a történet ahhoz, hogy apuval nem beszéltek?

– Hát úgy, hogy bementem hozzá a munkahelyére, a kórházba. És szembesítettem az ígéretével.

– Milyen ígérettel?

– Amit Zsófi születésekor tett. Nekem, személyesen. Hogy bármit tehetek vele, ha még egyszer önként belerohan bármilyen veszélybe. Mert a családja sokkal többet ér egy erdei kalandnál.

– Ó, akkor ezzel a bőrgyógyász csajjal kapcsolatban is előhozakodhattál volna az ígéretével.

– Akkor még nem szóltak erről a hírek. Gondolom, még nem volt közük egymáshoz.

– De mi történt akkor, amikor szembesítetted azzal, amit ígért?

– Teljesen felhúzta magát. Hogy neki a munkája miatt kell valami, ahol gyorsan levezetheti a feszültséget, egyébként sem renitens, szerinte a csoport nem haladt a jó irányba, és ő észre sem vette, hogy elkeveredtek egymástól. Valamint árulónak nevezett. Hát tulajdonképpen ennyi. Azóta én nem kerestem, és gondolhatod, hogy ő sem engem.

– Jézusom. Akkor már tavasszal kivoltak az idegei.

– Dóri, szerintem az apád az idegkimerülés határán volt már hónapok óta. Tudom, de legalábbis sejtem, milyen idegőrlő most az egészségügyben dolgozni, csak sajnos Péter mindent túlzottan magára vesz. És ez lett a vége, talán nem véletlenül ítélte most önmagát egy kis kényszerpihenőre.

Csendben vannak egy darabig. Dóri a golyóstolla végét rágcsálja, mire Lénárt nem bírja tovább a hallgatást: – Az egyetemen pont ezt csináltad. Vajon hány tollat tettél tönkre?

– Rengeteget.

– És kellett már új koronákat csináltatnod?

– Majd most kell, ha ennek vége lesz – mosolyog. – Amúgy, tudod, azt hittem, valami rémséges sztori van a nem beszélésetek hátterében. Például hogy hazudott, lebukott, vagy nem is tudom. Nem volt korrekt veled, ilyesmi. Nem egy sima ordibálás.

– Öreg vagyok én már – legyint Lénárt. – De ha árulónak nevez és többé nem hív fel, akkor én sem keresem.

– Két büszke faszfej – morogja Dóri halkan.

– Mondtál valamit?

– Csak azt, hogy kezdődik az értekezlet. Mennem kell. – Megpuszilta Lénártot. – Örülök, hogy bejöttél.

Nagyon álmos, de összekapja magát, és rohan a megbeszélésre. Még mindig nem tudja, nem kellene-e most felhívnia a nagyanyját, Dóra már tegnap is helyénvalónak érezte volna. Ám ő még mindig úgy gondolja, hogy a nagyanyja úgysem tudna segíteni, csak idegeskedne. Elegen idegeskednek az apja miatt, nem kell ilyen terhet rárakni egy nyolcvan fölött járó asszonyra. Aztán az is eszébe jut, hogy a nagyi már milyen régóta mondogatja, az apjának abba kellene hagynia a „hülye sportokat”. Dóri még mindig nem lát tisztán azzal kapcsolatban, hogy miért rohan bele az apja szándékosan a vesztébe. Lelépni egy síelő csoporttól, a tiltás ellenére? Tegnap, ahogy a repteres ember mondta, valószínűleg túl későn nyitotta ki az ernyőt. Miért rohan a halálba? A néhány másodpercnyi élvezet miatt? Nem olyan típus, aki ne számolna a következményekkel. Egyszerűen nem érti, mi vezeti ilyenkor az apját.

Szilvi

Ő érkezik utoljára. A csajok már kint várják egy gyerek-siserehaddal, amikor Szofival és a húzós bőrönddel megérkeznek. Olyan hirtelen jött az utazás ötlete, hogy még a szüleit sem tudta értesíteni az érkezéséről. Ez, hogy Péterrel mi történt… és Judit erősködött, hogy Dóra mellett kell lenniük. Ezzel természetesen Szilvi is egyetértett, csak éppen azt a lendületet nem tudta mire vélni, amivel Judit győzködte. De amikor meglátja Gabit és Juditot, a körülmények ellenére felderül az arca.

Hirtelen lepereg benne, amit annyiszor ígértek egymásnak a suliban. Hogy bármi történjen is, nem fogják elveszíteni egymást. Pontosan előtte van, ahogy a sovány, vékony arcú Judit mondja:

– Én mindig betartottam mindent, szóval inkább Gabit és Dórát kell presszionálnod. – Igen, ezt a szót használta, hogy presszionálni. És tényleg, mindig Judit volt az, aki a kirándulásra pluszszendvicset vitt, hátha valamelyikük elfelejti, akinél mindig volt sebtapasz, és volt egy vigasztaló szava, ha valamelyikük elkeseredett. De aztán éppen Judit volt a klasszikus alamuszi nyuszi nagyot ugrik esete, amikor azzal állt elő, hogy Péter meghalt. Azt már nem tette hozzá, hogy újraélesztették. Ettől kezdve Judit élete egy baromi nagy hazugság volt, ami majdnem felőrölte, és később hiába kapott mindannyiuktól feloldozást és szeretett bele Juanba, időre volt szüksége, hogy felengedjen. Talán mostanra sikerült.

És Gabi, aki mindig, minden helyzetben feltalálta magát. Talán ő volt az egyetlen, aki a biztosba menekült közülük, a nagybátyjáékhoz, és igen gyorsan átvette unokaöccse, Juan felügyeletét, majd együtt elmenekültek Juan apjának hirtelen haragja elől, és akkor elkezdődött a felnőtt életük. Gabi menedzser lett, és gyönyörű képeket fest.

Ő pedig… mindegy, most ő is itt van. Egyikük sem mondta előző este, hová menjenek. Talán logikus lenne, hogy mindenki a szülői házba. Judit anyja tíz éve ment újra férjhez, valószínűleg szívesen látná vendégül a lányát a Pozsonyi úti lakásban. Gabi is mehetne a szülői házba, ő pedig akár az anyjáékhoz, akár a bátyjához.

Mégsem vágyik erre. Most együtt akar lenni velük. És Dórával.

Meg sem lepődik, amikor Gabi közli: az Airbnb-n lefoglalt egy három hálószobás, nagy lakást néhány napra. Teljesen egyértelmű, hogy – szülői sértődések ide vagy oda – együtt fogják tölteni ezt a rövid időt, amire hazajöttek. És kidolgozzák Dóra megmentésének tervét, tartják benne a lelket, amíg Péter magához nem tér.

Nadir

Mire elérkezett a dél, Nadir megtette, amit aznap megtehetett. Előző nap az emberei az Emirátusokban elkezdték híresztelni bizonyos cégekről, hogy valójában milyen gyenge anyagi helyzetben vannak. Egyik cégéből, amit nem nyilvánosan birtokolt, kiáramlott eladásra egy csomó részvény.

A pletyka beindult, és már az első óra alatt rengetegen váltak meg részvényeiktől. A részvények ára a híreszteléstől és a tömeges eladástól szinte pillanatok alatt megzuhant.

Elégedett mosollyal indul ebédelni. Csak egy salátát fog elfogyasztani a The Lounge-ban. Este természetesen sokkal vonzóbb az étterem, hiszen a Dubai Fountain-re lehet rálátni, a híres zenélő szökőkút ott játszik a vacsorázók szeme előtt, megunhatatlan a műsor, még Nadir számára is. Ám most nem a kilátásban gyönyörködik, a gazdasági tanácsadójával ebédel, és kibeszélik majd a napi eseményeket.

Csörög a telefonja. Ránéz a kijelzőre, és lenémítja. Már megint az apja hívja. ír neki egy sms-t: „Egész nap tárgyalásaim vannak, este visszahívlak”. Tudja, hogy ezzel teljesen kiakasztja, és ilyet nem szokás tenni a családban, azonban az üzlet az üzlet, és még azt a közhelyet is fel tudná hozni, hogy az üzlet mindenek felett. Hiszen náluk mindig ez volt a legfontosabb. Látszólag természetesen a család, de az üzlet az apjánál gyakran beelőzött bármit, így a családját is.

Útközben, a kocsiból felhívja Abdult, az egyik ügyvédjét, aki csak másnap jön haza Magyarországról.

– Tudod, Nadir, egy pillanatra frászt kaptam, és még most is cidrizem – kezdi Abdul.

– Miért? – mosolyog. Reméli, hogy Halina nem tépte meg, de nem lepődne meg azon sem.

– Mert a lányod azt sem tudja, milyen papírokat írattál alá vele két évvel ezelőtt. És, felteszem, nem is nagyon akartad felvilágosítani arról, hogy mit ír alá.

– Számít ez? – kanyarodik ki hatalmas sebességgel a főútra.

– Hát ezt csak te tudod. Én elvégeztem, ami a feladatom volt. Halina roppant csodálkozva, hihetetlenül zaklatottan aláírta az adásvételi szerződést. Eljött velünk a szállodába, nem tulajdonosként viselkedett, inkább megszeppent volt. A hotel igazgatója pedig úgy hagyott mindannyiunkat faképnél, mint egy filmben. Formálisan elfogadta az új tulajdonost, majd vissza sem nézve lerobogott a parkolóba, beült a kocsijába, és már ott sem volt. Mintha az egész nem is érdekelné.

– Halina mit szólt hozzá?

– Annyit mondott, hogy ő marad, én pedig eljöttem. Nem volt már dolgom ott.

– Rendben, Abdul, köszönöm, amit tettél.

– Nadir, szerintem Halina kicsit össze van zavarodva. Nem tudja, mi lesz vele, mi a feladata, és ha ő fogja átvenni a szálloda vezetését is, abból baj lesz.

– Nem ismered te a lányomat.

– Az igaz.

Elbúcsúznak. Nadir tudja, hogy Halina hívta már őt ma reggel, de nem ért rá felvenni. Nem, ez nem igaz. Természetesen nincs olyan helyzet, amikor ne érne rá arra, hogy felvegye a lányának a telefont, az igazság az, hogy nem akarta felvenni. Egy kicsit főjön a levében. És ha éktelen haragra gerjedt netán, akkor ne tudja rajta levezetni. Felnőtt lány, tudja, hogy az apja felnőtthöz méltó döntéseket és felnőtt lépéseket vár tőle.

Ma is az Address Hotelnél adja le a kocsiját, és átsétál a világ egyik leghíresebb éttermébe. A tanácsadója már odabent várja egy üveg ásványvíz mellett.

Nadir odaér az asztalhoz, a férfi pedig megszólal.

– Gratulálok. Ezt akartad. Kinyírtad az apádat.

Nadir bólint, és ő is rendel egy üveg ásványvizet.

Dóra

Tíz percet kapok. Annak ellenére, hogy Péter kivételezett beteg, azt mondják, túl sokat vagyunk bent az intenzíven. Tíz percig maradhatok vele kettesben, ez természetesen nem igaz a szó szoros értelmében, hiszen három másik beteg fekszik a teremben, és egy nővér meg egy orvos is bent van. A betegeket kék függöny választja el egymástól. Itt nincsenek az ágyak mellett székek, mint egy hagyományos kórházi osztályon, és látogatni is csak főorvosi engedéllyel, maszkban, fehér köpenyben és lábzsákban lehet. Nagy levegőt veszek, és óvatosan, halkan beosonok. Nagyon furcsa így nekem. Hiszen leginkább az nyugtatott volna meg, ha kiüvölthetem vele a problémámat, azt a nőt meg mindent. Erre ő képes elmenni ejtőernyőzni és lezuhanni, és így minden probléma a háttérbe szorul az aggodalom miatt. Nagyon sokféle érzés kavarog bennem, egyik bonyolultabb, mint a másik.

Ma talán még sápadtabb, mint tegnap volt. Rémes látni, hogy egy gép segítségével emelkedik a mellkasa, hogy ezt a reflexszerű dolgot, a lélegzést nem képes önállóan végezni. Nagyon nehéz itt lennem. És így látnom őt. Már megint tartanom kell magam, mert Péter ezt várja el tőlem. Beszélni kezdek hozzá.

– Tudod, legalább mondhattad volna, hogy elmész ejtőernyőzni. Én azt hittem, hogy már nem jársz… tudod, amikor beválasztottak abba a nemzetközi irányelvbizottságba vagy mibe, azt mondtad, mostantól egy hobbival kevesebb. És amikor kérdeztem, melyik hobbival, akkor azt felelted, hogy az ejtőernyőzéssel, természetesen! – suttogom vádlón. – És tessék. Nem tudom, mi történt. – Hallgatok egy kicsit. – Egyébként láttam az sms-edet. Nagyon szép üzenet. Nem tudom, megoldhatja-e egy üzenet meg egy rossz esés meg egy gyerek az életünket. Tényleg nem tudom – mondom, és már nem is suttogok. – Mert tudod, a gyerek… azt hallottam, hogy az a csaj, a barátnőd terhes. Nem mondom, hogy a volt barátnőd – bámulok fel a plafonra –, hiszen nem csinálok hülyét magamból. Tényleg nem akarok hülyének tűnni a szemedben és a saját szememben, amikor majd bejelented, hogy az a csaj fontos neked, és egyébként is gyereketek lesz.

Megtörlöm a szemem, mert most mondom ki először hangosan ezeket a félelmeket, és valahogy megríkat a dolog. Így, kimondva sokkal nagyobb súlya lesz, mint amikor magamban gondolkodtam róla.

– Egyébként, hogy visszatérjünk a földre. Na. – Letolom a maszkomat, kifújom egy papír zsebkendőbe az orromat, és próbálok hangnemet váltani. – Szóval a helyzet a következő. Régóta beszélnünk kellene Zsófiról, például. Már hetek óta felébred éjjel, tudod, felsír, és utána alszik el. Ez nem jó. Mi vagyunk a szülei, akartuk őt, imádjuk. Szerintem egyrészt érzi a feszültséget, másrészt hiányzik neki az apja, akit szinte csak hétvégén lát. Aztán mi van még. Ja igen. Édesanyád. Kora reggel telefonált. Azt gondolom, anyaként azt gondolom, érzi, hogy baj van veled, és azért nem tud elérni. Mit mondasz, Péter, hívjam fel? Mennyire akarjuk kímélni? Majd csak ha felébredsz? Mert ugye, felébredsz? – sírom el magam.

Csak ácsorgok az ágy mellett, és arra gondolok, lehet, hogy már csak öt percem van. Öt perc mire elég? Jézusom. Semmire. Nincs nálam több papír zsebkendő, csak amit a kezemben gyűrögetek. Jó nedves, könnyes, taknyos, de ha mostantól a következő öt percben nem sírok, akkor elég lesz.

– Tudod, még mindig nincs vége a mondanivalómnak. Természetesen tisztában vagyok vele, hogy amikor felébredsz, újra el kell majd mondanom ezeket a dolgokat, mert nem fogsz emlékezni rájuk, de azt mondták, pontosabban Dóri és az ő főnöke, aki évfolyamtársad volt, hogy beszéljünk nyugodtan hozzád, mert azért ez az egész még mindig egy kicsit homályos terület. Hát nekem feltétlenül az, hiszen te szerencsére nem estél kómába, hanem begyógyszereztek, tehát nem az én hangomra fogsz felébredni, mert akkor az valószínűleg szakmai hiba lenne a gyógyszerelők részéről – tűnődöm. – Azért is beszélek hozzád, mert talán így nyugodtabban vészeled át ezt a napot. Holnap felébresztenek, tudod? – Természetesen nem reagál.

Hallom, ahogy a lélegeztetőgép szállítja neki a levegőt. Foltokban fehér neonfény, fehér ágyak, hidegkék, zöld – ezek a színek uralják az intenzív osztályt. Hűvös is van, nem értem, hogy bírják itt a betegek. Persze gondolom, senki sem önszántából került ide.

– Na, velem meg az történt, hogy nincs állásom. Vagyis nincs ez így kimondva, nem rúgtak ki, de természetesen nem várom meg. Tegnap, mint megtudtam Judittól, megírták a hírekben is, hogy ma tulajdonost vált a szállodánk. Jött Tobias, tudod, akire látatlanban is féltékeny voltál, amikor Madridba mentem. Előállt valami mesével, hogy milyen nagy nyomás van rajta, meg offshore vevő, magyar vonatkozással, eszem megállt. És szeretné megtartani a hotelt, de nem lehet. Erre ma beállított a vevővel reggel. És tudod, ki a vevő? … Ne haragudj, hogy itt nevetgélek, de én magam sem hiszem el, hogy ilyen megtörténhet. Az a szobalány, akit átraktam a recepcióra, mert jól beszél angolul. Szerintem említettem. Arab az édesapja, ennyit tudok róla, és azt állapítottam meg, hogy okos kislány, de tizennyolc évesen, érettségi után nem szobalányként kellene dolgoznia, meg nem is recepciósként, hanem inkább tanulnia, hogy többre vigye, pláne a nyelvtudása és a talpraesettsége miatt. Gondoltam, kicsit kiemelem. És akkor ma beállít, mint tulajdonos – rázom a fejem. – De hát mindegy, én mindent kipakoltam már a szobámból. Tobias azt szeretné, ha kimennénk Brazíliába felmérni egy hotelt, amit meg akarnak venni. És nekem fogalmam sincs, mitévő legyek, de nem várom meg, amíg egy tizennyolc éves kislány azt mondja nekem, hogy fel is út, le is út. És nem tudom, ne is kérdezd, hogyhogy ő vette meg, miből, és egyáltalán. Gondolom, apukát kérte meg. Fogalmam sincs, de már nem is nagyon érdekel.

Sóhajtok. Utálom ezt a pittyegést, a fényeket, és azt, hogy Péter itt fekszik kiszolgáltatottan. Máskor hogy röhögnénk az egészen. Régen hogy röhögtünk volna, bocsánat. Ha elmesélem, hogy kivásárolja a hotelt egy tizennyolc éves szobalányunk. De most nem tud nevetni ezen, mert nem is hallja.

– És még valami – szólalok meg rekedten. – Terhes vagyok. Tudom, tudom, nem a legjobbkor. Tegnap csináltam tesztet. Most néztem, hogy egyébként tíz napja késik a menzeszem, nem foglalkoztam vele, még jó, hogy vezetem az időpontokat abban az applikációban. Tegnap hányingerem volt, de nem én jöttem rá, hogy mi a helyzet. Hanem tudod, ki? Hát Judit. És most itt állok gyereket várva, friss munkanélküliként, a gyerekem apja mélyaltatásban, de egyébként is úgy tűnik, hogy egy másik nőnek is gyereket csinált. Nem tudom, mit mondhatnék még. Remélem, megérted, hogy totál összekavarodott bennem minden. Legalább térj magadhoz mielőbb!

Már a kezembe fújom az orrom, mire kiérek, hiszen egyszerűen szétmállott a leharcolt papír zsebkendőm.

Odakint pedig, a folyosón hárman várnak rám. Szilvi, Gabi és Judit.

Már megint bőgnöm kell.

Halina

Váratlanul egyedül marad. Mindenki otthagyja, még az apja ügyvédje is, miután sok szerencsét kíván. Ott áll a főnöknője szobájában, látja, hogy a polcokról sebtében lekapkodtak egy-két dolgot, nyitva az íróasztalfiók is. Odalép: üres. Benéz a ruhásszekrénybe: üres.

Minden jel arra utal, mintha Dóra örökre elhagyta volna a szobáját. Halina egyrészt retteg, másrészt fogalma sincs, mit kezdjen a helyzettel. Megpróbálja elérni az apját, de Nadir nem veszi fel a telefont.

Az arcát dörzsölgeti tanácstalanul. Mit tehetne? Mit tegyen? Az apja már megint milyen helyzetet teremtett! Ugyanolyan faramuci az egész, mint amikor előállt az új esküvő tervével. A kezében van egy halom irat, a szerződések példányai, most gyorsan begyűri a táskájába, és óvatosan kipillant a folyosóra. Nem lát senkit. Úgy slisszan ki a vezetői szobából, mintha rossz úton járt volna, akár egy tolvaj. Lerohan az öltözőbe, és átveszi a munkaruháját. Mindjárt kezdődik a napja. Márpedig most azt tartja az egyetlen járható útnak, ha nem vesz tudomást az egész helyzetről, hanem beáll szépen a recepcióba és végzi a dolgát, mint ahogy eddig végezte. Olyasmi lehet ez, mint amikor a strucc bedugja a fejét a homokba. Úgy érzi, ha nem vesz tudomást a történtekről, akkor azok meg sem történtek.

Még hogy szállodatulajdonos! Zsong a feje. Egyelőre még a recepción is van mit tanulnia. Miután átöltözik, újra rácsörög az apjára, aki újfent nem veszi fel a telefont.

Halinának az egyetlen biztos pont ebben az egész felkavarodott napban az, hogy ott fog állni a recepción, és ma is olyan kedvesen és mosolyogva igazítja el a legkellemetlenebb szállóvendégeket is, mint egy nappal korábban.

Dóra

Délben, munkaidőben, miközben a férjem az intenzív osztályon fekszik, a lányom óvodában van, én munka nélkül, tehát délben egy budai bérelt lakás nappalijának padlóján ülök törökülésben három barátnőmmel, a lakás bérlőivel, és papírdobozból pizzát eszem. Hol sírok, hol nevetek, miközben elmesélem az egészet. Mindenestől. A kapcsolatunkat, amit megterhelt a stressz és az időhiány, az inszeminációkat, a saját bizonytalanságomat a teherbe eséssel kapcsolatban, azt a nőt, akinek a létezéséről egy eltévedt sms-ből szereztem tudomást, Péter magyarázkodását és vallomását, a terhességemet, a váratlan tulajdonosváltást a hotelben, és a megfutamodásomat. Néha közbekérdeznek, néha elhűlnek, máskor valamelyikük átölel. Utoljára a gimnáziumban éltem át ezt az „együtt vagyunk, és ha veled történik valami rossz, az velünk is történik”-érzést.

Aztán elfogy a pizza, megjegyzem, elég gyorsan tömöm magamba, nyilván azért, mert tegnap dél óta semmit sem ettem, és elfogy a történet is. Csak ülök és nézem a padlót.

Judit szólal meg elsőként.

– Tudod, én beszéltem Péterrel, de meg kellett ígérnem neki, hogy nem mondom el senkinek. És mivel már egyszer nem tartottam magam az ígéretemhez… nem volt könnyű döntést hoznom, mégis elmondom, ami miatt felhívott.

– Velem kapcsolatos? – kérdezem halkan. Tehát Juditnak elmondta, hogy el akar hagyni?

– Igen. Vissza akart szerezni téged. Megbánta, hogy félrelépett.

– Ezt is elmesélte?

– Igen, említette. Valahogy úgy fogalmazott, hogy nem tudja, mi ütött belé, de szeretné jóvátenni.

– Az inszeminációról is beszélt?

– Nem. Azt mondta, hogy nagyon szeret, és vissza akar kapni. Nem értettem, miért nekem mondja, úgy éreztem, nem tudtok beszélni a fontos dolgokról. Nem tudtam segíteni neki… sajnos.

– Azt mondja már meg valaki, hogy miért keresi Péter ezeket a veszélyes helyzeteket? Repülés, ejtőernyőzés, bázisugrás, szárnyas repülés – ingatja a fejét Szilvi. – Hát nem elég veszélyes dolog sebésznek lenni?

– Azt ígérte, abbahagyja – mondjuk egyszerre Judittal, aztán elmosolyodunk. Természetesen semmi humoros nincs a helyzetben, kínunkban nevetünk.

– Péter fejével nem tudtok gondolkodni – szól közbe Gabi. – Valamiért keresi a fizikai veszélyt. Talán egy pszichológus segíthetne.

– Én jártam néhány alkalommal pszichológusnál, de csak azt sikerült megértenem, hogy a biztonságot keresem a párkapcsolatomban, azokat a biztos pontokat, amiket nem sikerül benne megtalálnom. Állandóságot, vagy ilyesmi.

– Aha. Hát Dorci, ezzel nem lettünk okosabbak. Viszont, mivel úgysem tudjuk megfejteni itt és most, hogy mi vezeti Pétert ezek felé a veszélyes sportágak felé, inkább azon kellene elgondolkodnod, hogy mi lesz veled. Mit szeretnél?

– Nem gondolod, Gabi, hogy visszamegyek a hotelbe igazgatósdit játszani, miközben a tizenéves recepciósomnak megvette az apukája az egészet játékszernek?

– Miért ne? – tárja szét a kezét Szilvi. – Valószínűleg nem ért hozzá, és még akár kedvelhet is téged, a vezetési stílusodat, azt a friss levegőt, amit a hotelbe hoztál, a fejlesztéseidet. És a személyiségedet.

– Nem tudom. Ezen nem gondolkoztam. Felhúztak már kora reggel – vonom meg a vállam. – Nem hinném, hogy jó ötlet lenne visszamennem. De ennél sokkal fontosabb dolgokról is dönteni kell. Például a gyerek… terhes vagyok, de ebben a korban már mindenféle vizsgálatok jönnek… és kérdés, hogy Péter mit akar. Én most nem fogok a szállodán gondolkozni, meg harcolni egy állásért. Ott a brazíliai ajánlat, ami amolyan „hozok is ajándékot meg nem is” típusú. De nyilván oda sem megyek. És ne felejtsük el, még az is lehet, hogy Péter továbbáll azzal a nővel.

– Dorci, van egy remek ötletünk. Illetve Judité – mondja lelkesen Gabi, mintha nem is figyelt volna a rémes jövőre, amit kilátásba helyeztem.

– Arra gondoltunk – veszi át a szót Judit –, hogy létrehoznánk egy startup vállalkozást. Internetes barát-és társkereső.

– Ó, abból még úgysincs elég – fújok egy nagyot. Most komolyan, nagyon kedvesek, de képesek előállni egy ilyen lejárt lemezzel? Nem mintha nekem bármilyen ötletem lenne, ha nem maradnék a szállodabizniszben.

– Na, akkor most figyelj. Kidolgoztam egy algoritmust, hogy milyen illatot kedvelők milyen illatot kedvelőket vonzanak. Nagyon jól használható, csak egy programozó kell hozzá. Gabi a művészetekben van otthon, hiszen nagyon tehetségesen fest, már amikor van ideje – mutat Gabi felé. – Össze lehet párosítani művészeti érdeklődés és bizonyos műalkotások kedvelése alapján az embereket. Szilvi ehhez társulhat film-és olvasmányélmények összepárosításával, illetve a bemutatkozó szöveghez tud sok sémát elkészíteni, persze nem ötöt vagy tízet, hanem rengeteget, amelyekből választani kell vagy száz mondatot. És itt jössz te a képbe: már a múltkor, amikor Balin dolgoztál, azt mondtad, a nyaralási szokásokból kiolvasható az ember jelleme. Ezeket összerakjuk egy nagy alkalmazásba, és tulajdonképpen lefedjük az életünk nagy részét vele.

– Nem értem igazán – vallom be. – Összehoznánk embereket, akik hasonló dolgokat szeretnek?

– Azokat hoznánk össze, akik vonzzák egymást – feleli Szilvi. – És ez így már egész más.

– Hű. Ez lenne a jövőnk? Gondolom, nem fogod feladni a parfümőrséget, te az újságírást, és te pedig a sportmenedzserkedést – nézek végig a csajokon. – Akkor ez egy hobbi?

– Ez egy nagyon profi munka lesz, ha belerakjuk a tudásunkat. Kitaláljuk, ötletelünk, összerakjuk, aztán az informatikusok, akik egyébként Juan oldalait készítik, megcsinálják nekünk. Ide a rozsdás bökőt – mutat Gabi a torkára –, hogy egy éven belül mi leszünk a világ legprofibb társkereső alkalmazása. Itt nem kell keresgélnie az ügyfélnek, csak kitölti a rendkívül alapos tesztet, és a rendszer kiadja, kivel illene leginkább össze, kit találna vonzónak belsőleg, és hát nyilván külsőre is. De mi a belső értékek felől indítanánk. Mit gondolsz?

Nézem a csajokat, a barátnőimet, és egyelőre nem tud magával ragadni a hév, hogy milyen szuper jövőt találtak ki magunknak, még ha nyilván csak hobbi lehet belőle, de magamban hálát adok a sorsomnak, hogy újra egymásra találtunk, és minden kaland, veszély, méreg és kiábrándultság után itt vagyunk, egymásnak. Alkalmazás ide vagy oda, nekem most ez a legfontosabb.

Nadir

Halinának immár nemcsak egy szállodát tulajdonló cége van, hanem övé, vagyis egy-két másik cégéé Nadir apja és a testvérei céges részvényeinek többségi hányada. Tehát, ha úgy veszi, a lányáé háromnegyed hajógyár, továbbá egy ingatlancég, egy másik szálloda és egy építési vállalkozás. Mindez tulajdonképpen egyetlen nap alatt történt. Persze nem lett volna ilyen egyszerű, ha Halina az elutazásuk előtt nem írja alá azt a rengeteg papírt, amiről Nadir összevissza beszélt neki, hogy nemzetközi jogsihoz, iskolához, ehhez-ahhoz kell. És nem lett volna ilyen egyszerű, ha az apja nem olyan elbizakodott, hogy ne is nézzen utána, az évek során melyik vállalatok részesednek a cégeiben, mint részvényesek. Meglehetősen nagy könnyelműség, ha valaki a nagyrészvényeseinek nem néz alaposan utána. Nadir nagyon sok céget vásárolt meg, és szép lassan megvette a családi cégek részvényeinek több mint a felét. Az apja, aki mindig csak a pénzt nézte, még örült is, hogy ilyen szépen szárnyal a biznisz, van egy csomó befektetője…

De a család fekete napján, azaz ma, amikor valóban szárnyra kapott a pletyka, hogy az apja cégei közel vannak a fizetésképtelenséghez (ami persze nem volt igaz), Nadir ár alatt szabadult meg a részvényektől. Nem bánta azt sem, hogy bukott az üzleten. Hiszen sokan követték, és ő nemcsak magától, hanem a többiektől is, akik sietve igyekeztek megszabadulni az értékpapíroktól, különböző cégek nevében áron alul megvásárolta azokat. Mindegyik bevásárló cég közös jellemzője, hogy Halina a fő tulajdonosuk.

Nem esett igazán jól kibabrálnia az apjával, de már régóta nem látott más megoldást. Innentől az apja arca kisebb lesz, még Nadir fogja kisegíteni, és senki, de tényleg, egyetlen családtagja sem merészel majd szólni, amikor a legkisebb fiú elválik. Az Emirátusokban nem gyakori dolog a válás, de Nadir elválik, amint csak lehet. Még oka is van rá: a felesége nem esett teherbe tőle. Tudja, gonosz fordulat ez, amikor éppen ő idézte elő, hogy Zohra terméketlen legyen, de a cél most mindennél fontosabb. Zohrát kárpótolja majd, megmarad neki a körömbrigád meg a masszőrök meg még egy csomó minden, de nem marad meg neki a férje.

Természetesen Nadir egy kicsit azért érzi, hogy túlmegy minden határon, csakhogy semmi más célja nincs, mint visszakapni Lizát. És ebbe már nem fog beleszólni a családja. Maradhat emelt fővel Dubaiban, senki sem fogja megszólni, senki. Még az sem zavarja, hogy Liza nyilvánvalóan nem fog abaját hordani. Kisebb baja is nagyobb ennél. Hiszen egyáltalán nem biztos benne, hogy Liza visszatérne hozzá.

Már megint csöng a telefonja: Halina hívja. Elmosolyodik.

– Na mi újság, kislányom, hogy telt a napod tulajdonosként?

Persze pontosan tudja, hogyan telt. Mint egy kis fagyott madár, megdermedve nem tudott mást kiötölni, miután őt nem érte el, mint hogy beáll a recepcióba dolgozni. Nadir mindig egy lépéssel a lánya előtt járt, de ezt persze nem a jövőbelátó képessége segítségével érte el, hanem az emberei ma is megfigyelték Halinát.

Össze van zuhanva, de majd összeszedi magát. Most már nem sokáig kell féltenie, kiviszi őket magával, és semmi más nem fogja érdekelni, mint a két legfontosabb nő az életében: Liza és Halina.

Mindennek ára van, és most kiegyenlítette a számlát. És még csak bűntudatot sem érzett miatta, a családja miatt, egyetlen percig sem.

Endrődi

Kinyitom a szemem, elvakít a fény. Jó néhányan előbb értek ide, mint én. Vagyis… nem tudom, mi van, és egyáltalán: hol vagyok? A könyökhajlatomat nyomja valami. Határozott mozdulattal kitépem, mi ez?

Fölém hajolnak. Dóra. Dóri. És fehér köpenyesek, hárman.

A rohadt életbe. Azt hiszem, ez nem az én napom. Minden jel szerint egy kórházi ágyban fekszem.

Később. Még mindig ugyanott. Egyelőre őriznek. Sajnos pontosan tudom, hogy mennek ezek a dolgok. Kilyukadt a tüdőm, eltört néhány bordám és a szárkapocscsontom, a bal bokám kificamodott, és beleállt egy tereptárgy, alaposan felsértve a bőrt. Könnyű, modern sínben van a törött lábam, konzultáció keretében döntenek (döntök, csak megjegyzem) arról, hogy javasolt-e operálni, vagy meggyógyulhat maradéktalanul műtét nélkül is. Először természetesen a bordáimnak kell rendbe jönniük.

Hát van ez így, ez a kockázat, és még ennél is több, minden ugrásban benne van. Természetesen általában nem nálam. Fogalmam sincs, mi történhetett velem, Dóri azt mondja, későn nyitottam az ernyőket, ezt attól a pöcs reptéri Pityutól hallotta. Egyébként nyilván én hibáztam. Csak hát ez túlságosan amatőr húzás lett volna részemről, ha mindkét ernyőt későn nyitom. Nem szoktam ilyesmit elkövetni. Lehet, hogy lelassultam?

Már egy normális betegszobában vagyok. Egyedül Dóra marad mellettem. Nem tudom, mit tudna kezdeni egy ilyen kriplivel, mint én vagyok. Aki szanaszét töri magát, mert le van lassulva.

– Szép vagy – mondom. Csak halkan tudok beszélni, mert még mindig fáj a mellkasom. Fájni is fog egy jó darabig.

– Pedig nem sokat aludtam.

– Az nem baj. Jól áll neked ez a sápadt kialvatlanság – mosolyodom el, titkon remélve, hogy miattam nem aludt sokat. Én viszont átaludtam majdnem két napot.

– Hogy érzed magad?

– Jól. Kicsit fáj, amikor levegőt veszek. De örülök, hogy itt vagy.

– Jobban örülnék, ha otthon beszélgetnénk, mondjuk reggeli közben, és nem egy kórházban.

– Ha azt akarod kérdezni, miért ugrottam mégis, akkor a válaszom az, hogy nem tudom. Mert hülye vagyok.

– …

– Vagyis… mert amikor megoldandó problémám van, akkor egyszerűbb máshol levezetni a feszültséget, rájönni, hogy mit kell tenni, és a levegőben minden más.

– Amikor az embernek megoldandó problémája van, akkor azt a problémát kell megoldania, ott, ahol keletkezett – fogja meg a kezem. Erre az érintésre már nagyon régóta várok. – Nem én találtam ki, ezt én is hallottam, jó tanácsként kaptam akkor, amikor tíz évvel ezelőtt újra találkoztunk.

– De hogyan?

– Én is ezt kérdeztem. A beszéd képességével mindannyian rendelkezünk.

– Ne gúnyolódj.

– De mi a problémád, Péter? Rám untál? Mi a legnagyobb problémád?

– A legnagyobb problémám, hogy hülye voltam – mondom egy kis gondolkodás után, remélve, hogy nem kell folytatnom.

– Ezt hogy érted?

– Hülye voltam, amikor félreléptem.

– Miért léptél félre?

Úristen. Ha tudom, hogy rögtön analízisbe megyek ébredés után, akkor időben kioldom az ernyőimet.

– Mert nem éreztem magam olyan… magabiztosnak. Mint amikor újra egymásra találtunk. Nem éreztem a figyelmedet.

– Ez kölcsönös – válaszolja.

– De mit tehetünk, hogy megbocsássunk mindketten, és elölről kezdjük? – fakadok ki. Kicsit kínos, hogy így kiengedtem magamból, ami kikívánkozott. – Lehet-e harmadszor is újrakezdeni? – kérdezem még halkabban.

Nem válaszol, csak a hüvelyk-és mutatóujja közé fogja az orrát, mint aki náthás.

– Te sem tudod – felelem, tulajdonképpen saját magamnak. De nem veszíthetem el ezt a nőt! Csak nem veszíthetem el saját magamat sem. Elég kemény ellentmondás.

– Tegnap óta nincs munkám – közli hirtelen, viszonylag derűs arccal.

– Hogyhogy? – A feleségem hoteligazgatónak született.

– A recepciósunk arab sejk édesapukája megvette a szállodát a lányának. Aki tizennyolc éves. Feljött az igazgatói szobába a recepcióról, mint új tulajdonos, én meg fogtam a holmimat, és eljöttem. Szerinted…?

– Mi volt a terve veled?

– Honnan tudjam? Nem kérdeztem. Ma felhívott, és könyörgött, hogy menjek vissza. De tudod, nekem elegem van ezekből a mutyidolgokból. Elkezdem szépen felépíteni a hotelt, kiemelem a kiscsajt, mert szobalány volt, aztán a recepción úgy dönt, megveteti magának az apjával az egész kócerájt. Hát akkor sok sikert.

– Meghallgattad őt?

– Nem. Mondtam, hogy kórházban van a férjem, nem érek rá.

– Végül is meghallgathatnád.

– Aztán minek. – Nem kérdezi, kijelenti. Dóra ilyen. Csökönyös, és ha valamit eldönt magában, akkor az úgy van és kész.

– Mert velem sem akarod megbeszélni a dolgokat. Hogy hogyan tudnánk jobban csinálni az életünket. Szerintem…

– Igen, tudom. Már mondták a csajok, hogy az építkezés a nagy erősségem, nem a fenntartás.

– Nem tudom, melyik csaj volt, de igaza van – bólintok. Milyen találó. Valóban.

– Tobias pedig azt szeretné, ha családilag kivonulnánk Brazíliába, letesztelni egy szállodát, hogy megvegye-e a Maxero. Két hétre.

Máskor kiborulnék, ha két hétre el kéne szakadnom az osztályomtól. De pár napja egy ejtőernyővel a hátamon mindent megtettem, hogy valóban hosszabb időre elszakadjak tőle. És nincs is más vágyam, mint a brazil tengerparton nézni a feleségem formás seggét, és hatalmas homokvárat építeni Zsófival. Továbbá Tobias egy fasz spanyol piperkőc, aki hatalmas lendülettel teszi a szépet a feleségemnek, ezt láttam egy videón, amit Dóra – talán véletlenül, talán nem – megmutatott a madridi napjairól. Szóval abból nem eszik, hogy az a piperkőc nélkülem brazíliázzon Dórával, ezt most mondom, még így, nyakig gipszben.

– Jó ötlet – felelem.

– De előbb tudnom kell valamit – néz rám komolyan. Most olvasni lehet a tekintetében. Fél, de elszánt. Súlyos kombináció.

– Mit?

– Azt, hogy tart-e még a viszonyod azzal a nővel. A bőrgyógyásszal.

– Nem tart. Vége van. – Érthetően, hangosan mondom ki, pedig már nekem kínos ez az egész sztori, hogy még mindig erről kell beszélnünk. Én már rég túl vagyok rajta. Csak hát Dóra még nincs.

– És tőled terhes?

– Nem tőlem. – Hogy a fenébe jutott el a hír Dórához? A nők vajon mindent tudnak a vetélytársaikról? – Hanem az exétől, akivel összeköltöztek. Miután mi szakítottunk. Egyébként csak néhány hetes terhes, szerintem. De nem vagyok beavatva minden részletbe, ezt csak megírta nekem egy sms-ben. Hogy tudjam, továbblépett ő is.

Természetesen ezt túlmagyaráztam, de amíg a hitetlenséget látom a szemében, addig folytatom. Mert valóban nem tőlem terhes, szerencsére.

– És akarsz tőle még valamit?

– Semmit.

– Semmit? És tőlem?

– Tőled igen.

Titokzatos mosollyal néz rám, én pedig megfogom a kezét, és tartom. Meleg a keze, pedig mindig hidegek szoktak lenni a végtagjai. Persze egy kórházi szobában vagyunk, ahol fűtenek, mint a bolondok, hiszen a nyílászárókon beáramlik a cúg odakintről, meg egyébként is.

– Akkor jó – mosolyodik el, és feláll. Odasétál az ablakhoz, kinéz rajta. A derekára teszi az egyik kezét, a másikkal az ablakpárkányra támaszkodik. Olyan furcsa, de ismerős ez a mozdulata. – Már elég szar az idő – fordul vissza az ágy felé. – Tartok tőle, hogy idén már nem lesz alkalmad sem ejtőernyőzni, sem halálugrani.

Halálugrásnak nevezi a bázisugrást. Ahogy áll ott, az nekem nagyon ismerős. Nem tudom, hogy miért, de melegség áraszt el. Azonnal át akarom ölelni őt. Odarohanni és átölelni. De hát még felülni sem vagyok képes egyedül.

– Nem tervezem.

– Múltkor sem tervezted. Aztán tessék. Szerintem már ne beszélj arról, hogy nem tervezed, mert annál nagyobb a csalódás, ha mégsem tudsz ellenállni.

– Jó. – Milyen igaza van, gondolom. De most tényleg elhatározom, hogy befejeztem ezeket a sportokat. A bázisugrást nagyjából már valóban befejeztem, bár nem mondom, hogy nem akartam újra ugrani. De az ejtőernyőzésről mást gondoltam, meg erről a szárnyasruhás ugrásról is. Ám túlbecsültem magam. Ötvenkét éves vagyok, és bár minden paraméterem egészen jó – leszámítva a mostani sérüléseimet –, lehet, hogy át kéne térnem a sakkra. Felröhögök.

– Nagyon vicces, tényleg.

– Nem azon nevettem. Hanem hogy sakkozni fogok.

– Hahaha. – De azért elmosolyodik. Újra a derekára teszi az egyik kezét, és akkor már tudom. Pontosan tudom.

– Gyerekünk lesz? – kérdezem, és nézem őt, mintha még sosem láttam volna. Semmi nem látszik rajta, szűk farmerben van, egy laza pulcsiban, utcai edzőcipőben. Mégis tudom. Nem érzem, hanem tudom.

– Valld be, hogy mindent hallottál a mélyaltatásodban – fenyeget meg a mutatóujjával.

– Miről beszélsz?

– Akkor mondtam el, hogy terhes vagyok.

– Nem hallottam. Gyere ide.

– Nem jövök – feleli, de azért csak idejön, és leül mellém. Megfogja a kezem. – Két hete késik most már. Cirka. A teszt pozitív.

– Orvosnál voltál?

– Mivel supermannek öltözve ugrál ki egy repülőből a férjem, hogy összetörje magát, aztán a szobalányunk megveszi a hotelt, és van egy hatéves gyerekünk is, így még nem volt időm orvoshoz menni. Gondoltam, majd veled.

– A lábam műtét nélkül mindjárt meggyógyul – felelem gyorsan. – De azért az még egy-két hét, mire járógipszet kapok.

– Kivárom.

– Nem, el kell menned. Mindjárt negyvenöt leszel, minél előbb látnia kell Tündének. Menj el hozzá, megcsinálja a hüvelyi ultrahangot, és kitalálja, milyen vizsgálatokra kell elmennünk – mondom. Nem igaz, hogy ebben a korban ilyen lazán veszi, hiszen rengeteg veszély leselkedhet a magzatra. Nagy szerencse, hogy nem sokat foglalkoztam ezzel a tudományággal, mert most megbolondulnék az idegességtől. Ő meg itt lazázik.

– Jó, elmegyek. Nyugodj már meg. Ez a gyerek békében van itt, nyugi.

– Még ma menj át! Hívd fel a telefonomon. Vagy várj csak, add ide, majd én hívom.

Miután Dóra elmegy, felhívom anyámat. Ég a pofám, hogy nem hívtam. És amilyen hülye vagyok, ennyi idősen nem mondom ám meg, hogy kórházban vagyok. Vagyis azt igen, hogy a kórházban tartózkodom, csak azt nem, hogy betegként. Húzom még egy kicsit, hogy legalább otthon lehessek a fekvőgipszemben, és ott látogassanak meg. Magam előtt látom Dóra arcát, amikor anyám majd megkritizálja a főztjét, a lakberendezési ízlését, az ápolási képességeit. Nem tudom, miért, de ezen is csak vigyorgok.

Két órával később végre Dóra hív, és nem az az ezermillió másik ember, aki ma szükségesnek érezte, hogy beszéljen velem. Komplett irodát alakítottam ki egy délelőtt alatt a betegszobámból.

– Na ide figyelj, Endrődi Péter. Igen, gyerekünk lesz. De ez nyelvtanilag nem helyes. Gyerekeink lesznek. Ikreket csináltunk azon az őrült éjszakán.

Kavarognak bennem az érzések. Hihetetlenül boldog vagyok, ugyanakkor az ikerterhesség még huszonéves korban is veszélyes. Lehet, sőt biztos, hogy Dóra nagyobb veszélynek van kitéve, mint én, amikor ejtőernyővel levetem magam egy szikláról.

– Látod, milyen jó formában vagyunk? – kérdezem. És nevetünk, úgy, mint amikor újra elkezdődött a kapcsolatunk.

Három hónappal később

Dóri

Több ugandai faluban gyógyít, illetve egy városi kórházban dolgozik a sebészeten, utóbbin egy osztrák sebész, az alapítvány másik orvosa a mentora. De már majdnemhogy egyedül is operált, vakbélműtéttől a nyílt törésig, az apja elájulna, ha tudná, milyen műtétekre is bevethető. Nem olyan modern a műtő persze, és hát még a magyar kórházakhoz képest is elképzelhetetlen, ami Ugandában fogadta. De most van gyógyszerellátás, ami nemigen volt ezen a környéken, az emberek a krónikus meg az akut gyulladásaikból pillanatok alatt kigyógyulnak antibiotikummal, és bár Dóri tisztában van vele és a tapasztalata is ezt mutatja, hogy nem lehet mindenkit megmenteni, mégis egy kicsit hősnek érzi magát.

A falvak egy részét úgy közelíti meg a lerobbant alapítványi dzsippel, amikor rendelni megy, hogy az út mellett zebrákat lát, máskor törzsi ünnepeken vesz részt. Élete legjobb döntése volt, hogy eljött. Csak azt sajnálja, hogy egy hónap, és vége.

A tökéletességre törekvésének Uganda rendesen keresztbe tett, de ezen csak nevet, és megírja Lénártnak, hogy már nem az anyja, az apja és az egész családja miatt aggódik, hanem hogy a dzsip legközelebb ne robbanjon már le két falu között félúton, ott, ahol térerő sincs, de ha így történne megint, legalább víz legyen nála.

Tökéletes kikapcsolódás ez az életéből, és elképesztő szakmai tapasztalat. Az a helyzet, hogy ahelyett, hogy otthon folytatná tovább egy légkondicionált műtőben, alig várja, hogy friss szakvizsgával felvegyék abba a nemzetközi orvoscsoportba, és járhassa a világ kevésbé civilizált részeit, ahol gyógyíthat. Ez a két hónap már teljesen megbabonázta. Mindenki az ebolától féltette. Szerencsés ez az időszak, nincs ebolajárvány, de sejti, ha lenne, akkor is nehéz lett volna őt otthon tartani.

Természetesen tudja, hogy nehéz lesz. Mert mi van, ha jön egy fiú? Bár jönne… Aki vele tart. Mert más nem jöhet szóba, nincs, aki hónapokon, netán éveken keresztül elviseli, hogy a barátnője folyton valahol a világ végén, egy őserdőben operál. Ehhez ugyanolyannak kell lennie, mint amilyen ő is.

Kinéz a rendelő ablakán, és nézi a családot, a legkisebb gyereküket egy hete látta el antibiotikummal, lázcsillapítóval. Most nem ölben hozzák, hanem ugrálva jön a családja előtt. Ha jól lesz, akkor egy hét múlva védőoltást is kap.

Délután majd bemegy Kampalába, mert meghívta egy család, ahol a fiú filmrendező lett, és rögtönzött bemutatót tart egy friss filmjéből a barátainak.

Zajlik az élet Ugandában, még ha más tempóban is, mint otthon.

Halina

Ez az egész roppant gyorsan jött. Dóra csak kvázi „külsősként” ad tanácsokat a hotel vezetéséhez, Halina pedig az eltelt három hónapban megpróbálta az összes létező munkakört kicsit betanulni. Az anyja felvilágosítása is problémás volt, azt mondta neki, hogy Nadir az új tulajdonos – tulajdonképpen csak kicsit lódított. Vagyis hát nagyot.

De az apja a hétvégén ideérkezik, és majd tisztázzák a dolgokat. Halina feladata lesz az anyját elvinni az egyik színházba, mintha előadásra mennének. Természetesen lesz előadás, hiszen Nadir kibérelte a színháztermet a színészekkel együtt, és ott lesz a lánykérés. Halina bele sem mer gondolni, hogy az apja mekkora pofont kap majd az anyjától, de mivel az anyja már félig elfogyott a szerelemtől, hát úgyis eléri az a kókler apja, hogy újra egybekeljenek. Főleg, mert még el sem váltak. Nadir viszont elvált a kinti asszonytól, és azt állítja a lányának, hogy az övé, Halináé lett a nagyszülők meg a nagybácsik cégének is nagyobb része. Ő ezt meg sem akarja hallani.

Csak ahhoz ragaszkodott, hogy itt maradjon ebben a nyakán ragadt, izgalmas hotelben, és nyáron elkezdi az egyetemet. Majd meglátogatja őket Dubaiban, csak legyen már sínen az életük.

Még mindig nem érti, hogyan hullhatott az ölébe egy szálloda, és elfogadhatta volna-e ezt az apjától, de már elfogadta, kész tények várták, úgyhogy megpróbálja kihozni belőle a legjobbat.

Aztán majd lesz valaki, akivel moziba is járhat az anyja helyett. Bálint nincs már az életében, de nem baj. Közösen döntöttek úgy, hogy nem megy tovább, mindig más érdekelte őket, más film, más sport, más barátok. Valószínűleg nem tett jót a kapcsolatuknak az sem, hogy Bálint nem tudta megemészteni a hotelügyletet. Azt, hogy Halinának lett egy szállodája.

Most már tudja, hogy nem kell mindent a kezdet kezdetén elmondani egy fiúnak, aki egyik pillanatban élete szerelme, és pár hónappal később talán már csak egy emlék.

Dóra

– Ugye, nem is rémes nyaralni?

Nem kapok választ, csak megszorítja a kezem. Zsófi előttünk rohan, egy nagy, színes papagájt üldöz. A brazil–argentin határnál, Brazíliában, az Iguazu szomszédságában egy madárparkban bóklászunk. Gyönyörű, színes, hangos papagájok, ijesztő fejű ragadozómadarak, kíváncsi, nagy csőrű tukánok között vezet az utunk. Zsófi imádja nézni a lepkéket is, én inkább a lepkeház előtt megvártam őket, a lányunk lelkes, én pedig kicsit borzongok a nektárra érkező, hatalmas pillangóktól, inkább a lebegő kolibriket csodáltam, míg megérkeztek.

– Csak azért kérdezem, mert kevesen nyaralnak hetekig a brazil őserdőben, a világ második legnagyobb vízesésének szomszédságában, úgy, hogy közben még keresnek is egy keveset – forszírozom tovább a témát. – Mi több, az applikációnk a csajokkal már hirdetőket is hozott. Ráadásul februári brazil hőség van.

– Amit most igen jól bírsz – vigyorog. Nincs bajom a meleggel és a páratartalommal, csak rettentően lelassultam, mármint a legjobb formámhoz képest. Zsófival a tizenhetedik héten még nem is igazán látszott, hogy gyereket várok, most akkora a hasam, mint akkor hét hónapos terhesen. Nem viccelek. A gépnél be kellett mutatni az orvosi engedélyt, hogy repülhetek. Péter azon humorizál, ha nem engednek fel a visszaúti járatra, és itt kell majd hónapok múlva megszülnöm a kisfiunkat és a kislányunkat, akkor rögtön két brazil állampolgár fog érkezni a családunkba. Tehát elképesztően lelassultam, és kevésbé bírom a tűző napot, aminek Péter csak örül, mert az volt a rémálma, hogy két hétig hozzá lesz ragasztva egy napozóágyhoz, amit a lábtörése által okozott kényszerpihenő után nem bírt volna elviselni. Úgyhogy kirándulunk is néha, én százméterenként leülök egy padra, de amúgy minden rendben. Tényleg minden rendben, a gyerekekkel is. Természetesen ezt csak akkor mondhatjuk biztosra, amikor már megszülettek, de az összes vizsgálati lelet negatív lett.

– Nem bírom rosszul, csak mostanában nincs kedvem futni a melegben – mondom. – Egyébként is dolgozom.

– Szerencsétlen brazil tulajdonosok, nem tudják, hogy a hotel napi működését és bevételét, kiadásait lassan jobban átlátod, mint ők – nevet. Legalább most látja, mi a munkám. – Nálam meg leépül az osztály.

– Ne siránkozz. Még öt nap, és visszarepülünk. Nem hinném, hogy addig összeomlik az osztályod.

– Elmennél úgy Brazíliából, hogy csak egy kis határ menti települést láttál?

– Ja. Az Iguazuval. Tényleg.

– Na de az aranyhomokos tengerpart, a riói táncosok, a tenger finom hullámai…

– Na ne viccelj. Úgy beszélsz, mint én. Ne parodizálj. És várjál, leülök egy percre.

Leül ő is, leszáll mellé egy tukán. Zsófi odaint a madárnak, amelyik olyan szelíd, hogy betipeg a lányunk ölébe.

– Tehát nem – mondja határozottan. – Vagyis nem mehetünk úgy haza, hogy ne lássuk. Ezért foglaltam még egy hétre szállást. Szerintem jó hotel, de te majd úgyis megkritizálod. És Tobias átfoglalja a jegyünket – vigyorog újra.

– Tudsz még maradni egy hetet? Ez akkor azt jelenti, hogy három hétig nem lát az osztályod, összedől a műtő, mit tudom én, még mi történhet, ha nem vagy ott – figyelmeztetem.

– Szerintem ugorjunk új témára.

– Rióban megbeszéljük, hogy ne veszítsük el egymást akkor sem, ha három gyerekünk lesz, és azt sem fogjuk tudni, hol áll a fejünk.

– De meg ám.

– Szerintem, ha már egyszerre két testvérem is fog születni, akkor vegyetek nekem egy tukánt, és csókoljátok meg egymást – tesz javaslatot Zsófi.

Engedelmeskedünk. Egy igazi csók, és egy plüsstukán. Ennyit csak megtehetünk a lányunkért.

Fejős Éva

Hotel Bali

részlet

1.

– Azért gyűltünk ma össze, hogy tanúi legyünk Giancarlo Costa és Sylvia Szabo házasságkötésének – hallotta valahonnan a távolból, és lehunyta a szemét. Így, csukott szemmel is látta magát, amint ott áll a főtéren, fehér selyemruhát visel, feltűnőbbet, mint amit itt, Venzonéban megszoktak, más a stílus, nem suhog az anyag, mint a műselyem, hanem puhán öleli körbe karcsú, nőies testét. Ha kinyitná a szemét, látná a városka körül húzódó régi városfal egy részletét és azon túl a végtelen Alpokat. Erről a képről álmodott tizenvalahány éves korától. Erről álmodott?

Kinyitotta végre a szemét, és valóban látta a városfalat a távolban. Meg a polgármesteri hivatal előtt álló, élő virágokkal körbevett szökőkutat. Biciklit támasztottak mellé, ő is odaállította a magáét. Kerékpár… Venzone. Még nem fogta fel egészen, hogy ide került, sejtelme sem volt, jól döntött-e, amikor áldását adta Venzonéra, de azt tudta, hogy még választhat. Még változtathat.

– Un cappuccino, signorina – az Alla Vecchia Concordia felszolgálónője ezüstözött tálcán hozta ki a teraszra a kávéját, és az édesítőszert is odatette az aranyozott fülű, fehér csésze mellé. Szilvia rámosolygott. Még csak két hete járt ide, de már tudták, hogy nem cukorral issza a kávét. Feltépte a kis tasakot, és beleöntötte a fehér port az italba. Vastagon ült a tejhab a kávén, és Szilvia nézte, ahogy az édesítő szép lassan beszivárog alá. Megkavarta a kávét, belekóstolt, és újra lehunyta a szemét. Nem olyan jó, mint Rómában, a Piazza del Popolón. Ugyan. Finomabb a kávé itt, Udine mellett, a pici város hangulatos, napsütötte, macskakövekkel kirakott főterén, ahol mintha megállt volna az idő, mint Rómában bárhol. Ez az igazság.

– Ciao, Sylvia! – többen köszöntek rá. A levendulával díszített üzlet eladója. Az újságos. A szomszéd. Egy ismeretlen. Volt, aki csak elment mellette, akár gyalog, akár kerékpárral, az eladónő le is ült egy kávéra a szemben lévő asztalhoz.

Szilvia elővett a táskájából egy napilapot, és olvasni kezdett. Tizenegy óra volt, sütött a nap, neki csak egy megrendelt cikket kellett megírnia, és várnia, hogy a szieszta idején Giancarlóval együtt ebédelhessen. Már-már időmilliomos volt, főleg a pörgős római napokhoz képest. Nyugodtan írhatta volna a regényét. Vagy ábrándozhatott az esküvőjükről.

– Azért gyűltünk ma össze, hogy szemtanúi legyünk… – hallotta újra magában a szavakat, és arra gondolt, talán ezzel a felütéssel kellett volna kezdenie a regényét. Ez olyan filmszerű. Úgy látta magát, a költözködést, egy új élet kezdetét, mint egy filmet, kicsit kívülállóként, kicsit felülről, kritikusan, mint mindig, valahányszor élete során útelágazáshoz érkezett, vagy belement valamilyen konfliktusba. A távoli hegyeket nézte, és tudta, hogy talán ez az igazi nyugalom, amikor láthatja a még fehéres hegycsúcsokat, és a csúcsok alatt lebegő ködszerű felhőket, de nem volt biztos benne, hogy jól döntött. Mikor jó egy döntés? Csak utólag derül ki. Most egy csinos, ápolt, harmincöt éves nőt látott a filmvásznon, aki egy álmos kisváros nyugodt teraszán ül, ahol beszédbe elegyedik ismeretlen és barátságos helyiekkel, ahol nyugodtan kavargatja a kávéját, és nyugodtan befejezheti a regényét – és elkezdheti az életét.

Ugyanez a nő a régi életében, Rómában, a Giornata szerkesztőségében ülne, már elolvasta volna az összes internetes hírportált, és kitalálta volna, kit szólaltasson meg a következő heti szám aktuális rovatában. Aztán kávézott volna néhány kollégájával, és elment volna egy kiállítás megnyitójára, vagy interjút készített volna valamelyik frissen bemutatott színdarab főszereplőjével, vagy egy íróval, akinek a könyve éppen kapaszkodik felfelé a bestsellerlistán. Bárhogyan is, pörgött volna egész nap, aztán este – esetleg egy színházi előadást és egy baráti körben elfogyasztott, könnyű vacsorát követően – megírta volna az aktuális cikket vagy interjút. Abban a XX Settembre utcai hangulatos lakásban, ami ugyan elég kicsi volt, de ott volt a nyüzsgés közepén, ott, ahol a nagy dolgok történtek. És ott volt ő, Szilvia, a pörgésben, abban a városban, ahol mindig történt valami.

Itt pedig… úgy nézett ki, Venzonéban soha semmi sem történik. Majd jönnek a fesztiválok, Giancarlo ezt már mondta, de Szilvia el tudta képzelni, mit jelent ebben a picinyke városban (az ő léptékei szerint inkább faluban) egy fesztivál… A legközelebbi nagyváros Udine volt, de Udine egészen más, mint Róma. Számára Udinének inkább szieszta-hangulata volt, s nem érezte, hogy a világ közepén lenne. Rómában ott volt.

Korábban nem adta fel senkiért azt a kis lakást a XX Settembre utcában, akkor is megtartotta, amikor volt egy komoly kapcsolata, évekkel ezelőtt, mert az jelentette a biztos bázist. Nem bánta meg. És most, hogy Giancarlo beviharzott az életébe, és választás elé állította, a férfi mellett döntött. Az ösztöne vezérelte, nem az esze, mert tudta, jobb, ha az eszét kizárja ebből a döntésből. Ha az eszére hallgat, sosem költözik el Rómából. Éppen elég időbe telt, mire rátalált a városra, mire rájött, hogy ott tudna élni, és éppen elég akadályt győzött le, mire megtalálta magát, és megteremtette az egzisztenciáját.

Elővette a laptopját. Itt, Venzonéban már nem alkalmazott újságíró volt, hanem szabadúszó, aki megrendelésre írt. Az egyik női magazinnak például regénykritikákat, úgynevezett „női regényekről”. Eleinte tetszett neki a felkérés, de már két hete itt volt, elolvasott öt női regényt, és úgy érezte, hogy nem is lesz ez annyira könnyű, mint hitte. Sokszor már az első oldalaknál tudta, miként folytatódik majd a mű, miként alakulnak a bonyodalmak… Bekapcsolta alaptopot. A szomszéd asztalnál ülő nő átszólt neki: még kávészünet sincs…? Rámosolygott, és megnyitotta a szövegszerkesztőt. Először arra gondolt, megírja az aktuális kritikát, de azután inkább megnyitott egy új mappát. Magyarul nevezte el a mappáit, ennek a címe ennyi volt: „regény”. Ráklikkelt, és megjelent előtte a betűtenger. Még csak az elején tartott, alig nyolcvanezer karakter volt a szöveg – pedig már milyen régen elkezdte… Itt az ideje, hogy folytassa.

Rendelt egy ásványvizet, és éppen nekifogott volna, hogy újraolvassa a korábban írtakat (hiszen a történetből már régen kizökkent), amikor csippanást hallott a táskájából. Kivette a mobilját, és látta: villog az emlékeztető felirat. Anélkül is tudta, mire emlékezteti, hogy megnyitotta volna az aznapi jegyzetet. Már napok óta ugyanez a jegyzet jelent meg – nem értette, miért programozta bele már tavaly ezt a dátumot a telefonjába, hiszen tizenhét évvel ezelőtt beleégett az agyába.

Június 30. Budapest.

Ennyi lett volna az emlékeztető, ha megnézi, de tudta e nélkül is. Már csak egy hete volt arra, hogy döntést hozzon. Hogy eldöntse, elmegy-e. Ha igen, akkor elég bepattannia a kocsijába, és néhány óra alatt odaér. Hazaér. Nem, nem haza. Oda. Még nem hozta meg a döntést, bár érezte, mit fog tenni. Nem az egykori ígéret hajtotta, talán nem is a kíváncsiság, hanem valami egészen más, kínzó érzés, amely időről időre rátört azokon a forró, fülledt éjszakákon Rómában, amikor még a ventilátor sem hozott enyhülést, és ébren izzadta végig az éjjelt. Persze kíváncsi volt, kíváncsi a lányokra… hová kerültek, mi lett velük, és ők hogyan emlékeznek. Emlékeznek-e egyáltalán. Elmennek-e egyáltalán. Mit éreznek majd, ha újra találkoznak…

Olvasta a regényét, de nem tudott a történetre koncentrálni. Feszítette belül valami, és tudta, hogy el kell mennie, vissza kell térnie Budapestre, mert most, hogy új életet kezdett Giancarlo mellett egy álmos olasz városkában, ideje, hogy szembenézzen azzal a történettel is, amely elől elmenekült a szülővárosából, a szülőhazájából.

Szórakozottan lapozgatott a számítógépes nyilakkal a regényében, és amikor a pincérnő felbukkant, rendelt még egy kapucsínót és egy péksüteményt.

+++

– Elkészítettem a foglalását, elküldöm e-mailen a jegyet, de előtte tudnom kellene, biztosan jók-e az időpontok. A délutáni Thai Airwaysszel indul majd a denpasari reptérről, este nyolckor érkezik Bangkokba, és éjfélkor indul tovább a British Airwaysszel. Másnap hajnalban száll le Londonban, és ahogy kérte, az esti budapesti járatra foglaltam helyet, tehát lesz egy jó fél napja a brit fővárosban – magyarázta Dórának a telefonban a nő az utazási irodából. Egészen jól beszélt angolul, s miután egyeztették az átszállási időpontokat, Dóra átutalta a jegy árát, majd elrakta a bankkártyáját, és kilépett az irodából. Szórakozott pillantást vetett az ajtóban álló faragott Garuda madárra, aztán átment egy keskeny folyosón, és máris a főépület halljában találta magát. Egy pillanat alatt ráborult a fülledt, párás, trópusi hőség, érezte, ahogyan verejtékcseppek jelennek meg a hátán és a mellkasán. Vett egy nagy levegőt, élvezte, ahogy a párás meleg beáramlik a légcsövébe. Szerette ezt, imádta. A meleg volt az éltető eleme. A trópusi, forró nyár, a pálmák. És az óceán.

A hall annyira különbözött azoknak a szállodáknak a halljától, ahol korábban dolgozott: itt az oldalfalak nyitottak voltak, színes madarak repültek ki-be, időnként megpróbáltak fészket rakni az előcsarnok hatalmas csillárján (de az alkalmazottak ilyenkor elővették a seprűt, és igyekeztek eltéríteni őket ebbeli szándékuktól), fentről, a magasan ácsolt famennyezetről pedig nem légkondicionáló próbálta enyhíteni a hőséget, hanem széles lapátú ventilátor keverte a levegőt. Az esős évszak beálltakor, amikor egyik monszuneső követte a másikat, a nyitott részről behozták a bútorokat, és ha nagyon szakadt, leeresztették a bambuszrolókat, hogy ne verjen be az eső az előcsarnokba. Ám most szikrázóan sütött a nap odakint, ezért a hall sötétnek látszott: az előcsarnokban állva az embernek az volt az érzése, mintha ellenfényben készült fényképet nézegetne. Jobbra lejárat vezetett a kertbe, a medencéhez, az óceánhoz és a bungalókhoz. Szemben, a recepción a három alkalmazott felélénkült Dóra láttán. Elmosolyodott, intett nekik, s magában mormolta, magyarul:

– Jó reggelt mindenkinek.

Történetesen már majdnem dél volt, de a csendben unatkozó recepciósoknak mentségükre szolgált, hogy ilyenkor nemigen érkezett senki a hotelbe, a szállóvendégek pedig vagy strandoltak, vagy a klimatizált szobáikban hűsöltek.

Dóra először a főbejárat felé indult, majd meggondolta magát, és inkább a kertbe vezető lépcsőt választotta. Még nem tudta megszokni, hogy ide került, ebbe a buja, trópusi környezetbe. Magas törzsű, lombos pálmafák hajladoztak a kertben, vörös papagájvirágok és más színes, trópusi növények nőttek a tövükben, zöldellő, dús sövények szegélyezték az utat, és a fű olyan halványzöld és sűrű volt, mintha nem is a száraz évszak kellős közepén lettek volna. Persze az öntözés… és a szakadatlan kertgondozás. Az első időben nem értette, minek ide ennyi kertész. Most is tudta, hogy legalább kétszer annyit alkalmaznak, mint amennyire szükség lenne, de így volt ez itt minden munkakörben. Eleinte próbált forradalmat kirobbantani, keménykedni. Aztán meggondolta magát, megértette, más módszereket kell keresnie, az Európában vagy Ausztráliában alkalmazottakkal itt nem sokra ment volna. Ez Indonézia volt, konkrétan Bali szigete, ahol nem egészen úgy történtek a dolgok, mint ahogyan elképzelte.

Most is. Alighogy letért a medencéhez vezető kikövezett útról, és a bungalók felé indult, ráköszöntek a kertrendezők. Amikor Dóra először meglátta őket, amint munkaidőben a fűben heverésznek és nevetgélve beszélgetnek, vagy éppen egy színes, trillázó, bokorról bokorra reppenő kismadarat figyelnek, nem hitt a szemének. Nagyon nehéz volt elfogadnia, hogy itt ez a munkatempó. A fülledt, párás hőség miatt lelassul az ember, ez a hivatalos magyarázat. Dóra azóta már beszélt egy kínai kolléganőjével meg persze Iannel, az ausztrál szállodaigazgatóval, aki, mielőtt átvette volna a legújabb luxusszálló vezetését Nusa Duán, Kuta Beachen vitte a Hard Rock Hotelt. Mindketten régóta voltak már Balin, és igyekeztek lenyugtatni Dórát. Hiába is akar forradalmat csinálni, nem rúghatja ki az embereit, mert Balin ez nem divat. Meg kell szoknia az itteni munkatempót.

Természetesen nem hitt nekik. Ultimátumot adott az embereknek, megpróbálta a munkaköröket részletesen kidolgozni, előre megszabta, meddig tart a „próbaidő”. Eleinte mosolyogtak, aztán nevettek, végül rosszkedvűek lettek. De nem dolgoztak se hatékonyabban, se gyorsabban. Aztán egyik reggel Dóra arra ébredt, hogy valami nincs rendben. Nem hallotta a szokásos zsivajt, távolról viszont valamiféle furcsa skandálás ütötte meg a fülét. Az étteremben nézett szét legelőször, és látta, hogy nincs reggeli. A recepción nem volt senki. A kertészek fel sem vették a munkát. A medencében falevelek úszkáltak. A tisztítószeres kocsik a helyükön álltak, pedig már régen ki kellett volna takarítani a nyilvános helyiségeket. Az alkalmazottak pedig ott ültek a főbejárat lépcsőjén, a kockás ruhába öltöztetett két istenszobor között, és – mint kiderült – sztrájkoltak. Ellene tüntettek. Miss Dora, menjen haza! – ezt írták angolul a tábláikra. Dóra megállt a lépcső tetején, és nézte őket. Tudta, hogy bekeményíthet, de akkor az történik majd, amit Ian megjósolt. Veszíteni fog. Építhet másik csapatot, de a balinézek mentalitását akkor se változtathatja meg. Pénzzel sem tudja őket motiválni, mert ez olyan emberfeletti feladat lett volna, mintha kősziklából akarna hajladozó nádszálat csinálni. Dóra ott állt a lépcső tetején, nézte az őellene tüntetőket, és átvillant az agyán, hogy ilyen helyzetbe még sosem került. Ezt nem tanították neki a tréningeken, erről nem beszéltek a coachok, erre nem utaltak a sokat tapasztalt vezetők sem. És ezt a helyzetet neki ott és akkor azonnal meg kellett oldania. Reggel fél nyolc volt, januári főszezon, és a korán ébredő szállóvendégek bármelyik pillanatban beállíthattak – korgó gyomorral – az étterembe. Hogy megkapják a jégen tálalt füstölt lazacukat, a meleg, ropogós péksüteményt, a ráksalátát, a felvágottat, a trópusi gyümölcsöket… Aztán megjelennek a strandon, ahol szeretnének strandlepedőkhöz, tiszta nyugágyhoz jutni, rizspálinkához, koktélokhoz és üdítőhöz a medencebárból… Nem beszélve az újonnan érkezőkről, akik bizonyára mielőbb el akarják foglalni a szobáikat.

És Dóra döntött. Angolul szólt a csapathoz, kérve az egyik recepcióst, hogy fordítson azoknak, akik nem értik a nyelvet.

– Rendben van. Látom, hogy meg kell adnom magam. És én meg is adom. Ideiglenesen – hallgatott el egy pillanatra –, vagyis addig nem változtatok, amíg minden úgy működik, ahogy elvárom. Addig nem építek le senkit, és nem szólok az extrapihenők miatt. De most elvárom, hogy mindenki elkezdje a munkát, mert ha a mai napon elégedetlenek lesznek a vendégek, akkor mindenki kereshet új állást magának.

Ez volt az első veresége itt Balin, de a szálloda – attól kezdve – egészen normálisan működött. Bár a balinéz alkalmazottak munkatempója nem lett gyorsabb, a hotelvendégek megkaptak mindent, amit elvártak egy ötcsillagos, trópusi luxushoteltől, itt, az éden kellős közepén. Talán, mert úgy érezték, hogy a földi paradicsomba jutottak, ők maguk is türelmesebbek voltak az álmodozó tekintetű, lassított filmfelvételbe illő helyi alkalmazottakkal. Elvégre ez Bali volt, az istenek szigete, és a szigetről a köztudatban élő korábbi, varázslatos kép az elmúlt években kezdett helyreállni. Dóra jóval a 2002-es terrormerénylet után került Balira, azután, hogy a turistaközpontban, Kuta főutcáján, a Legian Streeten felrobbantottak néhány bombát, és a rendkívül divatos Sari Klubban több száz (főleg ausztrál) turista vesztette életét. A szörnyű merénylet után visszaesett a turizmus a szigeten, mert a külföldiek nem hittek többé benne, hogy bárhol a világon létezik olyan éden, ahol biztonságban lehetnek. Ez volt a terroristák célja. De az ember optimistább, és erősebb hit lakozik benne, mint azt a terroristák gondolták volna, mosolyodott el Dóra. A turisták kezdtek visszatérni, és a helyiek egy része már újra a turizmusból élt. A szállodák és egyes éttermek valahogyan átvészelték ezeket a nehéz éveket. Dóra jól emlékezett rá, hogy amikor idekerült ebbe az Indiai-óceán partján lévő faluba, Canggura, a szomszédos hotel pangott az ürességtől. Mára már az is félházzal üzemelt, az általa vezetett, bungalókból és főépületi szobákból álló Dewata Resort pedig fél éve már szerény nyereséget is termel a tulajdonosoknak.

– Helló, főnök – köszöntek rá többen a kertészek közül. Mosolyogva visszaintett nekik. Most jött rá, hogy már nem dühíti ez a ráérős tempó, lassanként – jó egy év után – kezdi elfogadni, hogy ez más világ.

Dóra folytatta ellenőrző útját a kertben, aztán a medencéhez ment, hogy megnézze, ott is rendben van-e minden. Eleinte furcsa volt neki, hogy mindenről a saját szemével kell meggyőződnie, nem adhatja ki ezeket az apró feladatokat az inspektorainak, de rájött, hogy az alkalmazottak akkor fogadják el főnöküknek, ha látják, hogy mindenre odafigyel.

Körútja végén visszatért az irodájába, és leült a számítógépe elé. Kicsit fájt a nyaka, éjjel biztosan rosszul fordult és elaludta. A postafiókjában üzenet várta Iantől: „Találkozunk ma este? Nézhetnénk naplementét Sanurban… vagy Kután. Azt rebesgetik, éjjel remek volt a homárzsákmány, tesztelhetnénk...” Elmosolyodott. Amióta Balin élt, a homár olyan volt neki, mint gyerekkorában a rántott csirke. Bármikor kapható volt egy homárvacsorára. Ráadásul Ian kedves fickó, és nem azt a kemény ausztrál angolt beszélte, amit Sydney-ben hetekig szoknia kellett, hogy egyáltalán értsen valamit.

Ian ígéret lehetett volna Dóra számára, és ő dolgozott is magában azon, hogy – esetleg – ígéretet lásson a férfiban, ígéretet valamire, ami hosszabb távon is működhetne, vagy nem is hosszabb, hanem egyenesen hosszú távon, de Dóra ismerte magát. Harmincöt évesen már tisztában volt a természetével, tudta, menekülő énje veszi át felette az irányítást, amikor már-már elkötelezné magát. Ezért is jött Balira, ezért vállalta el ezt a megbízatást. Az évek során egyre távolabb került Magyarországtól: először Prága, aztán London, majd Brisbaine, azután Sydney és végül Indonézia… Bali abból a szempontból is megfelelőnek látszott a menekülő énje számára, hogy biztosra vette, itt nem kell attól félnie, netán elkötelezi magát, nem kell megküzdenie a kísértéssel. Hiszen a balinéz férfiak – ezt a távolból is tudta – nem vonzzák őt: a magas, fehér bőrű, mézszőke hajú, határozott, öntudatos nőt. Ebben nem is tévedett. De aztán találkozott Iannel, és újra volt egy férfi a láthatáron. És ha nem törtek volna rá az álmok, amelyek tizenhét éve mindig előjöttek – most már nappal ritkábban, de éjszaka elég gyakran –, akkor Ian valóban az ígéretet jelenthette volna számára.

De nem jelenthette azt, mert mindig Péter arca jelent meg előtte. A srác, Péter, az igazi ígéret, akivel nem váltották, nem tudták valóra váltani az álmaikat. A fiú, akire felnézett, akivel közös életről álmodott. Igaz, tinédzserkora végén járt, talán még nagyon éretlen volt, de ha valamiben biztos lehetett, akkor az Péter iránti szerelme volt. Azt hitte, azt képzelte, azt remélte, sőt biztos volt benne, hogy lesz közös jövőjük. Közös történetük. De az álom rémálommá változott, és ők sosem tudták meg, hogy milyen lehetett volna együtt. Boldogok lettek volna? Megmaradt volna az első éjszaka szenvedélye, az egy év plátói szerelem lángolása, tartottak volna a nagy érzelmek később is? Dóra ezt már sosem tudhatta meg. Biztos volt benne, hogy Péter személye, az álomból lett rémálom határozta meg a kapcsolatait, azt, hogy képtelen volt kötődni bárkihez is, mert amint az érzékeny, női énje mélyebb érdeklődést mutatott egy férfi iránt, hirtelen előtörő menekülő énje mindig megkérdőjelezte, hogy boldog lenne-e hosszú távon az illetővel. És ő kihátrált a kapcsolatból… Dóra néha eltűnődött azon, hogy nem kellene-e pszichológushoz fordulnia, de igazából nem látta értelmét, mert az okot, a problémák gyökerét maga is ismerte.

Új üzenet jelent meg a számítógép monitorán.

A jegyirodából küldte meg az ügyintéző az elektronikus repülőjegyet. Dóra megnyitotta a csatolt fájlt, és megnézte az érkezési időpontot. Ezek szerint június 29-én este megérkezik Budapestre. Évek teltek el úgy, hogy nem járt otthon, a szülei nemrégiben meglátogatták Balin, inkább ők utaztak hozzá, mert neki „nem volt szabadsága”. Persze volt, de csak akkor ment Pestre, ha rákényszerült. Valahányszor megérkezett Ferihegyre, összeszorult a gyomra. Nem beszélve arról, mit érzett, amikor Angyalföldön járt… Nem akarta azt a fájdalmat, azt a bűntudatot, azt a kínzó reménytelenséget újraélni, amit mindannyiszor érzett, amikor Magyarországon járt. A szüleivel szemben bűntudata volt: elment tőlük, még szinte gyerekfejjel, dacosan, félelemmel, ám tudva tudván: nincs maradása.

– Dorcika, itt mindened megvan, hogyan gondolod, hogy csak úgy nekivágsz az ismeretlennek? Mi ez az őrültség? Miféle prágai lehetőségről beszélsz? – anyja sírós hangja ingerültté vált, mert látta, hogy a tizennyolc éves lány komolyan gondolja az utazást. Napokig vitáztak, de Dórának nem volt más választása, és amikor szüleiben tudatosult, mennyire konokul kitart az elképzelése mellett, apja szigorúsága hirtelen megenyhült. Mindig egyensúlyt tartottak: hol egyikük, hol másikuk húzta szorosabbra a gyeplőt, a másik meg engedett… Dórának nem volt könnyű elszánnia magát, hiszen szíve szerint maradt volna, csak az esze tanácsolta: menjen. Nem tudta, jól dönt-e, amikor elhagyja a biztonságos fészekmeleget, amit a szülei nyújtottak neki tizennyolc éven át. Mégis felkerekedett… Csak hébe-hóba látogatott haza Budapestre, és minden alkalommal félelem gyötörte.

De most mégis mennie kell, alig öt napja van az indulásig, mert június 30-án otthon kell lennie. Ígéretet tett rá tizenhét évvel ezelőtt, és Dóra mindig betartotta az ígéretét. És persze kínozta a kíváncsiság is, pedig mindent tudott, ami számított. De a többieket szerette volna látni. Kíváncsi volt, vajon egymás szemébe tudnak-e nézni. És arra is, hogy vajon ott lesznek-e mindannyian. Vajon betartották-e a többiek is, amit akkor, azon az emlékezetes, szörnyű napon közösen megfogadtak: hogy elmennek onnan? Dóra csak Gabival tudott beszélni, nem is beszélni: csak e-mailt váltottak, Gabi valahonnan Amerikából írt neki a szállodai címére, arra a címre, amit előző karácsonykor az apja adott meg neki. Gabi anyja véletlenül összefutott Dóra apjával valahol, Gabi így találta meg hajdani barátnőjét. Június 30-án találkoznak, Budapesten. Délután ötkor, a parkban. Bár ezt megbeszélték annak idején is, sok-sok éve, de most, abban az e-mailben újra megerősítették, és abban maradtak, hogy majd személyesen elmesélik egymásnak, miként alakult az életük azóta, hogy elmentek.

El, másfelé, oda, ahol nem nyomasztják majd őket az emlékek, ahol tiszta lappal kezdhetnek, ahol felejthetnek… A többiek valószínűleg nem tudják, hogy Dóra milyen hosszú útra vállalkozik azért, hogy ott legyen a megbeszélt napon. Annak a napnak az évfordulóján, amikor – sok évvel ezelőtt – az élete teljesen más irányt vett, mint amit gimnazistaként elképzelt. Bár azt sosem hitte volna, hogy valaha is valóra válik az egyik álma: örök melegben élhet, pálmafák lengedeznek az ablaka előtt, és az óceán morajlik néhány méterrel odébb. De míg az egyik álma megvalósult, a másik örökre elveszett. Ennyibe került, ez volt az ára. Dóra szívesen lemondott volna erről az életről, ha inkább a másik álma válhatott volna valóra, de nem volt választása.

„OK, meggyőztél, találkozzunk fél hatkor a Kuta Square-en, a Matahari bejáratánál, és leszaladhatunk a partra, ha még a naplementét is látni akarjuk” – pötyögte a gépbe válaszul Iannek, aztán elindult, hogy megnézze, nagyüzem van-e a konyhán. Ilyentájt a medence partján sütkérező vendégek már sorra rendelik a nasi gorenget és a húsnyársat, a satayt meg a többi fura nevű, pikánsan csípős ételt, az indonéz és a balinéz konyha remekeit. Na meg persze a hamburgert, mert az angol vendégek körében az a legnépszerűbb, vagy csupán ebben az egyetlen ételben bíznak itt, a világ végén.

+++

A francba! A francba! Dühösen lerúgta magáról a takarót, és próbálta elhessegetni azt a rohadék szúnyogot, amelyik nem hagyta aludni. Egyszer alhatta volna ki magát, ha ez a zümmögő szörnyeteg nem lendül reggel hatkor támadásba. És vajon mire jó az elektromos szúnyogriasztó, ha nem arra, hogy kinyiffantsa ezeket az alattomos kis mocskokat? Gabi mérgesen kiugrott az ágyból, és egy törölközővel odacsapott a falra, ahol a szúnyogot sejtette. Aztán kivárt, de nem látta sehol.

– Dögölj meg, komolyan. Dögölj meg! – kiáltotta, és visszafeküdt az ágyba. Kisvártatva megint ott zümmögött a nyomorult kis vérszívó a füle környékén. – Ó, istenem, mi a francért nem alhatok legalább ma?

Végül felkelt és kibotorkált a fürdőszobába. Lerogyott a sarokban álló nádfotelbe, és ültében nyitotta ki a csapot. Arra gondolt, beindítja a pezsgést, legalább átmasszíroztatja testét a jacuzzival. Kiment az álom a szeméből, vagy csak megszokta már, hogy szinte mindig korán kel: vagy a telefon ébreszti, vagy neki kell Juant ébresztenie telefonon, hogy méltóztasson időben elindulni az edzésre. Juan, az unokaöccse már huszonöt éves volt, éppenséggel felnőttnek is tekinthető, de a korai felkelést egyszerűen nem tudta megszokni. Mostanában az első tíz között volt a teniszezők világranglistáján, jobb napjain megszorította a világelsőt is, és az is előfordult, hogy egy-egy tornán megverte fiatal honfitársát – a hivatalos rangsor szerint –, a világ második legjobb teniszezőjét, tehát reményt keltőek voltak az eredményei. És a bevételei. Nem csupán a tornagyőzelmek és a jó eredmények hoztak pénzt a konyhára: Gabi áldásos tevékenységének köszönhetően Juannak igen szép reklámbevétele volt, nemcsak a felszerelése, a meze és az edzőcipője kapcsán, hanem már egy gépkocsimárkát is az ő nevével reklámoztak. Gabi volt a menedzsere, lassan több mint hét éve – a szegény magyar rokon „bébiszitterből” küzdötte fel magát ebbe a pozícióba, amihez persze az is hozzájárult, hogy Juan kikerült erőszakos, keménykezű apja fennhatósága alól. Nem bírta már a drillt, új edzőt talált, és Gabi „kisegítő személyzetből” előléphetett menedzserré, mert a nagybátyja már nem volt olyan helyzetben, hogy megakadályozhassa. Amikor Gabi kikerült hozzájuk Spanyolországba, konkrétan Barcelonába, a nyelvtanulás volt a célja, az angol, a spanyol és a katalán elsajátítása. Gabinak otthont adott nagybátyja, Károly és felesége, a saját szobáért és az ellátásért cserébe a két gyerekre: a nyolcéves Juanra és hatéves húgára, Natalie-ra kellett vigyáznia. Gabi tizennyolc éves volt, és abban az időben bárhová elment volna, csak elhagyhassa Pestet, lehetőség szerint minél előbb. Így hát nem gondolkodott azon, elfogadja-e a nagybácsi ajánlatát, azonnal igent mondott.

Juan már kissrác korában is jó fej volt, és felnézett az unokanővérére, igazi nőnek tartotta: Gabi tizennyolc évesen is vonzó lány volt, és az különösen tetszett Juannak, hogy egy árva szót sem tudott spanyolul, s angolul is csak éppen hogy pöntyögött valamennyit. Juan, a vagány kissrác egyből megtanította a legrondább kifejezésekre, úgyhogy Gabi először a „baszd meg!”-et és a „faszom belé!”-t tanulta meg katalánul (és spanyolul), és csak később jöttek a hétköznapi kifejezések. Juant amúgy minden délután, suli után ki kellett vinnie a teniszpályára, és végigvárni az edzését. Aztán Gabi is elkezdett teniszezni tanulgatni a fiatal trénerektől, akik a kissrácokat edzették, s látták, hogy a lány mennyire unatkozik, amíg Juan a szervát, a röptét és az alapütéseket gyakorolja.

Mindennek már lassan tizenhét éve. Juan azóta elképesztően férfias, szuggesztív tekintetű, fekete hajú, magas, deltás srác lett. Ha Gabi szakmailag akarta volna jellemezni, akkor azt mondta volna, hogy ez a spanyol srác az erős és jól helyezett balkezes szervájával, a fonákkeresztjével és (jobb napjain) okos röptéivel kezdte végre meghódítani a világot. Pasiként pedig a csajokat, de Juan, számos pályatársától eltérően, nem horgonyzott le már ifjúkorában egyetlen barátnő mellett. Nőügyeit egyedül Gabival beszélte meg, hiszen az évek során nagyon jó barátok lettek. Gabi néha azt vette észre, hogy féltékenyek egymásra, ha feltűnik valamelyikük mellett egy fajsúlyos jelölt. Pedig csak testvérekként szerették egymást – unokatestvérekként –, és egymásra voltak utalva. Juan nyolcéves korától Gabi gondjaira volt bízva, a lány hozta-vitte őt, utazott velük a versenyekre, tartotta benne a lelket a vereségek után, és most már ő szervezte az egész életét. És ő hozta a bevétele nagy részét.

A srácról ugyan már el lehetett mondani, hogy befutott a sportvilágban, de a nevét jó marketinggel nem csupán a sportkedvelőknek kellett „eladni”. Juan volt a legjobb barátja, akivel majdnem mindent megbeszélt. Azt is, hogy néhány nap múlva Budapestre kell utaznia. Szerencsére már Wimbledon után voltak (Juan az elődöntőig jutott), úgyhogy most kifújhatták magukat egy kicsit.

– Lehet, hogy veled megyek – mondta neki Juan a múlt héten. – Olyan rég jártam már Magyarországon, kicsit körülnézek… szépek a csajok is, tudod…

– Higgadj le – intette Gabi. – Ha akarsz, gyere, de nem fogok asszisztálni ahhoz, hogy az izmos karodat mutogasd a Váci utcában a csajoknak.

– Mi van a Váci utcában?

– Mit tudom én – vonta meg a vállát Gabi. – Mit gondolsz, mikor volt időm ott lófrálni?

– Karácsonykor, például. Alig értél vissza szilveszterre.

– Bocs, hogy meglátogattam a családomat.

– Semmi gáz, de hiányoztál, itt szomorkodtam egyedül.

– Paulával.

– Oké. Nem vagyok a férjed.

– Nem vagyok a feleséged.

– Azért lassan férjhez mehetsz, megengedem – ölelte át a srác. – De csak olyan pasihoz, akit nem zavar, hogy velem utazgatsz a világban, és ott vagy minden versenyemen.

– Köszi. Van egy jelölt...

– Tudom, az a szerencsétlen hülye – nevetett a srác. – Azt hiszi, kap egy könnyen kezelhető, szelíd nőt. Közben nem tudja, hogy ez egy erőszakos ribanc, aki mindent elér, amit csak akar…

– Fogd már be, és húzz el edzeni! A végén lecsúszol a világranglistáról, én pedig összeomlom anyagilag, és sosem tudom valóra váltani az álmomat.

– Nem lehetsz festő, Gabika – nézett mélyen a szemébe a srác, és a Gabikát magyarul mondta. – Nem. Ehhez van tehetséged.

– A festéshez nincs, azt gondolod?

– De van. Csak éppen te életrevalóbb vagy annál, hogy a négy fal között festegess. És sokkal hatékonyabb is, ha érted, mire gondolok…

Gabi belecsusszant a kádba, beindította a fúvókákat, és elfeküdt a vízben. Ha valaki annak idején azt mondja neki, hogy Barcelonában lesz lakása, a tengerparti sétánynál, akkor biztosan nem hisz neki, átverésnek gondolja az egészet. És ha tizennyolc éves korában valaki azzal kecsegtette volna, hogy ő lesz a világ egyik legjobb teniszezőjének a menedzsere és legjobb barátja, akkor egyenesen elküldi a fenébe. És ha akkor azzal hozakodott volna elő neki bárki, hogy elveszíti a legjobb barátnőit, akikkel négy évig együtt lélegzett, együtt álmodozott, együtt tervezgetett, hát szó nélkül hátat fordít az illetőnek. Pedig most, ennyi év után arra kellett rájönnie, hogy azóta sem volt egyetlen olyan jó barátnője, mint ők hárman. Akikről szinte semmit sem tudott. De hamarosan elérkezik június 30-a, és talán találkozhat mindhármójukkal. Remélte, hogy Dóra eljön, ha már megígérte neki abban a rövid e-mailben, amit nemrégiben írt válaszként a kérdésére. Gabi az anyjától tudta meg, hogy Dóra egy indonéz szállodában dolgozik, és csak nagyon ritkán látogatott Magyarországra az elmúlt tizenhét évben. Dóra, a legkedvesebb barátnője, akinek annyira drukkolt, hogy egymásra találjanak Péterrel. Még konspirált is az ügyben… És Szilvi. Vele még voltak elintézetlen ügyei. És Judit? Vajon vele mi lett? Ő volt a leggyengébb. Kibírta-e, ami történt?

Gabi sóhajtott. Azóta annyit gondolt arra az utolsó napra. Miért történt minden úgy, ahogy történt? Miért kellett mindennek elromlania? Miért cseszett úgy ki velük az élet? Vagy ők hibáztak? Gabi nem tudta, vagy inkább nem akarta megválaszolni ezt a kérdést. Talán Juannal ezt is meg lehetett volna beszélni, a srácnak néha annyira jó meglátásai és megérzései voltak, de Gabi nem égett a vágytól, hogy elmesélje Juannak azt a régi történetet. Nem tudta, jó lenne-e, ha Juan elkísérné Budapestre. Persze elképzelhető, hogy jól jön majd a társasága.

Miután kiszállt a kádból, végigdörzsölte a testét egy frottír törölközővel, és besétált a nappaliba. Benyúlt az egyik szekrény mögé, és előhúzott egy üres vásznat. A komódból elővett egy palettát, festékeket, és odakészítette a nappali üres sarkába, ahol a fény úgy esett odakintről, hogy lágyan bevilágította a vásznat. Azután farmerba, pólóba bújt, maga elé húzott néhány festéket, a piros és a vörös különböző árnyalatait, és elkezdte keverni őket. Miközben adagolta a palettára a festékeket, mintha valamilyen csodás, megváltozott tudatállapotba került volna. Már nem igazán látta a közvetlen környezetét, a nappalit; egy kép jelent meg előtte, egy kép, amely még csak a fejében létezett. Az első ecsetvonás óvatos volt, aztán, ahogy haladt előre, egyre bátrabban dolgozott. Belül szinte égette valami, hogy haladjon gyorsabban. Amikor kicsit abbahagyta, rövid időre szinte teljesen nyugodtnak érezte magát, mintha relaxált állapotba került volna, aztán újra visszatért a festményhez, újra hajtotta a vágy, hogy odaálljon a vászon elé és befejezze, amit elkezdett.

Fejős Éva eddig megjelent művei:

Holtodiglan (1999, új kiadás

Most kezdődik címen 2013)

Bangkok,tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014) Csajok (2009, 2016) Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016) Cuba Libre (2010, 2015) Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás 2013) Nápolyi vakáció (2013) Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014) Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! – kreatív színező (2015) Sosincs késő – kreatív színező (2016) Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016) Bébi. Bumm! - Jesszus, szülni 40 fölött? (2017) Csak egy tánc (2018)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013) Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015) Kedvezményesen megvásárolhatóak a kötetek

Fejős Éva kiadói webshopjában: www.erawan.hu

Table of Contents

Címoldal

Impresszum

Első rész

Dóra

Endrődi

Három hónappal később Dóra

Endrődi

Dóra

Dóri

Halina

Dóra

Endrődi

Halina

Endrődi

Gabi

Dóri

Halina

Dóra

Második rész

Szilvi

Endrődi

Nadir

Dóra

Judit

Endrődi

Halina

Judit

Endrődi

Dóra

Dóri

Halina

Endrődi

Gabi

Nadir

Judit

Endrődi

Halina

Dóra

Endrődi

Harmadik rész

Halina

Dóri

Endrődi

Halina

Judit

Dóra

Másnap Nadir

Dóri

Halina

Judit

Dóra

Dóri

Szilvi

Nadir

Dóra

Halina

Dóra

Nadir

Endrődi

Három hónappal később Dóri

Halina

Dóra

Ajánló

Fejős Éva eddig megjelent művei