FEJŐS ÉVA

Dalma

Ulpius-ház, Könyvkiadó

Budapest, 2012

A Cuba Libre hősnője is volt gyerek…

Miután megírtam a Cuba Librét, a regény egyik hősnőjétől, Havasi Dalmától nem tudtam „elszakadni”. Kíváncsi voltam, milyen lehetett a gyerekkora – ezért megírtam. Alighogy befejeztem a Cuba Librét, azonnal belevetettem magam ebbe a történetbe, és éjszakákon át ki sem szálltam belőle, addig, míg Dalma gyerekkora ki nem bontakozott a monitoron.

Ajánlom ezt a könyvet minden felnőttnek, aki még emlékszik rá, milyen volt gyereknek lenni (azoknak is, akik már kezdik elfelejteni), illetve minden tininek, aki még az út elején jár…

Külön ajánlom a facebookos csapatomnak a Dalmát, azoknak a nőknek-férfiaknak, akik újra és újra megmutatják ezen az internetes oldalon, hogy a virtuális ismeretségek hogyan alakulhatnak barátságokká, akik mindig tudják, mikor kell a mélyponton lévőknek néhány jó szóval segíteni. Remek érzés, hogy ilyen támogató, elfogadó, segítőkész csapat vesz körül – és nem csupán virtuálisan!

Köszönöm a szerelmem figyelmét, biztatását, a közös álmainkat, terveinket, a hétköznapokat és az ünnepeket, minden klassz dolgot, amit együtt élünk meg – és az érzést, amiből a regényeim (is) táplálkoznak.

Köszönöm a szüleimnek, hogy gyerekkoromban hagyták, hadd próbálgassam a szárnyaimat.

Hálás vagyok a szeretteim és a barátaim támogatásáért és szeretetéért (Diának még azért is, mert fáradtan, éjszaka olvasta, és elsőként véleményezte a Dalmát).

Köszönöm a sok-sok szakmai (és ami legalább ilyen fontos: baráti) segítséget az Ulpius munkatársainak: Kepets Andrisnak, Huszti Gergőnek, Detre Zsuzsának, Darvas Adrinak és a többieknek.

Molnár Gabinak, a Nők Lapja főszerkesztőjének köszönöm a biztatást, a barátságot és azt a kreatív csapatot, amellyel együtt dolgozhatom a lapnál.

1

Volt idő, amikor nagyon jól tudtam mindent. És boldog voltam ezzel a tudással. Akkoriban barátaim is voltak, akikkel jókat dumáltam, annak ellenére, hogy a közös nyelvünket senki más nem értette rajtunk kívül; volt idő, amikor azt hittem, hogy minden kerek körülöttem. Aztán beütött a ménkű, vagyis elérkezett egy bizonyos pillanat (konkrétan az egyik születésnapom), amikor minden megváltozott. Véget ért a boldogság, lőttek a nagy dumálásoknak, és rájöttem, hogy az élet nem habos torta, ahogy addig hittem.

Ekkor persze már (még) meglehetősen sokat tudtam a világról. Hiszen hároméves voltam. És óvodába kerültem.

Nesze neked, gondtalanság. Nesze neked, boldogság.

Eljött a pillanat, hogy leszámoljak az életemmel. Azon a napon érkezett el a leszámolás ideje, amikor kihánytam az óvodában az ebédnek titulált, borzalmas ízű cukrozott káposztás tésztát. És aznap zabigyerekeztek le először. De nem utoljára.

Hát így ért véget a boldogság.

Attól kezdve beszüntettem a dumálásokat, és kiszorítottam tudatomból a kortársaimmal közös nyelvünket. Valójában az egész kommunikációt beszüntettem. A többiekkel. És az egész világgal.

Utólag visszatekintve, azt hiszem, szándékosan döntöttem úgy, hogy nem fogok párbeszédbe elegyedni a világgal. Megvolt a magam problémája, és ezt senki sem akarta felismerni. Legalább az anyám felismerhette volna, akire eleinte igazán dühös voltam, mert legalább azt megmondhatta volna, hogy mi az a zabigyerek, tájékoztathatott volna róla, hogy én az vagyok, és ez milyen következményekkel jár a szociális kapcsolataimra nézve, rám nézve, az életemre nézve, de aztán megbocsátottam neki. Viszont a barátaimnak, az egykori barátaimnak nem bocsátottam meg. Példának okáért Timinek, aki előbb tudta, mi a helyzet nálunk, mint én magam, és még az óvoda második hónapjában sem informált róla – csak a többieket, amikor kitört az a csetepaté egy csomag színes kréta miatt. Ha tudom, hogy ilyen fontos neki az a rohadt kréta, akkor eszem ágában sem lett volna bezabálni a rózsaszínt meg a lilát, közvetlenül a cukrozott káposztás kocka előtt (szép színes káposztás tésztakockák jöttek vissza egy órával később…), és visszaadtam volna neki, ha tudom, hogy a krétaevésem olyan következményekkel jár, amelyek miatt leírhatom az addigi barátaimat, és lemondhatok a későbbi barátságokról is.

Mindegy, végül is nem foghatok mindent az óvodára. És hát akkor még élt bennem a remény: egyszer csak letelik ez a három év, és akkor végre visszavonulhatok majd, és lesz időm foglalkozni Tündivel, a félszemű babával, akinek kisebb koromban kioperáltam a fél szemét (nem, nem leszek szemsebész, a korán megszerzett rutinom ellenére sem), illetve a francia villanyvasúttal, amit a nagyapám hozott Párizsból, és ami a világ leggyorsabb vonata volt. Meg Bunyesszal, a plüsskutyámmal. Ám akkor még nem tudtam, hogy a három óvodás év után nem vonulhatok nyugdíjba, és nem tölthetem azzal a napjaimat, amivel szeretném. Elég nagy tragédia, nem gondolkoztatok még ezen? Hároméves korodig aranyéleted van: nem kell hatkor kelned, hogy odaérj abba a kirekesztő társaságba, az óvodába, hogy káposztás kockát egyél, lecikizzék a legkedvesebb pulcsidat, nem kell égetned magad azzal, hogy te vagy a „házikó”, mert, basszus, ez lett a jelem. Szóval, hároméves korodig felhőtlenül boldog vagy, anyád visz magával mindenfelé, a legfinomabb kajákat nyomja a szádba, és ha egy kicsit sírsz, akkor gumicukrot is kapsz tőle, ha pedig eldobod magad az üzletben a földön, és lelkiállapotodat nyomatékosítandó, üvöltesz is, akkor még azt a rózsaszín fülű nyulat is megveszi, amit kinéztél magadnak, bár hozzáteszi, hogy elég a hisztiből. És ott a nagyanyád, a nagyapád, az anyád barátnői, mind-mind kedvesek hozzád, leszámítva a nagyanyád barátnőit, akik folyton puszilgatni akarnak, miközben összevissza szurkálja az arcodat a szakálluk, és tíz másodpercenként klattyingatják a nyelvükkel a műfogsorukat. Állatkertbe jársz, pereccel eteted a makikat, órákig bámulod az elefántot, miközben ezerszer megkérdezed anyádat, nagyanyádat, vagy aki veled van: „Mit csinál az ormányával?” – ők persze nem értik a te nagyon is érthető nyelvedet, de gügyögnek, hogy „látod, mindjárt kifröcsköli a vizet”, aztán meg játszóházban csúszdázol a kortársaiddal, titkos nyelveteken elmeditáltok a csúszási sebességről, a plüsskutyákról meg effélékről, és úgy érzed, csupa-csupa öröm az élet.

Aztán persze durván visszaüt ez a nagy boldogság.

Először óvodásként vittek „szakemberekhez” – tudtátok, hogy így hívják azokat a szemüveges, szigorú tekintetű, többnyire erőltetetten mosolygó felnőtteket? –, akik kívül-belül vizsgálgattak, megnézték a hangképző szerveim állapotát, mindenféle trükkökkel (ha megmondod, mi ez, megkapod – dugták az orrom alá a Mars szeletet) próbáltak beszédre bírni. Na az én önfegyelmem már akkor is hatalmas volt, egyébként sem szerettem a Mars csokit, de ezt évekig gondosan titkoltam, mert igazán jól jött bizonyos helyzetekben, hogy efféle zsarolással sem tudtak szóra bírni. Aztán megismerkedtem az első pszichológusommal. Hah! Azt hitte, bedőlök neki. Rafináltabb módszerei voltak, mint a logopédusnak, például rajzolnom kellett. Na most, én úgy ültem ott, mint a kuka. Mint aki nem érti, mit akarnak tőle. Akkor aztán mutatott egy rajzot egy házról. Ez a rajz, mondta. Aha, bólintottam, és magamban elkönyveltem, hogy ez engem tökhülyének néz. Tudok rajzolni, csak nem akarok.

Hetekig ment a huzavona, hogy akkor most rajzolok-e házat, vagy sem. Vagy akármit. Lerajzolom-e anyát. Nagyanyáékat. Önmagamat. Vagy a pszichológust, akit Ildikónak hívtak, de azt kérte, hogy nevezzem Ildi néninek. Már majdnem mondtam neki, hogy Ildi néni, menjen a francba, de az utolsó pillanatban rájöttem, hogy pont ez a célja. Ki akarja ugrasztani a nyulat a bokorból. Hátha megszólalok.

Na most, ez a világ nem az a világ volt, ahol nekem kedvem lett volna beszélni.

Anyu azt mondta, hogy muszáj óvodába járni. Az óvónő azt mondta, hogy ha nem szólalok meg, és nem csinálom, amit a többiek, évet kell ismételnem. Micsoda baromság, évet ismételni az óvodában? Még az angolórákon is kukán ültem. Most persze biztosan megkérdezitek, mi a fenének angolóra az óvodában. Jó kérdés, kérlek, írjátok meg az illetékeseknek, és ha titeket is érint, ne habozzatok az ombudsmanhoz fordulni a problémával. Hátha nektek válaszol… az én panaszos leveleimre nem érkezett válasz, de erről majd később.

– Dalma, ha nem fogsz beszélni, még tovább kell itt maradnod.

Így mondta az óvónő, és meredten nézett rám. Igaz, ami igaz, halálra rémültem ettől a lehetőségtől, de csak azért is összeszorítottam a számat. Azóta sem vagyok tisztában vele: vajon rájötte az óvónő, hogy tudnék én beszélni, csak el akarom vágni magam a világtól? Ahogy a szemembe nézett, úgy láttam, hogy sejti.

Na jó, de engem nem lehetett ilyen egyszerűen szóra bírni.

Ha már zabigyerek vagyok, ha már nem játszanak velem a többiek, ha már mindenki csúfol, akkor lehetnek elveim is, nem igaz?

Idővel már szörnyen untam Ildi nénit, minden csütörtök délutánomat elvette, értékes időt rabolt el Bunyesztól, a plüsskutyámtól, akit pedig meg akartam tanítani arra, hogyan tudja felismerni az ellenséget, illetve hogy miként kell három lábon állva pisálni, és úgy láttam, hogy a tanulási folyamat – tekintettel a képességeire – hosszabb időt vehet igénybe.

Szóval, amikor Ildi néni ismét arra kért, hogy rajzoljam le őt, akkor váratlanul magamhoz ragadtam a rajzlapot és a zsírkrétát (egy pillanatra átfutott a fejemen, hogy megegyem-e a lilát, de végül arra jutottam, hogy emiatt a végén még tényleg évet ismételtetnek velem az óvodában), és rajzoltam egy pápaszemet és egy szigorú, nagy szájat. (A mai fejemmel azt mondanám, elég jó karikatúra volt, de Ildi néni először – láttam rajta – kiakadt. Aztán persze megdicsért, mi mást tehetett volna, hiszen az utasítását követtem…)

Végül még arra is rávett, hogy rajzoljak neki egy házat. Hát ekkor sajnos elkövettem egy végzetes hibát.

Ugyanis egy az egyben lerajzoltam azt a házat a virágokkal, a mahóniabokorral, a pirosan virágzó fával, a két nevető, kék ruhás, narancssárga fejű gyerekkel, amit az első alkalommal megmutatott nekem. Ha tudtam volna, hogy mások ezt nem így szokták… De akkor még sejtelmem sem volt róla, hogy mások feje nem így működik. Ildi néninek pedig fennakadt a szeme, amikor meglátta a művemet. Előhúzta azt a rajzot, amit pár héttel korábban mutatott, és elsápadt.

– Ugyanazt rajzolta le! Pontosan ugyanazt! Mintha lefényképezte volna az agya!

Emlékszem, anyámnak így dicsekedett, némileg ijedten. Aztán szó esett valami szindrómáról, ami később is szóba került, amikor lélekdokiknál jártam, meg arról, hogy fényképező agyam van. Én már rettentően untam Ildi nénit, meg a hallelujázását, hogy lám, lám, tudok én rajzolni, és nyilván meg is fogok szólalni hamarosan. Untam az óvodát, untam az anyám aggódó tekintetét (és azt, hogy mégsem vett ki abból a rohadt hülyegyerek-neveldéből, ahová minden reggel elcipelt, és a bőgésem ellenére is képes volt ott hagyni), untam az ostoba csoporttársaimat, és untam az egész életet. Semmi izgalmas nem volt benne.

Úgyhogy végül, sok-sok tűnődés és tépelődés után megszólaltam az óvodában.

Ennyit mondtam:

– Húzzatok a francba.

Három és fél éves voltam, és romokban hevert az életem.

2

Muszáj egy kicsit visszamennem a múltba, egészen a születésem előtti időkig. Fogalmam sincs róla, van-e valaki, aki szeretne megszületni, elhagyni azt a biztonságos világot, ahol kilenc hónapon keresztül fejlődik – én pontosan tudom, hogy nem óhajtottam a világra jönni. Semmi kedvem nem volt hozzá, különösen, amikor már öt hónapja bent lebegtem valami kellemes folyadékban, és egyszerre csak történt valami… Akkortól kezdve csak mi ketten voltunk, az anyám meg én. Éreztem, amit érzett. Sírt, bánatos volt, kétségbeesett. Csak én voltam neki, és fogalmam sem volt róla, hogyan vigasztaljam meg, legfőképpen azért, mert én magam is vigaszra szorultam. Hiszen elmúlt az a meleg biztonság… Ma már tudom, hogy akkor lépett le az apám.

Mindegy, ezzel nem tudok foglalkozni, meg hát nem is akarok. De később, körülbelül hatévesen, újraélhettem a születésemet. (Nem mintha vágytam volna rá, de van, ami ellen hiába tiltakozol, amíg nem vagy nagykorú, esélyed sincs, hogy megúszd… Nesze neked, szabad akarat!) Szóval, az iskolai pszichológus azt javasolta anyámnak, hogy vigyen el valami születésfelidéző tanfolyamra, vagy hová. Állítólag a császármetszéssel születetteknek segít leginkább, hogy végigmehetnek a „szülőcsatornán”, vagyis átélhetik a születés folyamatát, és így nem lesznek hátrányban a hagyományos úton születettekkel szemben. Mondjuk, én nem császárral születtem, és mégis hátrányban voltam… szóval, ezt magyarázza meg nekem valaki. Egy alagutat képzeljetek el, egy szűk gumialagutat, abba kell bebújni, és keresztülpréselni magad rajta. Sötét van, egyedül vagy, de ha jól mozdulsz, előrébb jutsz a gumialagútban, ha rosszul, akkor talán még szorosabbra zárul körülötted – és a végén vár a világosság.

Hát elég nagy hülyeség, nem igaz? Vidámparkban még csak-csak, de hogy a lélekdokik ilyesmiket eszkábáljanak össze, és ezzel keressék a pénzt… elképesztő. Azért, mivel más lehetőségem nemigen volt, sértett pofával bepréseltem magam az alagútba. Aki klausztrofóbiás, vagyis még a liftben is elsötétül előtte a világ, és rogyadozni kezd a lába, annak nagyon nem ajánlom ezt a játékot, mert tényleg nem valami széles az alagút szája. Szóval, elkezdtem kúszni, aztán meguntam az egészet, és befészkeltem magam az egyik kis ficakba. Elleszek itt, gondoltam.

Nem részletezem, hogyan csalogattak ki az alagútból, de hallgassátok meg, mire jutottak velem kapcsolatban: „Újra átéltem, amit már egyszer, a születésemkor átéltem, vagyis azt, ahogyan elakadtam a szülőcsatornában.” De most már jobban tudtam, mit kell tenni, és mivel ezt az élményt fel fogom dolgozni, hamarosan elmúlhat a „születési traumám”, amely részben az előidézője a – na, most figyeljetek! – „szociális fóbiámnak”.

És az anyám ezért fizetett! Pénzt!

Aztán később elmesélte, amit már innen-onnan hallottam, hogy problémás volt a születésem.

– Úgy értem, nehezen jöttél a világra, Dalma. Még az is felmerült az orvosokban, hogy netán elpattant egy kis ér a fejedben. Elakadtál a szülőcsatornában, tudod?

Most erre mi a csudát felelhettem volna? Túl nagy volt a fejem? Vagy miért akadtam el?

Á, ne találgassatok, később a pszichológus erre is megtalálta a választ, miután visszanézte videón(!) anyámmal az alagutas-szülőcsatornás jelenetet: nem akartam megszületni. Másképp nem tudtam tiltakozni a megszületés ellen, csak úgy, hogy jól befészkeltem magam a szülőcsatornába.

Na most, ezt magamtól is tudtam, de ha mégsem lettem volna tisztában vele, akkor is könnyen kitalálhattam volna, hogy arra a világra, ahol nem volt kedvem beszélni, nyilván megszületni sem akartam olyan nagyon.

Egyébként az életem, ha nem lett volna az óvoda, meg később az iskola, tökéletes lehetett volna. Bunyesz, a kutyám egyre tanulékonyabbá vált, aztán a nagyanyámék beszereztek egy élő kiskutyát. Sajnos nem engedték, hogy Bunyesznak nevezzem, így Bulira kereszteltük, de amikor a nagyiék nem hallották, őt is Bunyesznak hívtam. Hosszú, aranyszínű szőre volt, és sokkal hamarabb megtanult három lábon pisálni, plusz megtámadni az ellenséget (a szomszéd Joli nénit és három fiúunokáját), mint a plüss Bunyesz.

Nem értem, hogyan jutottam el az iskoláig. (A tanáraim se értik.) Nem értem, mi keresnivalóm van ott. Nem értem, minek kell számrendszerekről tanulnom, meg csupa olyasmiről, amire soha az életben nem lesz szükségem. Azt persze direkt nem tanítják meg, hogyan szoktass szobatisztaságra egy kiskutyát. Vagy hogy mi a fenét mondj a fiúknak. Azoknak, akik esetleg tetszenek. És azoknak, akik nem. Nem mondanak a suliban semmi értelmeset meg hasznosat, csak számrendszerekről, könyvekről meg ilyesmikről szövegelnek, és aztán beégetnek, amikor visszakérdezik az anyagot (tisztelet a kivételnek).

Mondjuk, a könyvekkel semmi bajom, mert képes vagyok megjegyezni bármilyen hosszú szöveget. Sőt még egy matematikai ábrát is pontosan fel tudok idézni, csak nem értem. Azt hiszem, ez a különleges képességem segített át az iskolás éveken: hogy minden oldalra, minden irományra és rajzra, amire legalább kétszer ránézek, pontosan emlékszem.

Így tanultam angolul (persze ügyesen titkoltam, hogy előrébb tartok, mint a Tilky Dávid, a stréberek strébere, akivel az anyja otthon angolul beszélt, és egyébként egyetlen foga sem volt elöl fél éven keresztül), és így tanultam meg valamennyire egy magántanártól spanyolul.

Elvégre spanyolul muszáj volt megtanulnom, nemde?

Kicsit visszakanyarodom az óvodás évekhez. Miután megszólaltam („Húzzatok a francba”), végül is sikerült kivívnom magamnak egyfajta tekintélyt. A többiek békén hagytak, és csak a hátam mögött röhögtek rajtam, az óvónők pedig úgy bántak velem, mint a hímes tojással. Egyetlenegy óvónő akadt csak, Bari néni (egyébként Barbi néni, csak ennek, ugye, nem volt semmi értelme), aki máshogy foglalkozott velem, mint a többiekkel. Például ő tanítgatott a betűkre. Érdekes, nekem a betűk rögtön összeálltak szavakká, a szavak pedig mondatokká. Alig múltam négyéves, és titokban már az anyám naplóját olvastam. Meg verseket, amiket Bari néni mutatott. Weöres Sándort szerettem a legjobban. Bari nénit éppen akkoriban hagyta el a vőlegénye, talán ezért is volt a kedvence az a vers, amit mindig felolvasott nekem: „Kérem a Sorsot, sorsod kérje meg, Csillag-sorsomba ne véljen fonódni S mindegy, mi nyel el, ár, avagy salak: Általam vagy, mert meg én láttalak S régen nem vagy, mert már régen nem látlak.” Ma már tudom, hogy Ady Endre verse ez, az Elbocsátó, szép üzenet. Azt hiszem, meglehetősen dühös vers, nem is olyan „szép” üzenet, de ez csak a magánvéleményem. Bari néni mindenesetre sírt, valahányszor együtt olvastuk a verset, és egyáltalán nem úgy nézett ki, hogy ő az óvónőm, hanem éppenséggel egy kicsit fordítva.

– Ne sírj, Bari néni. Nem érdemes.

És ez a nagy bölcsesség az én számból hangzott el. Ötéves koromban. Persze nyugodtan lehettem már bölcs, addigra megtapasztaltam az életből egy csomó mindent, Bari néni mégis kétkedve nézett rám. Mit tudhat egy vézna, szociális fóbiás (hogy az vagyok, ezt akkor én még nem tudtam), a többiek által kiközösített kislány a szerelemről meg a párkapcsolatokról?

– Akár férfi nélkül is élhetsz, nem igaz?

Jó, elismerem, ez tényleg erős volt, de hát segítenem kellett neki feldolgozni a szakítást. Én speciel már tudtam, hogy mi az a szex, nem azért, mert annyira felvilágosult családban éltem, hanem mert kicsivel korábban, amikor halálra untam magam a délutáni csendes pihenőn az óvodában, véletlenül felfedeztem az ujjammal a saját testemet.

Még nem tudtam, mi a fene ez, csak abban voltam biztos, hogy amit most találtam, valami tiltott dolog, amiről okosabb lesz hallgatnom. Később valahol olvastam, hogy ilyesmi a szex. Milyen szerencse, hogy már korán tudtam olvasni. Láttam is egy képen (anyukám könyvespolcán találtam a könyvet a képpel), ahogy egy meztelen férfi meg egy meztelen nő teljesen egymásba volt gabalyodva. Szexuális póz, vagy valami hasonló volt a képaláírás. Hát nem igazán értettem, minek kell ehhez így pucéran összefonódni, és kicsit össze is zavarodtam.

Ha már a témánál tartunk, iskolásként olyasmit is olvastam, hogy nagyon káros, ha korán kezdi az ember. Hát mit mondhatnék erre? Azt még nem tudom, lesz-e valaha fiúm, de az biztos, hogy legalább már egy kicsit ismerem a testemet. Ha lesz fiúm, akkor oké. Ha nem lesz, azt is elfogadom. Már túl vagyok a nehéz éveken, amikor még azt sem tudtam, mi történik majd velem, és hogyan élem túl az óvodát. Aztán elmúlt a szexkorszakom is, szerencsére. Úgyhogy a fiúk sem hiányoznak, és ha úgy vesszük, akkor már teljesen normális vagyok.

Nincs nekem semmilyen veleszületett sérülésem vagy betegségem.

Nekem az a problémám, hogy – akarom-e, vagy sem – félig Kubába tartozom.

Az a legnagyobb bajom, hogy sosem ismerhettem az apámat, és egész óvodáskoromban szentül hittem, hogy én vagyok az oka az egésznek. Hogy az apám miattam hagyta ott az anyámat. Hogy miattam ment haza Kubába, és tűnt el örökre a szemünk elől.

– Nem szeretett?

– Nem ismert téged, Dalma. Ha ismerne, akkor szeretne. És a távolból is szeret.

– Hogy lehet a távolból szeretni valakit?

– Hát… úgy. Hogy a szívében örökké benne maradsz.

– Akkor miért nem látogat meg?

– Mert… onnan nehéz elutazni. Nem kap útlevelet.

– Akkor minek ment oda?

– Mert ott a hazája.

– Akkor miért volt itt?

– Mert itt tanult.

– És téged nem szeretett?

– De igen. Szeretett.

– És már nem szeret?

– Hát… már nem úgy szeret, ahogy a férj szokta a feleségét.

– Ő a férjed?

– Nem, Dalma, nincs férjem. Az apád csak… a szerelmem volt.

– Akkor én zabigyerek vagyok?

– Nem vagy zabigyerek. Vagyis, a gúnyolódók így nevezik azt a gyereket, aki nem „hivatalos” kapcsolatból született. Te szerelemgyerek vagy, érted? Még akkor is, ha nem maradt velünk az apád. Vedd úgy, hogy elváltunk.

– Mint a Kovács Hanna szülei?

– Igen.

– És mi az a szerelemgyerek?

– Amikor egy gyerek… úgy fogan meg, hogy a szülei nagyon-nagyon szeretik egymást. Elvakultan imádják egymást, nem törődve a körülményekkel, semmivel. Aztán később elmúlhat ez a nagy-nagy szerelem, de a gyerek mindörökre szerelemgyerek marad.

– És mindenki szerelemgyerek?

– Nem mindenki. Csak kevesen azok.

– De én az vagyok?

– Igen, Dalma. Te az vagy. Úgyhogy te nagyon különleges kislány vagy.

Szóval, már volt egy titkunk. Anyámnak és nekem. Ez a titok egyszeriben felemelt, kiemelt a nagycsoportosok közül. És akkortól kezdve mindenkinek válaszoltam, aki kérdezett, bár nem nagy kedvvel – a kommunikációt már nem korlátoztam azokra, akiket szerettem.

Mit nekem ez a csapat hülyegyerek! Lehet, hogy ismerik az apukájukat, de én szerelemgyerek vagyok! Azért persze sok-sok év alatt sem sikerült teljesen kiirtani belőlem az érzést, hogy én tehetek anyámék befuccsolt kapcsolatáról. És arról, hogy „más” vagyok.

Szerencsére az utolsó nyár teljesen szabad volt! Szabad lettem, és lezárult életem nehéz korszaka. Elballagtam az óvodából. Véget értek a kemény évek!

Nem óhajtottam kapcsolatot tartani a többiekkel. Vége a zabigyerekkorszaknak, emelt fővel távoztam a ballagásunkról anyukámmal és a nagyanyámékkal a várbeli cukrászdába, ahol megünnepelhettük a felnőtté és szabaddá válásomat.

Két szelet dobostortát nyomtam be pár perc alatt.

Így vettem búcsút az óvodás korszakomtól.

3

Beszéljünk egy kicsit a nyarakról, oké? Szerintetek normális dolog, hogy éveken keresztül egyfolytában a nyarat várja az ember? És miért…? Hát azért, mert akkor nem nyomaszt a rengeteg tennivaló, és nem kell hajnalban kelni. Amikor vége lett az óvodának, biztos voltam benne, hogy most már csakis lazább évek következhetnek. (Basszus, ezt gondoltam az általánosban, első után is… hát, már nem vagyok teljesen biztos benne, hogy valaha is eljönnek azok a lazább évek…)

Szóval, azok a régi nyarak csodásak voltak. Egyrészt hetente kétszer elkísérhettem nagymamit a piacra. A nagyanyám vagány nő, minden árusnál alkudott, teljesen mindegy volt neki, hogy sárgarépára, hajsamponra vagy használt könyvre. És… a nagyanyám boltkóros. Nem divatcuccokra vadászott, hanem szőnyegekre. Sosem fogom elfelejteni azokat a BÁV-árveréseket, és keletiszőnyeg-boltokat, ahová magával vitt. Az aukciónál nincs izgalmasabb dolog a világon. Előtte van pár napod, hogy elmenj a bemutatóterembe, végignézd a szőnyegeket, meg is tapogathatod őket, valami régi, édeskés szag árad belőlük, színesek, vörösek, mintásak, az egyik perzsa, a másik bukharai… Fura, hogy egy szőnyeg csodaszép is lehet, nem? A nagyanyámék szobája – említettem, hogy nyolcéves koromig velük laktunk, a pestlőrinci kertes házukban? – tele volt szőnyegekkel. Egymásra voltak terítve, mint valami budoárban, ki sem látszott alóluk a padló. Nagyapám nem lelkesedett értük, különösen, mert a porszívózás az ő feladata volt, és nem volt szabad mindegyik szőnyeget porszívózni, a régebbi perzsákat csak kirázni engedte a nagymama. De én imádtam… Elmentünk megnézni a „felhozatalt”, ahogy a nagyanyám mondta, összeírta szépen magának, hogy melyik tetszik neki, és melyiket venné meg, „ha nem verik fel az árát”, aztán visszamentünk az aukcióra. Ott kapott egy táblát, amin egy szám volt. Örült, ha a 91-est kapta meg, az volt a szerencseszáma, mivel 1991-ben születtem.

És elkezdődött az árverés. Sorra megmutatták a vetítőn a szőnyegeket, vagy ki is hozták őket, és az árverésvezető megmondta, melyiknek mennyi a kikiáltási ára. Akkor indult a licitálás. A nagymami nagyon ügyesen licitált. Sokszor, amikor nem jelentkeztek a kiszemelt szőnyegre, kivárt, és csak akkor emelte a magasba a tábláját, amikor már majdnem hozták a következő tételt.

És olyankor általában alapáron megszereztük a szőnyeget.

Aztán persze ennek ellenkezőjére is akadt példa: valaki, aki szintén arra várt, hogy majd kikiáltási áron elviszi a szőnyeget (például az árverés befejeződése után, amikor még licitálni lehet a megmaradt tételekre), ráígért a nagymami ajánlatára. Mire az én nagyanyám vérszemet kapott, és ő is felmutatta a tábláját. Azt gondolom, sportot csinált a dologból, nem bírt kiszállni egy-egy lazának induló, a végén viszont vérre és pénzre menő licitálásból. Hát néha otthagyta – ahogy ő mondta – az „örökségem egy részét”. Mit bántam én! Imádtam a szőnyegeket meg a nagyanyámat is, és pénzre, örökségre, meg egyebekre egyáltalán nem volt szükségem. Legfeljebb annyi kellett volna, amennyiből vehettem volna egy lakást anyukámnak és magamnak – bár azt hiszem, erre nekem sosem fogja futni –, megjegyzem: én imádtam a nagyiéknál lakni, de anyukám gyakran mondogatta, hogy nem gyerek ő már, mit szólnak bele az életébe, és miért kérdezik, hogy mikor jön haza, ha elmegy moziba nélkülem. Én elengedtem őt, mert a nagyiéknál tényleg jó volt lakni, és remekül elvoltam a nagyszüleimmel odahaza, de ő néha sírt a nagymamiék miatt, mert „ellenőrizni akarják minden percét”. Szerintem túlzott, de komolyan. Csak sajnos ezt nem tudtam megértetni vele.

Most jövök rá, hogy jól elkalandoztam a témától, vagyis a szőnyegvásárlástól. Amikor megvettünk egy-egy szőnyeget (nem is tudjátok, milyen nehéz lehet egy-egy nagyobb darab!), a nagyapámra várt a hazaszállítás.

Morgolódott, de a nagymami mindig sokkal alacsonyabb árat mondott neki, mint amennyiért megvette. „Jó vétel volt”, hangoztatta, nagyapám pedig csak a fejét csóválta.

Nagyon szerettem az árverések hangulatát.

Na mindegy, nem tudom, hogy ezt az egészet miért meséltem el. Talán csak azért, mert jelezni akartam, hogy nyaranta sokat lehettem a nagyszüleimmel, és nem kellett görcsölnöm azon, hogy anyám – aki kicsi koromtól újra dolgozott: üzletkötőként az országot járta, éveken át vonattal – nem éri el a délutáni vonatot, és ott maradok az óvodában. Ha késett, mindig azt gondoltam, hogy elütötték, rosszul lett, kiesett a vonatból és meghalt. Néha odáig jutottam a képzelődésben, hogy magam előtt láttam, ahogy a vonaton gonosz emberek leütik anyukámat, és kidobják a töltésre, vagy el sem éri a vonatot, mert gyilkosok támadják meg. Ilyesmiket hallottam néha a rádióban meg a tévében, és amikor anyukám nem jött értem időben, mindig eszembe jutottak ezek a hírek. Ilyenkor persze bőgni kezdtem. Ültünk az óvoda lépcsőjén Bari nénivel, én sírtam, ő vigasztalt. Aztán megjelent az anyám, bűnbánó és kétségbeesett arccal. Én pedig felvidultam, hogy mégsem halt meg. Azt azért már tényleg nem bírtam volna elviselni, ha se anyám, se apám nincs.

De a nyár – hát az az enyém volt, meg a két Bunyeszé: a plüsskutyáé és Bulié. Hármasban vitattuk meg a kertben, a szilvafa alatt az élet dolgait.

Buli is szerelemgyerek volt. Az ő apja is eltűnt.

Ez persze lényegtelen. Szóval, a nagyapám nekem az apám is volt. Anyám mindig kiborult, amikor közöltem, hogy nekem a papa az apukám, és magába zárkózott, pedig azért mondtam neki ezt az egészet, hogy ne aggódjon már annyit miattam.

A nagyapámnak minden nyáron ki kellett festenie a konyhát. Vagy az előszobát. Vagy mindkettőt. És a szobákat is, néha a miénket, néha az övékét. Aztán a kisházat is, ahová néhány éves koromtól átköltözhettünk. A lényeg az volt, hogy minden nyáron festeni kellett, mert a nagymami kiadta az ukázt. Csak a fehér falakat szerette. Én meg azt, amikor a nagyapám kimeszelt. Imádtam a mész szagát, és, néhányatok talán furcsállni fogja, de imádtam nyalogatni a frissen meszelt falat. Zuhanyozás után mindig nyalogattam egy kicsit. Amikor ezt elmeséltem anyámnak, elkezdett pezsgőtablettát itatni velem. Szerinte kalciumhiányos voltam, hiába magyaráztam, hogy egyszerűen csak imádom a friss mész ízét. Később még laborvizsgálatra is elvitt, valahogy elérte a gyerekorvosnál, hogy utaljon be, mert valami nyomelem vagy vitamin hiányozhat a szervezetemből. Nem értem a felnőtteket – beleértve az orvost is –, miért nem képesek felfogni, hogy én tényleg szeretem a mész illatát és ízét? (Ma is megkóstolnám, ha még meszelnének, de sajnos rossz szagú és rossz ízű falfestékek használatára szoktatták rá az embereket.)

Szóval, így elmesélve azt látom, elég vidám nyarak voltak, és az életem is rendben lett volna, ha mások nem akarják, hogy ugyanolyan legyek, mint ők. Velem voltak a szeretteim: Bunyeszék, anyukám és a nagyanyámék. És az óvodában Bari nénit is a szívembe zártam, a legeslegközepébe. Róla tudnotok kell, hogy nem sokkal azután, hogy kitették a szűrömet az óvodából, és iskolaérettnek nyilvánítottak (nagy nehezen, persze), felhagyott az óvónősködéssel, mert beleszeretett egy dokiba, összeházasodtak, és a férje egy arab országban kapott jól fizető állást, ahová magával vitte Bari nénit. Bari néni egy gazdag arab családnál helyezkedett el „félnapos” bébiszitterként, és klassz képeslapokat küldözgetett Dubaiból, amiken megírta, hogy végre van pénze arra is, hogy csupa üveg bevásárlóközpontokban kávézzon, és Shiseidót vegyen. Gondoltam, ez olyasmi lehet, mint a sushi, amiről szintén nem sokat tudtam, csak annyit, hogy meg is lehet enni. Szóval, Bari néni benne maradt a szívemben, még az után is, hogy elköltözött az arabokhoz, aztán született egy kisfia, és nagyon örültem, hogy boldogok a férjével. (Ma már nem tartjuk a kapcsolatot, fogalmam sincs, mi lehet Bari nénivel, a családjával és a dubai bevásárlóközpontokkal, viszont azóta megkóstoltam a sushit, és egyáltalán nem ízlett, és megtudtam, hogy a Shiseidót csak végszükség esetén ajánlatos megenni, mert kozmetikai márka, a termékei közé méregdrága krémek, sminkcuccok és parfümök tartoznak.)

Idővel az is kiderült, hogy van valamihez érzékem: a számítógépekhez. Már egészen kicsi koromban nézegettem az interneten a vonat-és bábugyűjteményeket, sőt találtam egy olyan játékprogramot, ahol egymagam le tudtam vezényelni egy csomó bábuval egy komplett csatát. Szóval, az esték sem voltak unalmasak, már amikor odaülhettem anyukám gépéhez. Mert egyébként nemigen akart odaengedni, szerinte gyerekek nem csatlakozhatnak fel az internetre, mert ott beteg férfiak lépre csalhatják és molesztálhatják őket. Hiába mondtam neki, hogy engem ugyan nem érdekelnek a férfiak, mert nézze meg, ő is hová jutott: elhagyta az a férfi, aki ugye elméletileg az apám, de sosem látott engem, meg hát őrá sem igen kíváncsi. Anyukám ilyenkor felháborodott, hogy mit értek én ebből az egészből, pedig én csak a nyilvánvaló igazságot közöltem vele, amit neki is látnia kellett. Végül belenyugodtam, hogy amikor nincs velem, akkor többnyire csak játékprogramokat használok, és nem internetezem titokban (csak néha), de hamarosan meg kellett szegnem az ígéretemet, mert rábukkantam valamire, ami fenekestül felforgatta az életemet, és nem mellesleg majdnem az őrületbe kergetett: felfedeztem magamnak a levelezést. Konkrétan anyukám levelezését. Ha hallottatok már az Outlook programról, akkor tudjátok, hogy az tárolja, küldi és fogadja a leveleket, ami internet nélkül nem lehetséges. Na az én anyukám nemcsak az Outlookot használta, hanem a Yahoo-n is volt egy címe, de hát nem volt nehéz kitalálnom, hogy mi az a cím, és a jelszó megfejtése sem jelentett olyan óriási kihívást. De erről majd később.

Sosem voltam nyomozgatós típus, de az, ugye, érthető, hogy ha egy gyerek megtalálja az anyukája leveleit, akkor belekukkant?

És az is nyilvánvaló, ugye, hogy ha olyasmiről olvas, ami már-már az ő létét is fenyegeti, akkor cselekednie kell?!

Tehát, bevallom nektek, a majdnem felhőtlenül boldog és láblógatós nyarak számomra akkor értek véget, amikor belekukkantottam anyukám levelezésébe.

Ez nagyjából egybeesett az iskolakezdés rémes időszakával.

4

Betárcsázós internetünk volt otthon, tudom, hogy ez ma már nagyon cikin hangzik, és talán fogalmatok sincs, milyen az, de rémes lassúsággal töltődtek be az oldalak, és még azt is hallottuk, ahogy a modem betárcsáz egy számot, amikor felkapcsolódik az internetre. Akkoriban nem tartottam lassúnak, elég türelmes voltam, és bevallom, ha anyukám nem volt otthon, azért rá-ránéztem az internetre. Mivel a gonosz férfiak, akik a gyerekekkel kikezdenek, a beszélgetős oldalakon húzzák el előttük a mézesmadzagot (anyukám szerint), ezért inkább csak a játékokat kerestem, meg olyan üzleteket, ahol például rendelhettem volna másikat a rózsaszín plüssnyulam lerágott füle helyett (ne kérdezzétek, ki rágta le – akkoriban, amikor ezt tettem, még nyilván hülyegyerek voltam), de csalódtam, mert sehol sem kínáltak rózsaszín plüssnyúlfület. Ráakadtam viszont egy angol nyelvű honlapra, ahol „toys – pink rabbit” címszó alatt azt ajánlották, hogy írjak nekik levelet, és kiközvetítenek egy very beautiful and sexy nyulat. Ez azért elég jól hangzik, nem? Bár a beautiful szót és a sexyt sem vettük az óvodában, azért annyit tudtam, hogy a beautiful az gyönyörűt jelent, és a sexy meg olyan jól nézett ki leírva, nem beszélve arról, hogy a már korábban említett, és addigra lezárt szexkorszakomra is utalt valamelyest. Nyomban ráklikkeltem az „írjon nekünk” feliratra. És abban a pillanatban előugrott anyukám levelezőablaka.

Én, aki akkor már tudtam olvasni, ettől az előreugró ablaktól roppant izgatott lettem. Gyorsan megírtam a levelet a „sexy pink rabbitet” kínáló cégnek (angolul nem tudtam írni, csak olvasni, úgyhogy magyarul betűztem): „Kérekszépen eggy plüs nyulfüllet roszazsint anyukám ki fizeti majd.” Bepötyögtem a nevemet és a címünket, ezzel befejezettnek tekintettem a levelet. Rá kellett klikkelnem a küldés ikonra, és azután alig vártam már, hogy visszatérjek abba a levelezőprogramba. Eltelt egy kis idő, mire kiismertem, hogy vannak ott elrendezve a levelek, külön mappa a beérkezőknek, külön az elküldötteknek, piszkozatoknak, de hiszen tudjátok, hogy megy ez. Csakhogy én hatéves sem voltam, olvasni tudtam már, de írni még csak nehézkesen, és rögtön arra kényszerültem, hogy átszervezzem az életemet, és megmentsem anyukámat és saját magamat is.

A beérkező mappára klikkelve ugyanis egy nagyon durva levél ütötte meg a szemem. Először el sem hittem, hogy valaki ilyet írhat, ráadásul az én anyukámnak, a tulajdon anyámnak, de sajnos igaz volt.

Zsuzsi, örülök, hogy újra láthattalak. Jó volt veled mozizni, jó volt a film is, de meg kell mondanom, hogy nem igazán a filmre figyeltem… Találkozhatunk a héten? Tudom, hogy kicsi a lányod, de hátha sikerül szabaddá tenned még egy estédet. Azt sem bánom, ha nem megy, akkor legfeljebb levelezünk, sms-ezünk, és kivárom a jövő hetet. (Kicsit többel, mint) szeretettel: Z.

Zsuzsi az anyám. Havasi Zsuzsanna, ez a leánykori neve, és én is Havasi lettem, mivel az apukám eltűnt, mint szürke szamár a ködben (nagyanyám megfogalmazása szerint), illetve felszívódott, mint húgy a száraz talajban (nagyapám hasonlata). Mindegy, Zsuzsi az én anyám. Az ő címére jött ez a levél egy bizonyos Zétől, aki nyilvánvalóan férfi. Hát ettől már csak elkaphatott a harctéri ideg, nem gondoljátok? Ott papol nekem az anyám a gonosz férfiakról, akik kislányokkal ismerkednek az interneten, ő maga meg mit művel? Hát az interneten hetyeg valakivel. Sőt moziba ment vele! Amikor én úgy tudtam, hogy a barátnőjével, Endrődi Katával ment moziba, akkor valójában ezzel a Zével randizott, akinek még rólam is mondhatott valamit… Ráadásul nem az igazat. Hiszen nem vagyok kicsi (hatévesen, ráadásul ilyen múlttal a hátam mögött ezt már nyugodtan kijelenthettem), másrészt kikérem magamnak, hogy én akadályozom az anyámat abban, hogy szabadok legyenek az estéi. Jól elvagyok én a nagymamiékkal is, ha neki ez kell…

De mire idáig jutottam gondolatban, azért rendesen csurgott a könnyem. Merthogy én is szeretek moziba járni. Miért nem engem vitt el az anyám? Miért egy idegennel ült be? Miért levelezget valakivel, egy pasival, amikor egyszer csalódnia kellett a férfiakban? Hát nem volt elég neki, hogy az apám lelépett, és mindent hátrahagyva visszament Kubába?! És ki ez a Zé?

Aztán észrevettem a teljes nevét. Feladó: Lebeauer Zoltán. Micsoda név az, hogy Lebeauer? Le sem lehet írni. Legalábbis nekem elég nehezen ment. De azért sikerült.

Ketves Lebuaeur Zoli

a mozi nekem nem tetszet és nem érekrá ma és a jövöhénten se és nem tudok a levelezésel se foglallkozni elfoglalságok akadájoznak

Havasi Zsuszana

Hát ezzel megvolnék, elrendeztem a dolgot, tettem valamit a gonosz elhárítása érdekében, ha már az anyám nem volt képes rá.

Ráböktem a küldés gombra.

Végre valami fontos és helyes dolgot cselekedtem.

Megmentettem az anyámat.

Megmentettem a családomat.

5

Másnap reggel magamra erőltetett nyugalommal készülődtem az első évnyitómra, azok után, hogy Zét, vagyis az internetes gonoszt így elintéztem. Felszabadult voltam, mert soha, de soha többé nem kell óvodába mennem, és nyugalmamat még az sem tudta felborítani, hogy anyám rám erőltetett egy borzalmas szoknyát. Két évembe telt, mire sikerült száműznöm a ruhatáramból a szoknyákat, két évem ment rá, mire anyu, a nagyi és a nagyanyám szőrös arcú barátnői is felfogták, hogy csak elrontják a szülinapomat azzal, ha szoknyát vagy ruhát adnak ajándékba. Kizárólag gatyát voltam hajlandó felvenni. A kedvencemet, egy farmert sajnos már kinőttem, rövid volt a szára, és a térdénél is kiszakadt, de ha tehettem, otthon csak ezt hordtam. Mindegy, az évnyitóra, egyszer az életben, még utoljára hajlandó voltam – sok-sok kérlelés után – felvenni egy szoknyát. Fehér blúz, brrr. És copf. Bele sem mertem nézni a tükörbe.

– Csinos vagy. Az én csinos kislányom.

– Ugye, megígéred, hogy soha többé nem kell felvennem ezt a borzalmas szerkót?

– Mmmm…

– Ígérd meg.

– Ne sírj. Szép vagy.

– Ígérd meg!

Fel nem foghattam, hogy lehet egy felnőtt ilyen rafinált; anyám ügyesen kitért a válaszadás elől.

– Jó, egy darabig még biztosan nem kell…

– Soha! Ígérd meg, hogy soha!

– Dalma, nem ígérek semmit. Gyere, indulnunk kell, különben már az első nap el fogunk késni.

Így már megértitek, hogy végül kibőgött szemmel érkeztem az évnyitóra, ugye?

Csupa ismeretlen gyerek az ünnepségen, bazsalygó tanárok, nem részletezem, mert nyilván átéltetek már hasonlót. Néhány gyerek jópofáskodott, az igazgató borzasztó sokáig beszélt, de annak, amit mondott, semmi értelme nem volt, persze nem is figyeltem rá, mert az egyik fiú, aki mögöttem állt, állandóan a copfomat piszkálta. És ezt a gyereket iskolaérettnek nyilvánították! Amikor engem alig akartak…! Ez az egész annyira gáz volt.

Hátranéztem a fiúra, hogy jól megjegyezzem magamnak.

De nem tudtam megnézni, mert hirtelen elsötétült előttem a világ.

Aztán elájultam.

– Nagyon fáj. Így nem enged a doktor néni iskolába.

– Dalma, csak egy pici púp van a homlokodon. Elkaptak a társaid, szerencsére nem esett bajod.

– Agyrázódásom van.

– Azt agyrázkódásnak mondják. De neked nincs olyanod. Nincs semmi bajod, drágám. Szerencsére nem esett bajod.

Ahogy anyámat néztem, azon tűnődtem, hogyhogy nem látják a felnőttek, mikor van egy gyereknek baja, és mikor nincs. Hogyhogy nem ismerik fel, ha agyrázódása lett? Ráadásul óriási szilva nőtt a homlokomra. Ma már tudom, az összes jel egyértelműen arra utalt, hogy nem szabad iskolába mennem. Nemcsak az első napon, hanem egyáltalán nem.

De a felnőttek ezt nem értik. Még a nagyanyám se igen értette, aki különben mindig mindenben a pártomat fogta, még azt sem támogatta, hogy óvodába adjanak, vitatkoztak is rajta eleget anyukámmal, hogy hasznos-e közösségbe járnom, vagy inkább maradjak otthon velük. (Anyukám azt mondta, muszáj „szocializálódnom”, tudjátok, ez olyasmit jelent, hogy megtanuljátok elviselni magatok körül a hülyegyerekeket – a nagymamám szerint viszont az tett volna jót nekem, ha otthon maradhatok vele, és majd ő „szocializál”. Mélységesen egyetértettem a javaslatával, de anyámat nem lehetett meggyőzni.) Most viszont ezzel az iskoladologgal hiába mentem panaszra a nagyszüleimhez.

– Dalma, muszáj iskolába járnod. Ott tanulod meg a fontos dolgokat.

– Már tudok olvasni.

Na, erre még a nagyanyám se tudott mit válaszolni. Komolyan nem értettem, ha már megtanultam olvasni, akkor mi dolgom az iskolában.

Ráadásul: egy hatalmas szilvával a homlokomon bemenni…?

– Senki sem fogja észrevenni, Dalma – mondta az anyám, és ellentmondást nem tűrőn kézen fogott, hogy elballagjunk a suliba. Aztán még hozzátette: – Jól fogod érezni magad, drágám.

Mekkorát tévedett!

– A kislányt pszichológushoz kell vinni.

Megadóan és csendben ültem a tanári szobában, amikor a tanító nénim felhívta anyukámat. Összesen három órát töltöttem az osztályban, az első iskolás napomon, és újra lélekbúvárhoz küldenek! Megint rajzolnom kell majd, de most már ügyelni fogok rá, nehogy lemásoljam a képet, amit mutatnak.

De minden rosszban van valami jó: legalább véget ért az iskolás pályafutásom. A tanító nénim egy kis hallgatás után tovább beszélt a kagylóba.

– Hogy mit csinált? Hát… bántotta az egyik osztálytársát. Egy kisfiút.

Amit a tanító nénim mondott, az azért elég erős csúsztatás volt. Hadd meséljem el az esetet a saját szemszögemből is, rendben? Mielőtt még azt hinnétek, hogy csak úgy ok nélkül nekiesek valakinek.

Szóval, az évnyitós fiú, az, aki a hajamat piszkálta (az egyik lánytól tudom, hogy ő volt az), bizonyos Nagy Tomi, a következővel fogadott:

– Hú, micsoda szép dudor van a homlokodon! És milyen kék! Nézzétek csak! – riasztott egy csomó ismeretlent, akik mellesleg mindannyian az osztálytársaink voltak, és most körém gyűltek és kíváncsian méregették a homlokomat. – Eldobta magát, és púp nőtt a fejére! Ott jön ki az agya, mi? Persze ha lenne agya! De üres a feje!

Ilyen esetekre kétféle megoldásom volt, mindkettőt az óvodában kísérleteztem ki és fejlesztettem tökélyre. Az egyik: úgy tenni, mint aki ott sincs. Mint aki nem is hallja, hogy róla beszélnek, és őt csúfolják. A másik: bemondani azt, amivel már az óvodában is kivívtam magamnak azt a bizonyos pozíciót.

Az utóbbi ígéretesebbnek tűnt, egyrészt mert – kár lenne tagadni – nagyon megijedtem a sok fiú láttán (az óvodában csak három fiú járt a csoportunkba, itt meg az osztály felét fiúk tették ki), és úgy gondoltam, legjobb védekezés a támadás, másrészt pedig azért, mert hátul kárörvendően vigyorogva állt néhány csaj. Kétségbeesetten bemondtam a kulcsszavakat:

– Húzzatok a francba.

Csakhogy… csakhogy itt nem ijedtek meg tőlem. Tomi kivörösödött arccal húzta meg a hajamat, aztán a szünetben kórust alapított pár fiúval, és azt ordibálták az iskolaudvaron:

– Dagi fejű ájulós, dagi fejű ájulós!

Tomi még meg is dobált homokkal.

Hát akkor elszakadt nálam a cérna. A hajam tele lett homokkal, de még a pólóm alá is jutott belőle. Lehet, hogy ti béketűrőbbek vagytok, de nekem elborult az agyam, és elkezdtem rohanni Tomi felé. Ő pedig menekülőre fogta. Nem vagyok egy futóbajnok, de Bunyesz (mármint nem a plüss Bunyesz, hanem az élő Bunyesz, vagyis Buli) után rengeteget rohangáltam a kertben, és persze a dühöm is hajtott, úgyhogy a végén utolértem. Én nem tudom, hogy történt, ami történt, de tényleg megtörtént.

Fenéken rúgtam.

Persze most azt kérdezitek, hogy miért lesz ekkora ügy egy seggbe rúgásból. Hát én sem értettem. Aztán kiderült, azért, mert Tomi gondoskodott róla, hogy az egész iskola megtudja: nem fenéken rúgtam, hanem „tökön”. Azt üvöltözte, hogy „alulról tökön rúgott a feldagadt homlokú!”, és közben bömbölt is.

Hát ez történt.

Még aznap délután megkaptam anyukámtól a kellő szexuális felvilágosítást, már ami a fiúk nemi szerveit illeti, és hogy ott nem szabad bántani senkit, mert az fáj. És inkább ne agresszíven védjem meg magam.

Szóval, aznap megtudtam, hogy a fiúknak tökük van, ami felettébb érzékeny, és azt is, hogy hiába cikiznek, nem fizikailag, hanem szóban, vagy inkább „fejben” kell megvédenem magam. Abban nem tudtunk dűlőre jutni anyámmal, hogy a homokdobálás fizikai vagy szóbeli bántalmazásnak minősül-e, mindenesetre aznap leszámoltam a sulival.

És kaptam egy időpontot az iskolai pszichológustól.

6

– Speciális iskolát kellene keresnünk?

Anyám hangja ijedten és talán kicsit védekezőn csengett.

– Nem ezt mondtam, de ki kell deríteni, miből ered ez az agresszió – felelte a pszichológus.

Én a váróban hallgatóztam, és sejthetitek, milyen szörnyű érzés volt, hogy megint mások döntenek az életemről. Ha engem is megkérdeztek volna, nyilván azt felelem, hogy sem speciális, sem másmilyen sulira nincs szükségem.

– A kislányom nagyon… érzékeny. A képességei, azt hiszem, nem rosszak. Csak nehezen viseli, ha bántják.

– Beszélgetni fogok vele. Figyelni fogunk rá. Jobban, mint a többiekre. Egyelőre felejtse el a speciális iskolát.

Ez nem hangzott valami jól: egyrészt idegesített, hogy jobban fognak figyelni rám, mint a társaimra, másrészt a „speciális iskola” kifejezés is igencsak rémisztően hangzott. Mi a csuda lehet az? A két rossz közül melyiket választottam volna, ha netán engem is megkérdeznek az életemről, a jövőmről?

Anyám este, amikor azt hitte, nem hallom, a nagyiékkal is megtárgyalta a problémát.

– Azt mondják, vannak speciális iskolák…

– Dalma egészséges gyerek – szögezte le a nagyapám.

– Hát persze hogy az – felelte anyukám. – De… úgy látszik, nehezen illeszkedik be.

– Adj időt neki – javasolta a nagyi. – Még csak most kezdődik az iskola. Ne akard rögtön átíratni máshová. Hamarosan lesznek barátai, barátnői. A beilleszkedés nem könnyű, de hamarosan imádni fogja az iskolát.

Bevallom, ebben én nem voltam olyan biztos.

7

Rajzok, rajzok, rajzok. Az iskolai pszichológusnál. És kussolás a suliban.

Erről szóltak az első hetek. Eleinte akart velem dumálni néhány osztálytársnőm, de biztosra vettem, hogy úgyis cikizés lesz a vége. És annak mindenképpen én iszom meg a levét, mert dühbe gurulok, és abból nem sülhet ki semmi jó. Mondjuk, a lányoknak nincs tökük, ezt többször is átbeszéltem anyukámmal, de egyszerűen nem volt kedvem dumálni a lányokkal. Elég volt a pszichológusra koncentrálnom, meg arra, hogy mindennap átnézzem a könyveimet.

A harmadik hét végére majdnem az összes olvasmányt kívülről tudtam.

És a negyedik héten a tanítónk, Anett néni, akit addig még csíptem is, bemondta az egész osztálynak: – Dalma nagyon különleges kislány. Az édesapja kubai.

Hogy honnan a fenéből szerezte ezt az információt? Fogalmam sem volt, de dühömben és kétségbeesésemben újra elájultam.

Az ájulást lassan felvehettem volna az állandó szokásaim közé.

Ennek az esetnek a kapcsán azt is megtudtam, hogy a titkod mindig kiderül. Nem menekülhetsz el a múltad elől. Na akkor persze még csak úgy jelentkeztek ezek a gondolatok, hogy „miért bánt mindenki?”, de ma már szofisztikáltabban fogalmazok.

Aznap este sokáig tanakodtunk anyukámmal, hogy akkor hová járjak suliba, ahol nem tudják meg, hogy kubai apám van. Illetve nincs.

– Én meséltem el a tanító nénidnek. Nem lehet örökké titkolni… Ez az igazság. Nincs benne semmi szégyellnivaló.

Komolyan, szálanként szerettem volna kitépni a hajamat. A saját anyám árult el?! Ő gondolja úgy, hogy nincs ebben semmi titkolnivaló?

Egyébként pár hónap múlva már magam is úgy éreztem, hogy nincs mit titkolnom. Sőt különlegessé tett a távoli, „misztikus” apa, akiről történeteket is kitaláltam. Csak azért, hogy megnyugtassam magam. Apa szeret, gondol rám, és hamarosan eljön. Meglátogat. Vagy hazaköltözik, ki tudja.

Na de akkor, amikor amúgy is gáz volt belépnem az osztályba, mert lerúgtam a Nagy tökét, és mindenki tudta, hogy beutaltak az iskolai pszichológushoz, még annak is ki kellett derülnie, hogy kubai az apám? Természetesen az is kiszivárgott (vagy megsejtették), hogy az apám már nem él velünk.

Úgyhogy zabigyerek lettem a suliban is.

És mindennek tetejében anyámnál jelentkezett a beautiful, sexy nyulakat árusító amerikai cég.

Levélben.

– Ez micsoda, Dalma?

Anyám szigorúan meredt rám. Ezt a pillantását nem szerettem igazán. Azt jelezte, hogy valami nagyon nem stimmel. Ráadásul a nagyapám is haragos tekintettel méregetett a konyhaasztaltól. Anyám egy vaskos borítékot tartott a kezében. Fogalmam sem volt, mi lehet.

– Nem tudom.

– Erőltesd meg egy kicsit a memóriádat.

– Mi van benne?

– Egy prospektus.

– Nem tudom.

– A nevedre szól.

– A nevemre? Nem tudom – ingattam tovább a fejemet.

– Így sem rémlik? – dugta az orrom elé anyám a prospektust. Egy csinos ápolónőnél nyílt ki, a másik oldalon meg valami bilincset láttam. Na jó, hát én aztán biztos nem kértem kórházi prospektust! Felháborodottan tiltakoztam.

– Én nem hozattam ilyesmit.

– Neeeem? Akkor ki kérte az interneten? Egyenesen Amerikából?

– Az interneten? Amerikából?

Miközben anyám vallatott, azon tűnődtem, hogy minek az amerikai ápolónőknek bilincs. Nagyon veszélyes ország lehet. Már korábban is hallottam, hogy ott nagyon sok a bűncselekmény. De hogy még a kórházi betegeket is meg kell bilincselni…! Tényleg veszélyes pálya. Nem leszek ápolónő, határoztam el hirtelen. Egyébként is utáltam a fehér köpenyt. Bár azok az amerikai ápolónőruhák a katalógusban kicsit szebbek, mint amiket a gyerekorvosi rendelőben látni. De hát az amerikai ápolónő is csini volt azon a képen.

– Amerikából. Na, rémlik valami?!

Hirtelen felderült az arcom.

– Hát a plüss nyúlfül! Azt kértem! Azt is elküldték?

– Micsoda? – pislogott értetlenül és kissé gyanakodva az anyám. – Milyen nyúlfül?

– Hát a plüssnyulam lerágott füle. Rózsaszínt kértem az interneten. Azt nem küldték? Csak kórházi prospektust?

Anyám végre elmosolyodott.

– Hogy találtál rá az oldalukra?

– Pink rabbitet kerestem. Tudod, angolul. És rátaláltam erre a kórházas oldalra. Beautiful és sexy nyulakat ígértek. De nekem csak a füle kellett – szögeztem le. Nehogy már azt higgye az anyám, hogy egy egész új nyulat rendeltem.

– Aha. Dalma, nem kéne az interneten bóklásznod, amikor nem vagyok melletted. Ez egy… romlott oldal.

– Mint a párizsi a hűtőben a múltkor?

– Nem egészen. Olyan, mint azok a gonosz bácsik, tudod, akikről meséltem.

– Aha, mint Zé bácsi.

Anyám egy pillanatig értetlenül bámult rám, majd elvörösödött.

Aztán eltiltott az internettől.

Amikor nem volt otthon, elzárta a modemet.

Mielőtt eltiltott volna a világot jelentő internettől, leült velem beszélgetni.

– A levéltitok az interneten is azt jelenti, hogy nem nézegetjük más levelezését, mint ahogyan nem olvassuk el más sms-ét – kezdte.

– Igen, de te is felbontottad a kórházas cég nekem szóló levelét!

– Az más. Egyébként sem kórházi cég, hanem beteges gondolkodású embereknek szól. Az ő vágyaik felkeltését célozza.

– Pont erről beszéltem én is! Kórházról, meg betegekről. Felbontottad a levelüket! Amit nekem írtak!

– Az más. Veszélybe sodorhattad volna magad.

„Az más.” Mindig ez a végső érv, ha az ember az elevenjükre tapint. „Az más”, esetleg: „csak”. Tudtátok, hogy a felnőttek néha semmivel sem jobbak a hülyegyerekeknél, akik csak ezt tudják mondani: „azért, mert… csak”?

– Másrészt, az ember nem válaszol mások nevében. Tehát, ha elolvasod a leveleimet, akkor nem válaszolsz a nevemben, érted?

– De hát mit akar tőled ez a Zoli?!

Hallgatás. Na persze. Az anyám sem az a ma született bárány. Nyakig benne van.

– Majd mesélek, ha itt lesz az ideje.

Ennyit mondott, én pedig felháborodtam. Mi a fenét jelent ez a mondat? Titkai vannak – előttem? A saját anyámnak? És mikor jön el az az idő? Jó, hogy nem jövőre… vagy mit tudom én.

Úgyhogy még mielőtt a gyakorlatban is eltiltottak volna az internettől, aznap este, egy óvatlan pillanatban újra megnéztem anyám levelezését. Csakhogy most az elküldött üzeneteket. Hosszú ideje semmi. Az utolsó levél ez volt: Zoli, mostantól használjuk inkább a yahoo-s címemet. Ne haragudj, de tudod, hogy Dalma nagyon érzékeny. Egyelőre nem szeretném beavatni a dologba. Így is pszichológushoz jár. Puszi: Zsuzsi Na, jól kezdődik ez az ősz, gondoltam.

És vajon mi az a yahoos cím?

Ki kell derítenem, határoztam el.

Ha már nem küldött a gonosz amerikai kórházas cég plüssfület, amivel megjavíthattam volna a nyulam hallószervét, legalább lekötöm magam valamivel, gondoltam. Mert a sulival kapcsolatos dolgok nem igazán tudtak lekötni.

8

A Nagy Tomi az esküdt ellenségem lett. Az összes energiámat arra fordítottam, hogy kizárjam őt a tudatomból, meg a hülye haverjait is, de nem ment igazán. Mindenfélét terjesztett rólam, például azt, hogy be fog barnulni a bőröm, mert kubai az apám, és tízéves koromra néger leszek. Mondhatom, nagyon megijedtem, amikor ezt meghallottam. Elképzeltem, hogy fognak csúfolni, amikor bebarnulok. Járt egy fiú a suliba, másodikba, akinek az anyukája cigány volt. Ezt onnan tudtam meg, hogy egyszer együtt mentünk fel a lépcsőn, és megszólított:

– Te vagy a kubai?

Az ilyen kérdésekre nem szoktam válaszolni, mert senki sem mondta meg, mit válaszoljak. Anyukámnak nem akartam beszélni a gúnyolódásokról, gondoltam, elég bajt okoztam neki azzal, hogy megszülettem, meg hogy miattam elhagyta az apám, szóval, ne tetézzem már a gondjait. De hát kivel beszéltem volna meg? Egy eltűnt kubai apa zabigyerekének nyilvánvalóan sosem lesznek barátai. Úgyhogy csak vállat vontam.

– Én meg félig cigány vagyok – közölte. – Anyukám cigány.

Fogalmam sem volt, mit kezdjek ezzel az információval.

– Aha – motyogtam. Ennyiben maradtunk. Mindenesetre aranyos volt, ahogy mosolygott.

De hát engem akkor már a bebarnulásom nyomasztott. Hatéves elmúltam, és annyit ki tudtam számolni, hogy még majdnem négy év, mire ez bekövetkezik.

Mivel az internetről letiltottak, muszáj volt a tévéből és egyéb forrásokból információt szereznem. Szerencsére láttam egy Michael Jacksonról szóló műsort, és abban azt mondta, hogy kifehéríttette a bőrét különböző krémekkel. Szóval lett egy pluszküldetésem a yahoo-s cím megfejtése mellett: megtudni, hol árulnak bőrfehérítő krémet. Bementem a sarki boltba, és megkérdeztem az eladó nénit, de nem értette a kérdést, úgyhogy elmentem a patikába is. Ott azt a választ kaptam, hogy Ázsiában. Ázsia? Hát az meg merre van?

Mindegy, ezen még volt időm gondolkodni.

Kérdezhetnétek, hogy haladtam a tanulással. Hát nem volt vele sok gondom, azon kívül, hogy a szóban elhangzott tananyagot egyáltalán nem jegyeztem meg. Anyukám egy ideje nem emlegette azt a „speciális iskolát”, aminek már a puszta nevétől is megborzongtam. Mivel a „normális” iskola is borzalmas volt, elképzeltem, milyen lehet a speciális… Vajon ott odakötözik a gyerekek kezét a padhoz, és hideg víz csöpög óra alatt a fejükre? (Nemrég láttam egy filmet, vagyis csak egy részletet belőle, mert anyukám sürgősen elküldött aludni, abban ilyen speciális módszert alkalmaztak, hogy valaki elárulja a titkát.) Szóval, maga a suli nem okozott gondot (csak az osztálytársaim), bár gondolatban ott sem voltam az órákon. Mindig volt min töprengenem. Egyrészt azon aggódtam, mi lesz, ha tényleg bebarnul a bőröm, másrészt hogy nem veszítem-e el anyukámat, ha ez a Zoli tovább próbálkozik. Ezért is volt sürgős kinyomozni azt a yahoo-s címet. Ráadásul a plüssnyulamnak is új fület kellett csinálnom rongyokból. Szóval, a suli volt a legutolsó, amivel foglalkoztam. De azért tartottam a lépést a többiekkel, mert olvasni még mindig szinte csak én egyedül tudtam az osztályban, és elég volt kétszer átnéznem a leckét, és megmaradt bennem. Ne gondoljátok, hogy minden összefüggést megértettem, vagy meg akartam érteni, de ami le volt írva, azt bármikor szóról szóra felmondtam.

Na ezt a többiek furcsának tartották.

És már nemigen próbáltak beszélgetni velem.

Aztán egy nap rájöttem, mit kell tennem. Már jó ideje ott volt a szemem előtt a megoldás, csak éppen nem vettem észre.

KÖNYVTÁR

Ez a felirat állt az ajtó fölött, és nem kellett különösen nagy ész hozzá, hogy rájöjjek: ez a hely tele van könyvekkel. Talán találok olyat is, amiben írnak arról, hogyan lehet megakadályozni a bőrbarnulást. És esetleg arról a yahoo-s dologról is megtudok majd valamit.

Úgyhogy beléptem.

Hasonló illat fogadott, mint amikor szőnyegárverésen voltam a nagyanyámmal. Édeskés, kicsit fanyar, régi szag. Az első pillanatban beleszerettem.

9

Hát most elmondom, milyen viszonyban vagyok a könyvekkel. Semmilyenben. Na jó, ha akarjátok, kifejtem bővebben is. Szóval, a mesék, amiket anyukám olvasott nekem gyerekkoromban, varázslatosak, de idegenek voltak számomra. Hát hol vannak tündérek? Na és boszorkányok? Azok sincsenek. (Leszámítva persze nagyanyám szomszédasszonyát, Joli nénit, aki nemcsak szakállas volt, hanem szakadatlanul az utcát leste, és amikor kimásztam a tetőre a padlásról, csakis abból a célból, hogy rálássak felülről a szilvafára, azonnal beárult a nagyszüleimnek, és utána hosszan halandzsázott arról, hogy mi lenne, ha leestem volna, és most a mentőket kellene hívni blablabla…)

Szóval, a mesék világa egyszerűen értelmezhetetlen volt számomra, főleg azután, hogy a Mikulás is lebukott (az első pillanatban), még óvodáskoromban, merthogy már első ránézésre gyanúsan hasonlított a nagyapámra. Szép-szép a mese, de, higgyetek nekem, az élet egészen más. Sajnos ott nincsenek tündérek meg jóságos boszorkák.

A nagyapám meséi kicsit életszerűbbek voltak, mert ő általában egy kisfiúról mesélt, aki festőművész szeretett volna lenni, de aztán végül szobafestő lett. Ezekben a mesékben legalább ráismertem a nagypapira. És megértettem, miért nem tiltakozik, amikor évente újra kell festenie a házat. Még az is megfordult a fejemben, hogy esetleg nem is a nagyanyám ragaszkodik a nyári festésekhez, hanem a nagyapám hozza elő a dolgot, mert szeret festegetni.

A mesekönyvek többsége olyan furcsa világról szól, amiben nem tudtam elképzelni magam, mert mindig ott motoszkált a fejemben, hogy hiszen ez nem a valóság, hanem kitaláció.

Akkor már azok a mesék jobbak voltak, amiket én találtam ki. Ezekről is tudtam persze, hogy csak mesék, de legalább megnyugtattak. Például elképzeltem, hogy az apukám visszatér hozzánk. Fogalmam sem volt, hogy nézett ki a valóságban, de az én meséimben mindig magas volt, barna szemű, mosolygós, és csak a Nagy Tomi csúfolódása után láttam őt gondolatban barna bőrűnek. De ez sem zavart.

Tehát a mesekönyvekkel furcsa viszonyban voltam, megmosolyogtam azokat, akik elhitték a bennük leírtakat, ám a lelkem mélyén én is szerettem volna elhinni minden sorukat.

De a könyvtárban nem csak mesekönyvek voltak.

– Segíthetek, kislány? Hogy hívnak?

– Havasi Dalmának.

– És miért jöttél ide? Szeretnél olvasni?

– Iiiigen… nem tudom.

– Be kell iratkoznod. Tagdíjat kell fizetni a gyerekeknek is. Anyukád be tud íratni, gyere vissza vele, és akkor kikölcsönözhetsz könyveket.

– Van otthon könyvünk.

– Akkor itt újakat találhatsz.

Csüggedten bólintottam. Annyira jó illat áradt abból a rengeteg könyvből, és a néni is kedves volt. Olyan volt a mosolya, mint Bari néninek, tudjátok, a régi óvónőmnek.

Megvontam a vállam, és kifelé indultam.

De azután mégsem mentem ki, mert megláttam egy számítógépet. Úristen! Számítógép! Talán internet is van?

– Itt internet is van?

– Igen, de te még túl kicsi vagy ahhoz, hogy internetezz. Tudod, a gyerekeknek veszélyes a világháló.

Nem válaszoltam. Már megint az ismerős szöveg. Ezt se szabad, azt se szabad. Elhúzzák előtted a mézesmadzagot, aztán a végén kiderül, hogy mindenhez túl kicsi vagy. Hát nem tudok vigyázni magamra? A tetőről sem estem le.

– Csakhogy nálunk le vannak tiltva a veszélyes oldalak, Dalma. Úgyhogy ha a tudásodat szeretnéd bővíteni értelmes dolgokkal, akkor felügyelet mellett használhatod is az internetet.

Felvillanyozódva közelebb mentem a géphez, de a néni közbeszólt.

– Persze csak akkor, ha beiratkozol a könyvtárba. Olvasójegyet kell váltanod. Gyere el anyukáddal, és majd ő beírat. Akkor lesz olvasójegyed.

Komolyan, már tele van a hócipőm azzal, hogy nem tudok semmit sem elintézni önállóan, gondoltam. Most biztosan nem értitek, hogyan merek ismeretlenül bemenni a könyvtárba, és szóba elegyedni vadidegenekkel, de ez nekem még mindig könnyebb, mint a suliban az osztálytársaimmal beszélgetni. Nem mondom, hogy nem dobog hevesen a szívem, ha idegen helyen vagyok, de jó érzés, ha egyedül meg tudok oldani valamit. Még ha csak kis dologról van is szó. A saját ügyeimben úgyis csak én tudok előrelépni.

Most mégis muszáj volt segítséget kérnem.

– Könyvtárba szeretnék járni.

– Könyvtárba? Van itthon elég könyvünk, Dalma – nézett rám csodálkozva az anyám. – Ne mondd, hogy olvastál valamit Vernétől… ott az egész sorozat… Minek neked a könyvtár?

– Szeretem a könyvek szagát.

– Hát szagolgasd őket itthon.

– A könyvtárban lévő könyvek szagát szeretem.

– …

– Be kellene iratkoznom. El kellene jönnöd velem, mert van tagsági díj is.

Aznap este az ágyból hallottam, hogy anyukám nagyon magyaráz valakinek telefonon arról, hogy vajon mi dolga egy kisiskolásnak a könyvtárban, amikor ott vannak neki a tankönyvek, nem beszélve a rengeteg gyerekkönyvről és meséről, amiket még nem olvastam, pedig ott várják a könyvespolcomon, hogy kézbe vegyem őket.

De az a valaki, akivel beszélt, meggyőzhette őt, mert végül elmentünk a könyvtárba, és megkaptam az olvasójegyemet.

Gondolhatjátok, hogy az első alkalommal, amikor „tagként” bementem, azonnal a számítógéphez vezetett az utam.

És hiába volt ott Anna néni, a könyvtáros (már a nevét is tudtam), amikor látta, hogy mit keresek, magamra hagyott. Nem találta veszélyesnek, ha egy gyerek Ázsiáról és a testápoló krémek hatásáról olvas, meg a yahoo-s oldalt nézegeti.

10

Na most, Ázsia nem egy ország, hanem egy földrész, tudtátok? Én ezt is kiderítettem, mint ahogy azt is, hogy az ázsiai nők kerülik a napfényt, és fehérítős arckrémet meg testápolót használnak. Fél évembe telt, mire kinyomoztam, hol árulnak ilyet Magyarországon. A yahoo-s dolog megfejtése gyorsabban ment, nem mondom, hogy nem kellett hozzá fejlesztenem az angoltudásomat, de Anna néni megmutatta, hol találom az angol–magyar és magyar–angol szótárt is, mert rendkívül tetszett neki, hogy végre találkozott egy kisiskolással, aki egyedül akar angolul tanulni. Hetente kétszer mentem be hozzá (amikor tudtam, hogy ő a délutános), és a harmadik héten főzött nekem egy vaníliás-barackos teát. Isteni volt!

Nyugodtan szóljatok rám, hogy ne csigázzalak tovább titeket: igen, megtaláltam a Yahoo-t. Ez egy oldal az interneten, és lehet rajta levelezni is. Anyukám nevét beírtam, és sokat, nagyon sokat gondolkoztam a jelszaván. Végül beírtam a nevemet: Dalma. De nem volt jó a jelszó. Megjelent a monitoron egy olyan üzenet, hogy kérjek segítséget. Kértem. És megjelent két kérdés. Na most, ezek jó kacifántos kérdések voltak: mi volt anyukám kedvenc tanárának a vezetékneve, és a nagybátyjának a keresztneve. Utóbbit persze tudtam, de az előző kinyomozása hetekbe tellett.

Anyukám persze ködösített. Ili néniről beszélt, meg valami Julcsiról, de nekem vezetéknév kellett, viszont nem akartam gyanút kelteni azzal, hogy egyfolytában az iskolás éveiről faggatom.

Végül a nagyanyám adta meg a választ, méghozzá magától.

Imádom a nagymamit, mondtam már?

– Dalma, nem lehet olyan rossz az iskola.

– De igen, nagyon rossz – feleltem, miközben a húslevest kanalaztam. – Még a húslevesnél is rosszabb.

– Ez a húsleves finom – felelte sértetten a nagyanyám. Utáltam a levest, minden levest, általában csak akkor ettem meg, ha a nagyanyám ígért utána egy kólát vagy egy csomag rágógumit.

– Orvosságleves. Edd meg, ez olyan, mint az orvosság! – szólt közbe a nagyapám, mire én csak a fejemet ráztam, ahelyett hogy szokás szerint közöltem volna a véleményemet erről a kijelentéséről. (Hetente legalább egyszer, a vasárnapi ebédnél erről tartott előadást, de ha a nagyi máskor is főzött húslevest, nem hagyta volna ki… pedig tudhatta volna, hogy az orvosság szótól rögtön kiráz a hideg.)

– De mi a baj az iskolával? Nem szereted a tanító nénidet? – vette elejét a vitának nagyanyám. Arra gondoltam: vajon komolyan kérdezi, hogy mi bajom a sulival? Hát milyen világban élnek a felnőttek, ha egyáltalán felmerül bennük ez a kérdés? Az iskola olyan hely, ahová muszáj járnunk, na de szeretnünk azért nem kell, nem igaz? És Anett nénit sem imádtam azóta, hogy világgá kürtölte az infót, miszerint kubai az apám.

– De – feleltem, mert így, az első osztály vége felé eléggé megalkuvó lettem ahhoz, hogy ne bonyolódjak felesleges vitákba.

– Anyukád sem szerette a sulit, egészen addig, amíg nem találkozott Darvasi tanárnővel. Ő úgy tanította a történelmet, hogy közben odafigyelt a gyerekekre…

Bocs, hogy nem folytatom, miket mesélt Darvasi tanárnőről a nagymami, de már nem voltam képes figyelni rá.

Még a húslevest is zokszó nélkül kikanalaztam a tányérból, és közben azon járt az eszem, hogy hamarosan be fogok jutni anyukám yahoo-s levelezésébe.

Ami, mellesleg, már nagyon időszerű volt, mert anyukám egyre többször jött haza későn, és szombat esténként szinte mindig moziba ment Katával, a barátnőjével. Néha Kata érte is jött, na de engem nem lehetett átverni.

Sejtettem, hogy a titokzatos és gonosz Zoli van a dologban, és képtelen voltam megakadályozni, hogy anyám a végzetébe rohanjon, magával rántva engem is.

Bár a nagyiékkal jóban voltam, de nem oszthattam meg velük a problémámat. Nekik se lehetett könnyű – gondoltam –, amikor az apám lelépett, és épp eleget sírtam óvodásként, amikor anyu vidéken aludt, vagy később jött haza a vártnál, szóval, nem akartam kikészíteni őket azzal, hogy beárulom nekik: az anyám nem tanult a történtekből. És újra egy férfi ólálkodik körülötte.

Meg aztán bizonyítékot is kellett szereznem, mert azért titokban reménykedtem benne, hogy anyám tényleg Katával jár moziba, és azért jön szerdánként (és később csütörtökönként is) későn haza, mert sokat dolgozik, hogy saját lakásba költözhessünk. (Bár én akkoriban már azért drukkoltam, hogy ne gyűljön össze annyi pénz, amiből külön tudnánk költözni, mert nagyon jól éreztem magam a nagyanyáméknál, meg aztán Bunyeszon is meg kell osztozni, ha elköltözünk, nem? Három napig lakjon a nagymamiéknál, négyet velünk? Vajon egy kutya lakhat lakásban? És ha ott lakik, vajon hogyan pisálja le a szilvafát minden reggel?)

Végül sikerült megfejtenem a jelszót. Ha belegondolok, hamarabb is kitalálhattam volna. Dalma91 – ezzel lehetett belépni anyám yahoo-s levelezésébe. Dalma, aki ’91-ben született.

Na, végre hozzáférhettem anyukám leveleihez.

És amit ezekben olvastam, annak – higgyetek nekem – egyáltalán nem örültem.

Új tervet kellett kidolgoznom, hogy egyben tarthassam a családomat.

11

Hát ez a Zoli nem adta fel, az szent igaz.

És anyám, mint egy buta liba, bedőlt neki. Elárult engem is, meg saját magát is.

Szar szembesülni ezzel, amikor még alig töltötted be a hetedik évedet.

Sürgősen tennem kellett valamit.

Attól kezdve eléggé keveset figyeltem az iskolai dolgokra, még az olvasmányokat sem vettem át, mert más járt a fejemben. Szerencsére az iskolai pszichológus segítségemre volt. Na nem úgy, ahogy gondoljátok. Sokáig nemigen beszélgettem vele, csak ültem ott kukán, meg rajzolgattam, mert, gondoltam, ha már beutaltak hozzá a tökön rúgásos eset miatt, hát letöltöm nála a kötelező időt, és kész.

Aztán váratlanul elkezdtem beszélni arról, hogy az anyukám milyen keveset van otthon, mert sokat dolgozik, és én mindig izgulok miatta.

Ez egész jó téma volt, Tibi bácsi (így hívták a pszichológust) ráharapott, és olyasmikről kérdezett, hogy mit csinálnék, ha anyukám jobban ráérne, és többet lenne otthon. Meséljem el, hogyan képzelek el egy olyan hetet, amikor anyukám mindig korán ér haza.

– Akkor tanulhatna velem – mondtam, bár a hátam közepére kívántam a tanulást, de hát Tibi bácsi komolyan bólogatott, úgyhogy éreztem, hogy sínen van a dolog.

Aztán be is hívta anyukámat, aki kisírt szemmel jött haza, és megígérte, hogy leadja a csütörtöki vidéki útjait valaki másnak.

Így nyertem vissza egy napot a Zolitól.

Tudjátok, nem volt sok minden azokban a levelekben, de azt láttam belőle, hogy ez a Zoli teljesen behálózta anyámat. Rengeteg közös dolguk lehetett, mert színházakról, meg kiállításokról, filmekről leveleztek, aztán valami nyaralásról is. Volt olyan levél, amiben csak annyit írtak egymásnak, hogy „szeretlek”.

Hát ez elég rosszul hangzott.

Mi a fenét tudtam volna kitalálni? Azt már sejtettem, hogy hiába írnék Zolinak levelet anyukám nevében. Valahogyan a múltkor is rájött, hogy nem anyám válaszolt neki.

Azért írtam egy panaszos levelet egy irodának. Nap mint nap ott mentem el előtte, az volt rá kiírva: Panasziroda. Elképzeltem, mi mindenre panaszkodnak ott az emberek. Például a gyerekek a padtársaikra, meg mert mindig korán kell kelniük, és csak ritkán van szünidő. A felnőttek a vonatok késése, az árak, és persze még egy csomó más miatt. Úgyhogy azt gondoltam, ez a legjobb hely, ahol reklamálhatok a Zoli erőszakossága miatt. Ezt a választ kaptam tőlük (szerencsére én vettem ki a postaládából):

Kedves Havasi Dalma, sajnáljuk, hogy termékünk nem nyerte meg a tetszését. A csereidőszak 30 nap, ezalatt visszaküldheti a terméket, és visszatérítjük az árát. Üdvözlettel: FXP Csomagküldő Szolgálat.

Szóval, rá kellett jönnöm, hogy a panaszirodában dolgozók sajnos abszolút nem tudják értelmezni a panaszokat. (Bár szívesen visszaküldtem volna nekik a Zolit.)

Nem tudtam semmit se kitalálni, amivel végképp elriaszthattam volna a Zolit anyukámtól.

A megoldásra Kornai Peti jött rá.

Róla már meséltem, ugye? Az a másodikos fiú, akit azért csúfoltak a suliban, mert cigány az anyukája.

Azután, hogy megszólított a lépcsőn, egy ideig nem találkoztunk, de egyszer az udvaron, amikor a Nagy Tomi direkt úgy rúgta el a labdát, hogy engem találjon fejbe, a Kornai Peti elkapta a labdát. És amikor a Nagy Tomi odaért, és valamit beszólt neki, a Kornai Peti elgáncsolta.

Gyönyörű esés volt.

Azért persze megijedtem, de mivel épp arra járt a nagyok tornatanára, Nagy Tomi visszakullogott a többiekhez.

Kornai Peti pedig leült mellém.

– Kapus akarok lenni. Focikapus.

Hát elég váratlanul ért a vallomás, de felé fordultam. Elég hülye dolog, pont erre vágyni, de valamiért a fiúk mindig focisták akarnak lenni, megfigyeltétek? Engem speciel már akkor is hidegen hagyott a futball, de nem akartam megbántani azzal, hogy nem figyelek rá.

– Mert akkor nem fognak gúnyolni. Ha nagy kapus leszek, akkor majd mindenki a barátom akar lenni – tette hozzá. Hirtelen kíváncsi lettem rá, hogy vajon a lányok is lehetnek-e focikapusok. De hát nem is volt labdaérzékem. A Nagy Tomi simán fejbe tudott találni a labdával (meg is tette kábé hetente kétszer), mert nem volt meg a reflexem, hogy elugorjak előle vagy elkapjam.

– Aha. Igazad van.

– Ezek hülyék – dünnyögte. Bólogattam. Ezt a kijelentést nem tudtam volna cáfolni, akkor sem, ha akarom.

Na és attól kezdve jókat ültünk csendben egymás mellett az udvaron, és amikor már nem csupán hallgattunk, akkor ő a focikapusokról mesélt, én meg a kutyámról.

Néha suli után is összefutottunk, és leültünk a villamosmegállóban, ahol vártuk a villamosunkat.

Aztán egyik nap a villamosmegállóban elmeséltem neki a Zolit.

Úgy éreztem magam, mintha egy felfújt lufi lettem volna, amit odakötöttek egy fához, és hiába akar szabadulni meg repülni – és amikor elmeséltem a Kornai Petinek anyukám és a kimondhatatlan vezetéknevű Zoli ügyét, akkor elszakadt a lufi madzagja. A lufi pedig elszabadult, és végre repülhetett.

Hát ezt éreztem, mikor végre elmondhattam valakinek, hogy behálózták az anyukámat. Megkönnyebbültem, szárnyaltam.

– Írjál neki.

– Már írtam.

– Anyukád nevében írtál. Most írjál neki a saját nevedben.

– Mit írjak neki?

– Hát hogy hagyja békén az anyukádat.

– És?

Elgondolkoztam a lehetőségen. Aztán mit érdekli a Zolit, ha erre kérem? Nem is ismer.

– Kérd meg, hogy hagyja békén, vagy vegye el feleségül.

– Mi van?

Egészen felháborodtam. Még csak az hiányzik, hogy az anyám férjhez menjen!

– Hát jó, de ha szereti… Akkor miért ne? És neked lenne apukád.

– Nekem van apukám – feleltem dühösen. – És másikra nincs szükségem! Anyukámnak sincs szüksége egy másik férfira!

Elhallgattam, és attól kezdve ő sem szólt. Csendben vártuk meg a villamost.

12

Sajnos nem volt elég időm gondolkodni, hogyan intézzem el ezt a Zoli-dolgot, mert Anna néni, a könyvtáros egyik délután odalépett hozzám.

– Dalma, válogasd ki, amit a szünidőben szeretnél olvasni, mert nyárra bezár a könyvtár.

Micsoda?! És akkor hol fogok internetezni? Hol találok szakirodalmat?

Az eltelt időben ugyanis olyan könyveket kerestem, amik arról szóltak, hogy mit lehet tenni, ha az embert egy férfi ki akarja használni. De hát sajnos nem sokat értettem belőlük. Találtam egy könyvet, Emberi játszmák volt a címe, lefotóztam magamban az oldalakat, de egy árva kukkot sem értettem belőle. Azért kétszer elolvastam, hátha egyszer majd hasznát veszem.

Úgyhogy döntést kellett hoznom.

Mivel nem volt jobb ötletem, mint amit Kornai Peti javasolt, megnéztem a Zoli e-mail címét, megjegyeztem, és alig fél óra alatt létrehoztam magamnak is egy címet.

Aztán megírtam a levelet.

Ketves Zoli!!

Kéremszépen haggya békén anyukámat. Szeretném ha boldogok lehetnénk és nem érné ujra megrázodás.

Köszönömszépen?

Havasi Dalma

Ha van szíve ennek a Zolinak, akkor ezt a levelet elolvasva azért magába néz, és visszavonul, gondoltam, és ráklikkeltem a küldés ikonra.

Aztán eljött a nyár, és bezárt a könyvtár.

De legalább az iskolának is vége lett.

Dicséretben persze nem részesültem a suliban, ám valahogy tanulás nélkül is átvészeltem az első évet, és zöld utat kaptam a második osztályba.

13

A levélírásnak egy kézzelfogható haszna biztosan volt.

Csak némi idő elteltével jöttem rá, hogy azzal a levélküldéssel új korszak kezdődött az életemben.

Az e-mail cím, amit létrehoztam magamnak, egy új világot nyitott meg előttem.

De erről majd később.

14

Augusztusig nem történt semmi különös. Eljártam a piacra a nagymamival, figyeltem, ahogy alkudozik a kofákkal, néztem, ahogy a nagyapám kifesti az előszobájukat és a konyhát, titokban megnyalogattam a frissen meszelt falat, aztán még egy javaslattal is előálltam.

– Fessél a falra egy képet!

– Milyen képet?

– Egy vízilovat.

– Ugyan már… megöl a nagyanyád – mondta, de vidám mosoly ült az arcára. – Akkor festek vízilovat, ha…

Na, ez a zsarolás. Még nem tudtam, milyen ígéretet kell tennem, de gondoltam, hogy valami nagy dologba kell beleegyeznem.

– …ha megígéred, hogy ezentúl mindig megeszed a levest.

Elgondolkoztam az ajánlaton. Ha ez az ára, akkor… nos, akkor talán igent mondhatok, jutottam végül döntésre.

– Jó, de akkor rózsaszín legyen a víziló.

Hát némi bonyodalmat biztosan okoztam, mert a nagyanyám majdnem elájult, amikor meglátta a konyha frissen festett falán díszelgő dagadt hasú, rózsaszín vízilovat, pontosan a fölött a hokedli fölött, ahol én szoktam ülni.

De a nagyapám a vita hevében elmagyarázta neki, hogy cserében mindig meg fogom enni a levest. Közben büszkén vizsgálgatta a vízilovat. Nem hagyhattam cserben, úgyhogy attól kezdve nem vágtam pofákat, amikor szóba hozta az „orvosságlevest”, hanem szó nélkül bekanalaztam, hogy gyorsan túl legyek rajta.

A nagyapám pedig nekilátott, hogy kifesse a szobámat, és telidekorálja az általam rendelt képekkel.

Nagyon ügyesen festett.

– Neked festőnek kéne lenned – mondtam neki. Nagyanyám legyintett, de nagyapám beszerzett egy festőállványt és egy vásznat. Végre egy nyár, amikor úgy láttam, nem unatkozik.

Augusztusban jutott időm arra, hogy bemenjek a Váci utcába. Az összes zsebpénzem nálam volt, amit megspóroltam. Gyakorlatilag semmire sem költöttem az elmúlt hónapokban.

Elvégre fel kellett készülnöm arra, hogy be fog barnulni a bőröm. Muszáj volt megtennem az óvintézkedéseket.

– A barna foltokat halványítja el – magyarázta az eladónő kedvesen az üzletben. – Anyukádnak vagy a nagymamádnak van rá szüksége?

– Öööö… ajándék – makogtam, és a krémet néztem. Egészen pici doboza volt, azon gondolkoztam, hogyan lesz ez elég az egész testemre, amikor barnulni kezdek. – És… tessék mondani, a nagyon sötét bőrt is kifehéríti?

– Halványítja a foltokat.

Aha. Hát, ha esetleg foltokban fogok barnulni… ha csak foltokban… akkor, ha időben elkezdem használni, biztosan elég lesz. Már láttam a lelki szemeimmel, ahogy egyre barnábbá, végül feketévé válik a bőröm, és a Nagy Tomiék folyton rajtam gúnyolódnak. Talán már most el kellene kezdenem használni a fehérítő krémet.

– És mennyibe kerül?

– Tizennégyezer forintba.

Micsoda? Sosem volt ennyi pénzem.

Akkor most már menthetetlenül barna lesz a bőröm?! Mindenki megtudja, hogy zabigyerek vagyok, az egész világ tudni fogja, és csúfolnak majd, és…

Váratlanul fogott el a szédülés, és menetrendszerűen tört rám a sötétség.

Mit szépítsem, elájultam egy elegáns kozmetikai szalon közepén.

– Mire kellett volna neked az a krém?

Álltam anyám tekintetét. Szegény a munkából rohant a boltba, ahonnan riasztotta az eladónő. Nyilván be is számolt neki a részletekről, nem tudom, mert kábán ültem egy kozmetikai székben, amikor anyukám feltűnt az ajtóban. Taxival vitt haza, és csak otthon merte megkérdezni, mit kerestem abban az elegáns üzletben.

Nem akartam kikészíteni őt, de most már tényleg muszáj volt elmesélnem, hogy mit hallottam a Nagy Tomitól és bandájától. És azt is bevallottam, hogy félek a bebarnulástól, mert akkor aztán az egész suli engem fog bámulni, ujjal mutogatnak rám, és nyilván mindenki cikiz majd.

Gondolhattam volna, hogy anyukám nem volt tisztában vele, hogy azok a gyerekek, akiknek kubai az apjuk, tízévesen bebarnulnak. Mert szegény úgy elkezdett sírni, hogy megesett rajta a szívem. Milyen oltári nagy hülye voltam, hogy elmeséltem neki! Elég lett volna, ha majd akkor tudja meg, amikor már sötét a bőröm.

– Na, anya, ne sírj!

És akkor magához ölelt, és hüppögve mondta:

– Édesem, annyira sajnálom…

Tehát mégis tudta, villant át a fejemen. Tudta, hogy mi vár rám.

– …sajnálom, hogy ennyit szenvedsz miattam… Apád miatt. Mert lelépett. Sajnálom, hogy bántanak… Nem tehetsz semmiről… Akarod, hogy másik iskolába írassalak? Valamilyen speciális suliba, ahol nem bántanak? Ahol kevesebb gyerekre több tanító néni jut?

Na, még csak az hiányzott volna. Speciális iskola, ahol hideg vizet csöpögtetnek az ember fejére, mint abban a filmben, és még több tanító néni… Köszönöm szépen. El sem akartam hinni, hogy az anyám ilyesmit kíván nekem.

– Nem. Inkább maradok – feleltem határozottan.

Aztán később anyám azt is mondta, hogy sosem lesz barna a bőröm. Mindig fehér maradok. Mert az apám is fehér bőrű. És egyébként sem tízévesen barnulna be a bőröm.

Nem tudtam eldönteni, hogy komolyan beszél-e, vagy csak vigasztalni akar, mindenesetre egy kicsit megnyugodtam.

És később elvitt nyaralni.

Kérésemre vett egy nagy flakon magas faktorú naptejet, amit magunkkal vittünk a nyaralásra.

Mert úgy gondoltam, az ördög nem alszik.

De előtte még ellenőriznem kellett, hogy Zoli válaszolt-e. Nagy titokban végül feljutottam a netre otthonról úgy, hogy anyu nem látta, milyen oldalt nézek. Gyorsan ellenőriztem a postaládámat.

Zoli nem válaszolt.

Most vagy lelépett, vagy egy szemétláda, aki még válaszra sem méltat.

Nem tudtam eldönteni.

15

Balatonföldvárra mentünk nyaralni, anyukám barátnőjééknek a házába. Azelőtt még sosem jártam a Balatonnál, egyszer voltunk a Velencei-tónál anyámmal, de akkor én éppen tüszős mandulagyulladást kaptam, úgyhogy strandolni nem nagyon tudtunk, ráadásul idő előtt haza is kellett jönnünk.

Szóval, nekem ez volt az első igazi nyaralásom. Egy kétszobás házban laktunk, és át kellett kelnünk a síneken ahhoz, hogy lemenjünk a strandra. Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én imádom nézni a vonatokat, úgyhogy az első nap órákig bámultam az előttem elzakatoló szerelvényeket. El sem tudtam képzelni, hová utazhatnak tovább az emberek, hiszen ideértek a Balatonhoz.

Lángost ettem, meg főtt kukoricát, sült halat, fagyit. Ebből állt a napi menüm. Egészen meg tudtam volna szokni a levesmentes étrendet.

Meg azt is, hogy anyukám úszni tanít, puhán simogatva bekeni a bőrömet a leégés elleni és barnulásvédő krémmel, hogy társasozunk. Még a tengerről is mesélt. Igaz, ő sem járt még soha a tengernél, de sokat hallott róla. Apukám a tengernél lakik Havannában. Havanna pedig Kubában van. Nagyon messze innen.

– Elmegyünk majd apám után? – csúszott ki a számon a kérdés. Anyám elvörösödött, aztán megrázta a fejét.

– Nem… Nagyon messze van. De ha nagy leszel, te biztosan eljutsz majd oda.

Aztán már nem akart tovább beszélni a dologról. Inkább kibéreltünk egy vízibiciklit, és betekertünk a tóba. Én csak úgy tettem, mintha tekernék, valójában anyukám hajtotta a biciklit, én meg nézelődtem.

Este sétáltunk a parton, aztán a környéken, dumcsiztunk, és anyám még azt is megígérte, hogy másnap szalonnát fogunk sütni a kertben.

Ettől azért jöttem izgalomba, mert otthon, a nagyanyámék kertjében csak egyszer próbáltunk szalonnát sütni, de aztán letettünk róla, mivel Bunyesz egyrészt őrülten ugatta a tüzet, másrészt ellopta a megsült szalonnát.

Biztos ti is voltatok már úgy, hogy minden klappolt. Hát ez a nyaralás tényleg úgy indult, hogy minden klappolt. Még a szalonnasütés is jól kezdődött, bár anyukám vendégeket is hívott. Átjött a régi barátnője, Kata Siófokról, meg egy férfi is megjelent, akivel valamelyikük együtt dolgozott. Katát még csak-csak elviseltem, de egy vadidegent… De azért nem utáltam ki, mert hozott nekem ajándékba egy plüssnyulat. Képzeljétek, pont olyan plüssnyúl volt, mint amelyiknek még hülyegyerekkoromban lerágtam a fülét! Rózsaszín. Vajon honnan tudta, hogy pont ilyenre vágyom?

A plüssnyúl lekötötte a figyelmemet, mert be kellett avatnom a családi dolgokba, úgyhogy miután megkóstoltam a sült szalonnát, elvonultam a nyúllal és egy zacskó gumicukorral a hintaágyba. Muszáj volt elmondanom a nyulamnak, hogy ki kicsoda a családunkban.

De azért közben valami eléggé zavart, csak nem jöttem rá, hogy mi.

Akkor még nem jöttem rá.

Másnap is a jó formámat hoztam, mert strandra menet ragaszkodtam hozzá, hogy megvárjunk három vonatot (anyám ott állt a gumimatraccal, úszókarral, strandtáskával felpakolva), aztán majdnem elmentem két kislánnyal csúszdázni, de az utolsó pillanatban észbe kaptam, hogy biztosan kiderül, hogy kubai vagyok, és akkor kigúnyolnak majd. Ezért, hogy elejét vegyem a dolognak, inkább ott maradtam anyukám mellett.

Alighogy letelepedtünk a strandon, társaságunk akadt. Méghozzá a tegnap esti vendég, a nyulas.

És akkor rájöttem, hogy mi zavart előző este.

Hát a férfi, aki a plüssnyulat hozta. Zolinak szólították anyámék.

Tehát az ellenség már beférkőzött a családunkba.

Ráadásul engem is be akart hálózni.

Hát ebből nem eszik, gondoltam.

Persze nem nagyon tudtam mit kitalálni. Hol nyafogtam, hol durcáskodtam, a végén meg némaságba burkolóztam. De anyám nem zavartatta magát, beszélgetett tovább a Zolival, aki tönkre akarta tenni mindkettőnk életét, és ami ennél is rosszabb: életem első igazi nyaralását.

16

Egy átduzzogott estét követően (amikor anyám semmivel sem tudott szóra bírni), másnap délután Endrődi Kata eljött értünk, és elvitt kocsival Siófokra, a nyaralójukba, ahol csak úgy nyüzsgött a sok ember. Ott volt Kata orvos testvére is, a kislányával, a Dórival. Ő nagyon aranyos volt, és borzasztóan tetszett neki a plüssnyulam. Erre abból jöttem rá, hogy kivette a kezemből, és harapdálni kezdte a fülét.

Nálam is így kezdődött, ha jól emlékszem.

Aztán megérkezett a Zoli. El sem tudtam képzelni, hogy talált oda, és miért jött.

De abban a pillanatban, ahogy megláttam, megszületett bennem a gondolat, hogyan tudnám véglegesen kiiktatni őt az életünkből.

Hát jól meg kell sértenem.

Arra is rájöttem, hogy hogyan tudnám vérig sérteni.

És cselekedtem. Odaajándékoztam Dórinak a Zolitól kapott plüssnyulamat.

Fájdalmas bosszú volt, vérzett is a szívem, de megérte, mert biztos voltam benne, hogy Zoli ezek után sértetten lelép, és elfelejti az anyámat.

Nem tudom, mit gondoltok, de nyilván titeket is meglepetésként ér, hogy a Zolit ez sem zavarta. Fecsegett tovább az anyámmal, mintha mi sem történt volna, és anyám úgy bazsalygott, hogy felfordult a gyomrom. Ráadásul Zoli velem is állandóan beszélgetni akart. Hát akkor rájöttem, hogy nemcsak a világgal, hanem a saját anyámmal is fel kell függesztenem a kommunikációt.

Biztosan kíváncsiak vagytok, hogy nézett ki ez a Zoli. Sajnos nem tudok túl sok rosszat mondani a külsejéről, mert nem volt se bajsza, se szakálla, és bár nem volt olyan magas, mint a Dóri apukája, de azért tűrhetően nézett ki.

De ugye a külső nem minden.

Hiába van valakinek elfogadható külseje, ha a belseje rothad. Ezt a mondatot az egyik könyvtári könyvben olvastam, már nem tudom, melyikben, de megragadt bennem.

Anyám valószínűleg ráébredt, hogy gáz ez az egész ügy, mert a nyaralásunk hátralévő négy napján már nem találkozott a Zolival. Úgyhogy végül megbocsátottam neki, főleg mert elképzeltem, hogy a nyúl elajándékozása kiverte Zolinál a biztosítékot, és nyilván összeveszett anyámmal.

Sajnáltam ám nagyon a plüssnyúl elvesztését, de néha komoly áldozatot kell hozni azért, hogy megnyerjük a háborút.

Viszont elhatároztam, hogy hazaérve most már tényleg csinálok a régi plüssnyulamnak egy fület. Mondjuk törülközőből.

A Zoli-féle kellemetlen epizódot leszámítva végül mégiscsak szuperül sikerült a nyaralásunk. Nagyon sajnáltam, amikor haza kellett mennünk. Csupán az vigasztalt, hogy vonatozhattunk.

17

Aztán úgy alakultak a dolgok, hogy mégsem tudtam a nyúlfülpótlással foglalkozni, mert elkezdődött az iskola. Már napokkal azelőtt úgy ébredtem reggelente, hogy a torkomban dobogott a szívem, és iszonyúan lüktetett a fejem. Még hánytam is. Mégis muszáj volt kitartanom, ha nem akartam abba a speciális suliba kerülni. (Nyáron egyébként kipróbáltam, milyen lehet: elzártam a locsolócsövet, a fejem fölé tartottam, és hagytam, hogy a homlokomra csöpögjön belőle a maradék víz. Nem volt kellemes, de azért ki lehetett bírni. Persze csak nyáron.) Úgyhogy elhatároztam, maradok ebben a suliban, ha már nagyon muszáj, de közben utáltam az egészet, gondolhatjátok.

Nagyon sajnáltam az elsősöket az évnyitón, de ennél is rosszabb volt, hogy hiába lestem az udvaron a Kornai Petit (tudjátok, aki azt az e-mailezős ötletet adta, és akit szintén gúnyoltak a többiek, csak őt az anyukája miatt), nem találkoztam vele.

Nem vezet sok jóra, ha az ember bekopog a tanáriba, de nem tehettem mást. Egyszerűen meg kellett tudnom, hogy mi történt a Petivel. Anett néni semmit sem tudott róla, de megígérte, hogy a nagyszünetben utánanéz.

Féltem, hogy megbetegedett, és még hetekig nem fogom látni. Akkor kivel tudom megdumálni a dolgokat?

– A kis barátod már nem jár ide – lépett ki Anett néni a tanáriból. – Átvitték a szülei egy másik iskolába.

Kész, leeresztett bennem az a lufi, ami addig repülni segített. Hogyhogy átvitték egy másik iskolába?

– De miért?

– Azért, mert… mert nem tudott összebarátkozni az osztálytársaival.

– És akkor velem mi lesz?

Anett néni nem válaszolt, csak hosszan, szomorúan meredt rám.

Mit bántam én, ha látja, hogy eleredt a könnyem.

Az első osztályt legalább úgy fejeztem be, hogy volt a suliban valaki rajtam kívül, aki hasonlított rám. Most már senki sincs.

Egyedül voltam, akár az ujjam.

Anett néni másnapra megszerezte nekem a Peti anyukájának e-mail címét. Úgyhogy újra volt miért elmennem a könyvtárba. Már rég jártam ott, örültem, amikor beülhettem a megszokott kis zugomba. És annak még jobban örültem, amikor a számítógéphez is hozzájutottam.

Képzeljétek, addigra kaptam egy csomó levelet!

Idegenek írtak, például valami nigériai ember, akit ki kell valahonnan szabadítani, és ha küldök neki pénzt, akkor valami kincset is magával vihet, és abból sokkal többet kapok majd vissza, mint amennyit adtam. Felírtam a címét, mert gondoltam, talán félre tudok tenni valamennyit a zsebpénzemből erre a célra. A kincs elég jól hangzik ahhoz, hogy az ember egy kicsit spóroljon.

Aztán krikszkrakszok is érkeztek, meg valami gyógyszert is ajánlgattak. Nem is értem, hogy találtak rám.

De nem is ez a lényeg, hanem az, hogy megírtam a levelet a Peti anyukájának.

Kedves Peti anyukája!!

Én az iskolában jóba voltam a Petivel. Most sokat kerestem őt és végül az Anet néni meg montda ezt a címet. Szeretném ha megkapná az üzenetemet hogy ide irhat nekem levelet. Elég unalmas nélküle a suli meg a szünetek. Mostmár csak engem utálnak. Őt nem. A többiek.

Köszönömszépen.

Havasi Dalma

Napokig hiába jártam be a könyvtárba a válaszért. És a helyzet egyébként is romlott. A suliban a lányok hirtelen elkezdtek miniszoknyában járni. Előző évben még farmert hordtunk, most meg mindenki miniszoknyában jött. Nálam ugye erről szó sem lehetett. A fene se fogja mutogatni a vézna lábát. Meg egyébként is utáltam a szoknyát. Hogy még a lábam miatt is gúnyoljanak?! Mert a Nagy Tomi csak nem állt le. Most meg azt találta ki, hogy az apámat Kasztrónak hívják, és öreg, és nagy, ősz szakálla van. Missz Kasztrónak kezdtek csúfolni a suliban. „Ott megy a Missz Kasztró, egyenesen Kubából!” „Csíped a fekákat, Missz Kasztró? Hiányzik a roma barátod?” – ilyesmiket mondtak a szünetekben, amikor a tanárok nem hallották.

Rohadtul utáltam őket, elhiszitek nekem?

És senki sem segíthetett rajtam. Senki az égvilágon.

De ez még mind semmi. Most figyeljetek, mert igaz a mondás, hogy a baj nem jár egyedül. Októberben a nagymamám kórházba került. Meg kellett operálni a térdét. Protézist kapott, ez a szó biztos nektek is furán hangzik, de az a lényeg, hogy a térdében valami elkopott, és nagyon fájt neki, ha járt, ezért az elkopott részt egy utólag gyártott dologgal pótolni kellett. Ami már önmagában is elég rossz volt, és ezt még csak tetézte, hogy anyám beíratott a napközibe. Azt mondta, hogy ő nem tud minden este főzni, a nagyapámra nem bízhatjuk a főzést, és meleg ételt muszáj ennem. Úgyhogy marad a napközi.

Akkoriban még nem tudtam, mi az az éhségsztrájk, valószínűleg nem is volt még divatban, csak én vezettem be. Első nap megkóstoltam a levest, ami olyan híg volt, hogy mire az asztalhoz értem a tálcával, minden kilötykölődött belőle, a káposztás kockát pedig el se vettem a pultról. (Emlékeztek az óvodás élményemre… na nem, ebből aztán nem kérek!)

Szóval, eléldegéltem a tízóraimon, délután pedig alig vártam, hogy a nagyapámmal meglátogassuk a nagymamit a kórházban. A kórház büféjében kaptam egy minyont vagy egy lúdlábtortát, és megvolt az ebédem.

Alig vártam már, hogy a nagyanyám végre kijöjjön a kórházból, de legyengült szegény, sokat sírtam miatta, meg anyukám is aggódott, amikor megtudtuk, hogy két hét után sem engedik ki. Még egy hetet bent kellett maradnia, mert nagyon lassan gyógyult.

A napközi legalább annyira gáz volt, mint délelőtt a suli, csak azzal súlyosbítva, hogy itt délután még közös játékokat is szerveztek nekünk. Például fogócskát, bújócskát, csupa idióta játékot. Hát én szépen kivontam magam ezekből a kényszerű programokból, hiába magyarázták, hogy részt kell vennem bennük.

A napközibe járt a Kerényi, egy csaj, aki folyton beszélgetni akart velem. Ilyeneket mondott:

– Tudom, hogy mások csúfolnak, de én nem foglak.

Meg azt is mondta:

– Szerintem rajtad nem is látszik, hogy külföldi vagy.

Mindegy, vele se nagyon beszélgettem, bár úgy láttam, tényleg nem akar bántani. Viszont, mivel szerette a levest meg a főzeléket, mindig odaadtam neki a kajámat. Legalább azt hihették, hogy én ettem meg. De nekem ott volt a minyon, amit a nagyapámtól kaptam, és már nagyon vártam haza a nagyanyámat, az sem érdekelt volna, ha egy álló héten keresztül húsleves van ebédre.

Csakhogy amikor hazaengedték, anyukám nem vett ki a napköziből. Mert – szerinte – a nagymamámnak teljesen fel kell épülnie, most még túl gyenge ahhoz, hogy gondoskodjon rólam.

A napközivel volt egy másik nagy baj is: délutánonként nem tudtam könyvtárba menni.

Már megint egy tanév, ami a lehető legrosszabbul kezdődött.

18

Aztán szerencsére véget ért a rossz korszak: november végén kivettek a napköziből. A Kerényi meg a barátnőm lett, bár nem tudtam, hogy miért. Azt mondta, nagyon menő vagyok ezzel a külföldi származással.

Megint járhattam könyvtárba, ahol már várt az interneten egy levél. A Petitől.

Hali, Dallma!

Új a sulim. Elég jó. Itt már van 3 barátom. Focizok de egyenlőre nem vagyok kapus. Találkozhatnánk valamikor. Átjöhetnél a sulimba ez sokkal jobb. Mi történt anyukáddal és a zolival? Elvette? feleségül? Vagy nem?

Majd írjál!

Nem tudom, hogy történt, de kezdtem úgy érezni, hogy a Peti az igazi barátom. Jó lett volna találkozni vele, de messzire járt suliba, és a lakáscímüket sem tudtam. Mindegy, ő lett a legigazibb barátom. Már elképzeltem, hogy milyen lesz az esküvőnk. Amikor a Nagy Tomiék elkezdték a misszkasztrós szövegüket, mindig arra gondoltam, ahogy a Peti elkapta a nekem szánt labdát, később meg még arra is, hogy amikor majd megyek mellette a hosszú, fehér esküvői ruhában, akkor nem fog látszani a pipaszár lábam. Idővel már az apukámat is odaképzeltem az esküvőmre, ő ölelt át elsőként, amikor kivonultunk a házasságkötő teremből a Petivel. Meg persze az anyukám. Na meg a nagyiék.

Jó volt így képzelődni, mert ilyenkor hiába cseszegettek a Nagy Tomiék, oda sem figyeltem. Úgy tettem, mint aki nem hallja őket.

A Kerényi egyre többször jött el hozzánk, nekik ugyanis nem volt kertjük, mert lakótelepen laktak egy magas panelházban, és nálunk nagyon élvezte, hogy játszhattunk, meg amikor esett egy kis hó, hógolyózhattunk a kertben. És mindig érdeklődött az apukám iránt. De valahogy nem tudtam úgy megbeszélni vele a dolgokat, mint annak idején a Kornai Petivel. Aztán egyszer meséltem a Kerényinek a Petiről, meg arról, hogy feleségül fog venni. A Kerényi szeme csillogott és tágra nyílt a csodálkozástól: – Neked már van fiúd?

Ezen a kérdésen el kellett gondolkodnom. Végül is volt, nem igaz? Az előző tanévben legalább nyolcszor jöttünk haza együtt a villamossal, meg az iskola udvarán is naponta üldögéltünk egymás mellett.

– Aha – bólintottam végül.

– És… milyen volt vele? Te már… túl vagy rajta?

– Háááát – billentettem félre a fejem, és azon gondolkoztam, vajon mire céloz.

– Milyen volt? Megharapta a szádat?

Fú, hát elég beteg lehet a Kerényi lelke, gondoltam, ha ilyesmit kérdez. Kerültem a tekintetét.

– Úgy értem, csókolóztatok?

– Ja. Hm. Hát… – bizonytalanodtam el, majd a szemébe néztem. Láttam a tekintetében a sürgető várakozást, az izgalmat. Most kedvetlenítsem el? Úgyhogy vettem egy nagy levegőt, és kinyögtem: – Igen.

És ezzel elindítottam a lavinát.

Már másnap furcsán néztek rám a fiúk az osztályban, de nemigen vettem tudomást róluk, egyrészt már csak rutinból sem, másrészt közeledett a karácsony, és muszáj volt átgondolnom, kinek mit adjak ajándékba. Nagyapámnak például festéket szerettem volna venni, mert láttam, hogy nagyon jó képet festett a múltkor, de azt mondta, hogy olajfestékkel jobb lenne dolgozni, mint temperával. De hol árulnak olajfestéket, és mennyibe kerül? És akkor még anyukámról meg a nagymamámról nem is beszéltem. Nekik is ki kellett találnom valami jó ajándékot. Ráadásul a Petit is meg akartam lepni valamivel. Már elég gyakran írtunk levelet egymásnak, és egyszer otthonról fel is hívtam, majd – a hosszú hallgatásokat is beleszámítva – legalább tíz percig beszéltünk, amíg a nagyanyám be nem lépett a lakásba.

Mit vesz az ember karácsonyra a leendő férjének? Fogadni mernék, nektek sincs egy épkézláb ötletetek se.

Missz Kasztró, a csókkirály! Ez lett az új szlogen a suliban. Döbbenten hallgattam. Többé már nem tudtam elvonulni a magam teremtette külön kis világomba, mert a fiúk, élükön a Nagy Tomival, elrohantak mellettem, és azt üvöltözték: – Engem mikor csókolsz meg, Missz Kasztró?

És a Nagy Tomi ráütött a fenekemre.

Elborult az agyam.

Utánaeredtem, és ütöttem-vágtam, ahol értem.

Aztán kaptam tőle egy óriási pofont, és a földre estem.

Megszégyenülten, vérző orral ültem az osztályterem padlóján, és a Nagy Tomi azt mondta: – Látod, Missz Kasztró, mennyivel jobban jártál volna, ha megcsókolsz! De így csak a seggemet csókolhatod meg.

Erre a végszóra lépett be Anett néni az új igazgatónővel az oldalán. Az igazgatónő akkor akart bemutatkozni az osztályunknak.

19

Jobb lett volna, ha mindketten igazgatói intőt kapunk, vagy ha egyikünk sem kap – de az, hogy csak a Nagy Tomi kapott, és majdnem kirúgták, csak olaj volt a tűzre. Az osztályban az összes fiú kerülte a tekintetemet, de valahányszor megláttak, összesúgtak, és amikor elmentek mellettem, odanyúltak a fenekemhez, vagy rácsaptak.

A Kerényi letagadta, hogy bárkinek is elmondta volna, amit meséltem, először el is hittem neki, de amikor szájra kapott a szóbeszéd, hogy a cigány srácért vagyok oda, akivel smároltam is, akkor már biztosan tudtam, hogy ő volt az.

Úgyhogy a téli szünet előtti két hetet egyszerűen ellógtam. Reggelente elindultam a suliba, de végül nem ott kötöttem ki, hanem kivillamosoztam a városból, és sétáltam az út szélén, meg egy padon ültem, arra várva, hogy kinyisson a könyvtár, és bemehessek. Tudom, kíváncsiak vagytok, miért nem szóltam anyukámnak, hogy többé nem megyek suliba… Nem is tudom a választ. Azt hiszem, egyszerűen arról volt szó, hogy nem akartam felidegesíteni, abban bíztam, hogy az idő mindent megold, és ő is belenyugszik majd, hogy befejeződtek az iskolás éveim.

Aztán a karácsonyi bevásárlást már nem tudtam elintézni, mert anyukámat felhívták a suliból, hogy miért nem járok be.

Óriási balhé lett az ügyből.

Mondjuk, tényleg nem értettem, miért kellett anyukámnak így felhúznia magát, és hogyan hihette el, hogy egy fiúhoz járok, akivel már csókolóztam is. Ezt hallotta az Anett nénitől.

Úgyhogy kénytelen voltam tiszta vizet önteni a pohárba.

– Kötelező iskolába járnod, tudsz róla? Ez nem rajtad múlik. Nem dönthetsz úgy, hogy nem mész be. És ki ez a fiú? Mi ez a csókolózás?

Anyám hangjában több volt a félelem, mint a düh.

– Muszáj volt azt mondanom a Kerényinek, hogy csókolóztam a Petivel. Ezt várta tőlem. Büszke volt rám.

– Büszke – nézett rám anyám, mint aki ufót lát, és lassan ingatta a fejét. – A hazugság sehová sem vezet. És miért nem jártál be az iskolába?

– Mert utálom őket. Mindenki csúfol. Missz Kasztrónak hívnak, meg kubainak, meg zabigyereknek… Jó, én ilyenkor máson gondolkozom, hogy ne kelljen rájuk figyelnem. De azért már tényleg nagyon unom.

– Most már tényleg muszáj lenne megbeszélnünk, hogy esetleg átmenj másik iskolába…

– Nem a-ka-rom. Ezt sem, és a másikat sem.

Muszáj volt hangosan szótagolnom neki, hátha végre megérti. Utálom a sulit, leszámoltam vele, és pont.

– Dalma, a sas nem kapkod legyek után. Gondold azt, hogy te vagy a sas. Akik gúnyolnak, meg beszólnak, azok a legyek – mondta halkan. Ebből egy kukkot sem értettem.

Azért nagyon megsajnáltam anyámat, mert sírva fakadt. Viszont reméltem, hogy nem haragszik, és azt is megérti, hogy ezek után tényleg nem mehetek suliba többé.

20

A téli szünet tulajdonképpen jól kezdődött, leszámítva, hogy karácsonyra mindenkinek csak egy rajzot tudtam adni ajándékba, mert nem engedtek el sehová, még a könyvtárba sem. Ez volt a büntetésem. És újra meg újra el kellett olvasnom a leckéimet, holott már a második olvasás után kívülről fújtam őket.

Végül anyukám nagy kegyet gyakorolt, és megengedte, hogy az interneten is tanuljak, nézelődjem. Úgyhogy végre nyugodtan keresgélhettem, és találtam egy csomó mindent Kubáról. Színes fotókat, útleírásokat, nagyon klassz volt. És a Petivel is levelezhettem. Ráadásul az anyukája elkezdett valami naplót írni Petiről és a rasszizmusról – fogalmam sem volt, mi az, de aztán rájöttem, hogy arról van szó, amikor valakit a származása vagy a bőrszíne miatt bántanak –, és azt olvasgattam. Az internet lett a legjobb barátom. Persze csak a Peti után.

Felfedeztem még egy játékos mesés oldalt is, ahol új barátokat is találtam. Személyesen nem találkoztunk soha, de leírtuk, hogy kinek mi fáj a suliban. Voltunk azon az oldalon vagy húszan, és mindenkinek volt valami panasza, gondolhatjátok. Egymásnak adtunk tanácsokat, például én elmondtam, hogyan értem el, hogy többé ne kelljen iskolába járnom. Egy-két felnőtt is hozzászólt, azok közül, akik csinálták az oldalt, és meséket ajánlottak, meg azt javasolták a többieknek, hogy ne fogadják meg a tanácsomat, járjanak be a suliba, és nekem külön írtak, hogy előbb-utóbb biztosan meg fogom szeretni. (Akkor már sejtettem, hogy tanárok felügyeltek erre az oldalra, és ez azért egy kicsit elvette a kedvem az írogatástól.)

A várva várt karácsony végül drámává fajult.

Ugyanis a legklasszabb napon, a szentestén eljött hozzánk a Zoli. Hozott nekem egy távirányítós helikoptert, még sosem láttam ilyet. Egészen fellelkesültem.

De aztán a Zoli elkövetett egy óriási hibát. Megkérte a nagyanyáméktól anyukám kezét.

Gondolhatjátok, hogy én meg haladéktalanul elájultam.

21

Biztos voltam benne, hogy sosem fogok megbocsátani az anyámnak. Elcseszte a karácsonyomat, a szilveszteremet, az egész életemet.

És még két dolog kiderült. Az egyik jó, a másik rossz. Kezdem a jóval. Nem kellett többé betennem a lábam a régi sulimba. És a speciálist sem emlegették, hanem az anyukám átvitt abba az iskolába, ahová a Peti is járt. (Csak azért nem örültem, mert, ugye, azt hittem, hogy soha többé nem kell suliba járnom.) A rossz hír pedig: a Zolinak van egy lakása, kicsi kerttel, és anyukám azt mondta, hogy tavasszal odaköltözünk.

Viszont a „jó hír”, anyukám szerint, hogy csak néhány villamosmegállónyira fogunk lakni a nagyanyáméktól.

Hát mi a francot keresnék én a Zoli lakásában?!

– A nagymamiékkal maradok – feleltem végül, hosszas megfontolást követően.

Anyám sírva fakadt.

Az új suliba reggelenként elvitt a Zoli. Anyukámért jött, és először engem tettek ki az iskolánál, aztán elvitte anyámat dolgozni.

Halljátok, hihetetlen, de igaz: az új osztályomban senkinek eszébe sem jutott, hogy lezabigyerekezzen. Én ezt tényleg nem értettem. Attól, hogy van az anyám mellett egy pasi – akihez mellesleg akkor sem lesz semmi közöm, ha összeházasodnak –, már másképp néznek rám?

Ez nagyon kemény volt.

Sejthetitek, hogy próbára kellett tennem őket.

– Kubai az apukám. De már Kubában él, nem velünk. Az anyukám meg férjhez megy a Zolihoz.

Ezt a bejelentést tettem körülbelül a második héten, az egyik órán, amikor a tanárnő, a Heni (fiatal, copfos lány, első ránézésre is imádni való) megkért, hogy jöjjek ki a katedrához, és meséljek magamról a többieknek.

Direkt provokáltam az osztálytársaimat. Ha zabigyerekezni akarnak, hát csak tessék. Ne várjanak hetekig vagy hónapokig. Most mondják meg, hogy nem akarnak velem egy osztályba járni.

De semmi ilyen nem történt.

Gyanakodva figyeltem, hogy továbbra is odajöttek hozzám a szünetben beszélgetni, meg elvárták, hogy súgjak nekik, mert én megjegyeztem a leckét, ők meg el se olvasták.

Vártam, hogy mikor kezdenek undokoskodni velem, de nem kezdtek.

Furcsálltam ugyan a dolgot, de akár jól is érezhettem volna magam, ha a Petiről nem derül ki, hogy szerelmes az egyik osztálytársnőjébe.

Ettől azért rendesen magam alá kerültem, és elkönyveltem magamban, hogy ilyenek a fiúk. Esküvő helyett máris más jár az eszükben. Fel sem merült bennem, hogy a Peti sosem ígért esküvőt nekem.

Aztán történt még egy jó és két rossz dolog.

A jó az, hogy a Zolinak van egy spanyol származású barátja, aki elkezdett engem spanyolul tanítani. Érdekelt nagyon, Kuba miatt is. Mert megtudtam, hogy Kubában spanyolul beszélnek az emberek. És ha igaz az, amit anyukám mondott, hogy egyszer majd eljutok oda, akkor legalább értsem, hogy mit beszélnek.

Az egyik rossz dolog az volt, hogy tavasszal odaköltöztünk a Zolihoz.

A másik pedig, hogy éppen megszoktam az új szobámat, amikor anyám bejelentette, hogy kistestvérem lesz.

Amikor elsötétült előttem a világ, és éreztem, hogy mindjárt elájulok, abban reménykedtem, hogy úgy térek majd magamhoz, hogy csak álmodtam ezt a testvérdolgot.

– Ezt meg hogy képzelted? – ez volt az első kérdésem, amikor magamhoz tértem.

– Dalma, szívem.

Az anyám aggódva nézett rám, és az arcomat simogatta. Talán mégis csak álom volt, gondoltam.

– Tessék…

– Amikor egy férfi és egy nő szereti egymást, akkor szerelmeskednek, és a szerelmükből… kisbaba születik. Lesz egy kistestvéred, de ugyanúgy te leszel az én kicsi lányom, mint most.

Volt képe ezt mondani nekem!

Üvölteni lett volna kedvem.

De inkább újra beleájultam a helyzetbe.

Hát sajnos nem álom volt, ez feketén-fehéren kiderült a továbbiakban.

Az anyukám lefeküdt(!!!) a Zolival, és gyerekük születik, aki ráadásul az én testvérem is lesz.

Ezt fel kellett dolgoznom magamban.

Pár hétig a tóra, az iskola mellé jártam, mert nem akartam sokkolni az osztálytársaimat ezzel a borzalmas hírrel. És egyébként is egyedül akartam lenni, mert muszáj volt kitalálnom, hogy ezek után mit kezdjek az életemmel.

22

– Azért nem jártam be, mert át kellett gondolnom az életemet!

Nem akartam elhinni, hogy az anyám nem érti, miről beszélek. Vagy csak nem akarja megérteni? Vajon a terhes nők tényleg nem használják a fejüket? Olvastam, hogy valami hormonális izé telepszik az agyukra, és ezért másképp gondolkoznak, mint normális körülmények között, meg sokat sírnak vagy nevetnek. Vagy felváltva.

Az anyám most éppen sírt.

– De hát mit kellett átgondolnod? Neked az iskola az életed! Meg mi vagyunk az életed!

– Igen? Talán megkérdezted tőlem, hogy feleségül menjél-e a Zolihoz? Hogy akarok-e koszorúslány lenni abban a nevetséges, fodros ruhában?! Hogy el akarok-e költözni a nagymamiéktól? A vízilovamtól? És arról ki kérdezett meg, legfőképpen arról, hogy akarok-e kistestvért?!

Muszáj volt az arcába vágnom ezeket a dolgokat.

Nyolcévesen már elég öntudatos voltam ahhoz, hogy tisztában legyek a jogaimmal. Ha ők semmibe veszik a véleményemet, én is fütyülök arra, hogy ők mit szeretnének.

Kaptam egy új iskolai pszichológust, ugye, ti is csodálkoztok, hogy egy szülőnek nincs jobb ötlete, mint hogy sokadszor is úgynevezett szakemberhez vigye a gyerekét, amikor gáz van?

De ennek a pszichológusnak most már aztán jól kitálaltam az otthoni dolgokról, legfőképpen a két esküdt ellenségemről: Zoliról és a leendő testvéremről.

Egyébként el kell ismernem, hogy a Zoli egész rendesen viselkedett velem, és hiába provokáltam, nem tudtam magamra haragítani, de ez engem csak még jobban feldühített. Teljesen kiborultam, hogy elvette tőlem az anyámat, és még gyerekük is lesz, és akkor nekem annyi. Költözhetek vissza a nagymamiékhoz, mert ők majd akkor is szeretni fognak, legalábbis reméltem, aztán szevasz, gyerekkor.

Na mindegy, gondoltam, majdcsak elleszek valahogy. Talán szőnyegkereskedést nyitunk a nagyanyámmal.

De a pszichológus igyekezett elsimítani a dolgokat, és azt mondta, hogy nem eszik olyan forrón a kását. Ezt úgy értette, hogy nem kell azonnal fognom a cuccomat és elköltöznöm anyáméktól.

23

Ahogy nőtt az anyukám hasa, úgy foglalkoztatott egyre jobban a jövőm. Mi lesz velem, ki fogad be, ha csak a testvéremet fogják szeretni, visszamehetek-e a nagyanyámékhoz a Bunyesszal együtt, vagy nekik is a kistestvérem lesz majd a világ közepe… Anyukámmal nem tudtam beszélni erről, és másról sem, mert mindenen kiborult. Meg egyébként is idegen volt ő már nekem, sejthetitek. Egy másik gyerek nőtt a hasában, vele volt elfoglalva. Orvoshoz járt, meg berendezte kisággyal és egyéb kacatokkal a legkisebb szobát, és persze próbált velem kedves lenni, mindenféle felvételeket mutogatott a gyerekről, aki – ezt higgyétek el – egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy igazi gyerek, hanem inkább valami ufóra hasonlított. És arra is megkért, hogy tegyem a kezem a hasára. Megtettem a kedvéért, mindenki azt hajtogatta, hogy kímélni kell, de egyáltalán nem repestem az örömtől, hogy az a kis ufó hamarosan megszületik.

A suliban mélyen titkoltam, hogy mi a helyzet otthon. Arra gondoltam, legalább ott nyugtom van, a leckékkel csak akkor volt bajom, ha nem voltak leírva, vagy ha nem olvastam el őket, már az írás is jobban ment, és végeredményben befogadtak a többiek, mert például a Bakos engem is meghívott a McDonald’sba a szülinapi bulijára. Szóval, nem akartam elrontani a jó viszonyt azzal, hogy mesélek az otthoni nyomasztó helyzetről meg a kis ufóról.

De persze minden titok kiderül egyszer, és higgyétek el nekem, hogy a legpletykásabbak a tanárok. Mert a Heni néni bejelentette az osztálynak, hogy „Dalmának nemsokára kistestvére születik”.

Szóval, szépen elszúrta a többiekkel a kapcsolatomat, mert mindenre vágytam, csak arra nem, hogy a suliban is a kistesómról értekezzem. Lehet, hogy meg sem értették volna, miért nem örülök, hogy tesóm születik. Úgyhogy inkább csendben maradtam, és csak akkor nyitottam ki a számat, ha muszáj volt. Még a decemberi múzeumlátogatásra sem mentem el a többiekkel, pedig nagyon érdekeltek volna a régi vonatok.

– Mert nem akarom! Így is épp elég nehéz nekem…

– Dalma, nagyon jó az, ha az embernek van egy testvére.

– Igen? Hát akkor miért nincs az anyukámnak testvére?

– Mert nekünk csak egy gyerekünk született. Örültünk volna többnek…

– Akkor neveljétek fel az én testvéremet!

Nagyanyáméknál bőgtem először, úgy igazán, a gyerek miatt. Most már tényleg kevés idő volt hátra, és anyám olyan fura tekintettel üldögélt esténként a díványon, és persze folyton az óriási hasát simogatta. Borzasztó volt ezt látnom, mert addig azt hittem, hogy engem is szeret. Annyi minden kiderült róla, feketén-fehéren, amit soha nem gondoltam volna: lefekszik a Zolival, még férjhez is megy hozzá, és ráadásul új gyereke lesz! Igazán dühös voltam. De sírni csak a nagyanyáméknál sírtam. És akkoriban kezdtem el kindertojás-meglepetéseket gyűjteni. Azokkal a figurákkal órákig el tudtam játszani. El is mondtam a nagymamáméknak, hogy nagyon hiányzik a rózsaszín víziló, meg a falfestményeim, amiket nagypapa pingált a régi szobám falára.

Úgyhogy a nagyapám eljött a Zoli lakásába, és elkezdte szépen kidekorálni a szobámat mindenféle rajzfilmfigurákkal. Hagytam neki, mert akkor már biztos voltam benne, hogy szíve szerint inkább festőművész lenne. Tudtam, hogy élvezi a dolgot.

De attól az én lelkem még nem lett könnyebb.

Az új év pedig úgy kezdődött, hogy megszületett a testvérem.

Daninak nevezték el, és többnyire piros meg lila volt a feje az üvöltéstől.

Ráadásul anyámon élősködött. Anyám egykor normális méretű melle óriásira nőtt, és a testvérem abból evett. Szerintem ezt el se tudjátok képzelni. Nekem meg látnom kellett az egészet, azt is, ahogy puszilgatja, simogatja Danit. Zoli is a karjába vette a fiát, de legalább ő, amikor látta, hogy kész vagyok, inkább nem puszilta meg, hanem elkezdett velem beszélgetni. Anyám viszont szüntelenül a tesómat pátyolgatta, aki nyár elejéig végigüvöltött minden éjszakát. Pont a szomszéd szobában.

Rendesen kivoltam, és ti ezt biztosan megértitek.

Nem bírtam rendesen tanulni, mert muszáj volt a jövőmön gondolkoznom, meg azon, hogy mit kezdek majd az életemmel a családom nélkül, úgyhogy ez az egész trauma az osztályzataimon is meglátszott.

Ja, és nem mentem többé az iskolai pszichológushoz. Minek mentem volna, ha idáig jutottunk a segítségével?!

24

Év végére megtanultam helyesen írni. (Én azt hittem régebben is, hogy helyesen írok, de Heni néni nem osztotta ezt a véleményemet. Aztán valahogy elkezdtem máshogy írni a szavakat. Úgy, ahogy lefotózta az agyam, amikor leírva láttam őket.) A szünidőt szinte teljes egészében a nagyanyáméknál töltöttem, és tényleg egész jó nyár lett volna, mert a nagymami megtanult bot nélkül közlekedni, ismét kijárt a piacra, és engem is mindig magával vitt. A nagyapám pedig szerzett valahonnan vásznat és egy csomó olajfestéket, és sorra festette a képeket, főleg Bunyeszról, mert erre kértem. Júliusban a Peti is eljött hozzánk, és dumáltunk a suliról, meg arról a lányról, akivel év közben járt, de aki végül dobta őt a már hatodikos Rajnaiért. (Titokban ennek nagyon örültem, de megpróbáltam szomorú képet vágni.)

Egyszóval: tűrhető nyár volt, csak folyton anyámék, meg a tesóm jártak a fejemben; mit mondjak, eléggé össze voltam zavarodva. Amikor esténként hazavittek, mentem volna vissza a nagyanyámékhoz, de amikor náluk voltam, azon tűnődtem, mi lehet otthon, és hiányzom-e még anyukámnak egyáltalán.

A kistesóm hozott a legjobban zavarba. Már figyelt rám, és amikor észrevett, kacagni kezdett, és felém nyújtogatta a kezét. Természetesen nem vettem az ölembe, de amikor senki sem látta, azért bohóckodtam neki egy kicsit. Azt szerette a legjobban, ha felfújtam az arcomat, és aztán olyan hülye süvítő hanggal kiengedtem a levegőt. Ilyenkor nagyokat nevetett.

Na igen, csakhogy nemigen tudtam megbocsátani neki, hogy fenekestül felforgatta az életemet. Persze sejtettem, hogy ebben nem ő a hibás, hanem az anyám és Zoli tehet a dologról. Azt mindenesetre neki köszönhettem, hogy esténként másfél órát internetezhettem, persze az anyukám ott jött-ment mögöttem, és rá-rápillantott a monitorra, de ez engem nem zavart, mert többnyire Kubáról olvasgattam, meg a Peti anyukájának a naplóját nézegettem. Néhány osztálytársammal még leveleztem is, a yahoos címem ezért volt nagyszerű. Kinek lett volna kedve levelet körmölni, borítékot címezni, bélyeget vásárolni, postaládát keresni? De így rögtön odaért a levelem, és gyorsabban megjött a válasz is. A legjobb az volt, hogy azon az oldalon, ahol néhányan kipanaszkodtuk magunkat az iskolával kapcsolatban (én még a régi sulimmal kapcsolatban), fel lehetett venni privátban is egymással a kapcsolatot. Így szert tettem néhány internetes barátra, akikkel mindenféle bizalmas dologról leveleztem, de találkozni még sosem találkoztam velük. És ez így volt jól. Elképzeltem az arcukat, a külsejüket, nem volt gáz, hogy nem ismertük egymást. Talán éppen ezért tudtam nekik kiönteni a szívem, és ők is nekem. Hát ezért örültem, hogy volt egy saját e-mail címem.

Zoli barátja, José bácsi, akitől spanyolul tanultam, csak hetente egyszer ért rá, de nyáron is vállalta, hogy tanít, és óra után mindig ott maradt borozni a Zolival. Olvasásban jól haladtam, a ragozást nem értettem, de – bármilyen furcsa is – valahogy fel tudtam idézni a leírt szöveg képét, és amikor kellett, hibátlanul felmondtam. José bácsi azt mondta, ilyet még nem látott, hogy valaki úgy megjegyez egy idegen nyelvű szöveget, hogy a felét sem érti. Én meg azt nem tudtam felfogni, hogy lehet, hogy más nem jegyzi meg két olvasás után. Nekem a megértéssel volt bajom, nem a memóriámmal. (És a spanyol szavak kiejtésével, de ez már más tészta.)

Amúgy furcsa dolog ez az emlékezés. Amit mondtak nekem, az sokszor bement az egyik fülemen, a másikon meg ki, anélkül, hogy bármi is megragadt volna bennem, de például ha egyszer elmentünk valahová, ismeretlen környékre, akkor minden fát, padot, buszmegállót, házat megjegyeztem. Ott maradt a képük az emlékezetemben. (Talán ezért nem esett nehezemre iskolát kerülni: nem féltem az ismeretlen környéken, mert tudtam, hogy mindenképpen visszatalálok. A két nagy lógásos korszakom alatt felfedeztem az egész kerületet, egyszer még a Batthyány térig is elmetróztam, onnan meg HÉV-vel elmentem egészen Budakalászig. Ott sétáltam egy kicsit, nem mintha túl sok látnivaló lett volna, de aztán simán visszataláltam Pestre.)

Meg kell mondanom nektek, hogy ez a nyár egy csomó új dolgot hozott az életembe: például öt új festményt Bunyeszról (a nagyapámtól), egy igazi perzsaszőnyeget (a nagymamámtól), egy vőlegényt, a Kornai Petit (természetesen ő még nem tudott róla, hogy feleségül fog venni), és megtanultam a Zolitól kártyázni. Persze csak anyám kedvéért kezdtem bele az egészbe, de amikor Zoli felajánlotta, hogy játsszunk pénzben, megjött a kedvem. Hamarosan jól megvertem őt snapszerben, és később römiben is, úgyhogy a nyár végére megdupláztam a zsebpénzemet. Ha másért nem is, hát ezért érdemes volt kártyáznom a Zolival.

Aztán a nyereményemet és a direkt erre a célra összespórolt zsebpénzemet egy borítékban elküldtem annak a nigériai kincskeresőnek, aki e-mailben azt írta, hogy résztulajdonosa leszek a kincsnek, ha kisegítem pénzzel. Láthatjátok, hogy már akkoriban is törekedtem a jó befektetésekre.

25

Aztán olyan gyorsan elmúlt az ősz, hogy szinte észre sem vettem. Bejártam a suliba, mondjuk, nem is igen tehettem volna másképp, mert a Zoli minden reggel elvitt kocsival, megtették ezt az óvintézkedést anyámmal, nehogy kedvem szottyanjon másfelé venni az irányt. Persze ha nagyon akartam volna, így is lelépek – miből áll úgy tenni, mintha bemennék a suliba, aztán amikor Zoli kocsija eltűnik az utcából, választani egy új célpontot? De nem tettem, nem mintha imádtam volna a sulit, de legalább volt egy hely, ahol valami történt velem. Nem voltak közeli barátaim az osztálytársaim, de azt hiszem, ez inkább rajtam múlt, mert én már – hiszen tudjátok – elég sokat csalódtam. A Petit gyakran láthattam, de keveset beszéltünk, mert belezúgott a Klaudiába, aki a párhuzamos osztályba járt, és mindig szoknyát hordott. De akkor már tudtam, hogy a Peti ilyen szerelmes típus, aztán a végén úgyis mindig nálam köt ki. (Persze azért utáltam a Klaudiát.)

Kitalálom, mire gondoltok: kíváncsiak vagytok a nigériai kincsemre. Hát képzeljétek, hónapok múltán sem volt hírem róla. Persze biztosan beletelik némi időbe, mire Nigériába ér a pénz, de azért egyre nyugtalanabb voltam, elvégre én is a saját kincsemet gyűjtöttem össze a nigériai bajbajutottnak, erre spóroltam, ezért nem vettem akkoriban kindertojást… Vártam a kincsre, de csak nem érkezett meg.

Már kevesebbet jártam a könyvtárba, elsősorban azért, mert anyám megengedte, hogy naponta másfél órát internetezzem, miután megcsináltam a leckémet. Arra jöttem rá, hogy mindenki engedékenyebb velem, mióta Dani megszületett. Így próbáltak kárpótolni azért, hogy már nem én vagyok a legfontosabb. Lassan kezdtem elfogadni a dolgokat. Meg hát így, hogy nem kényszerítettek a tanulásra, hanem engedték, hogy leckeírás után internetezzem, inkább megcsináltam, amit muszáj volt. Persze sosem leszek kitűnő tanuló, ettől nem kell tartanotok. Meg hát azt sem ígérhetem meg, hogy soha többé nem fogok a suli mellé járni, mert nem tudhatom, mit hoz a jövő.

Leesett az első hó, és én kimentem szánkózni a dombra. Van itt a környéken egy szuper domb, mondtam már? Napokig esett, úgyhogy klassz vastag hóréteg fedte. Vittem Bunyeszt, megpróbáltam befogni a szánkó elé, de nem sikerült, mert mindig lefeküdt, amikor a pórázt odaerősítettem a szánhoz. Úgyhogy a végén loholt mellettem, én meg szánkáztam lefelé a dombról. Nagyszerű volt a száguldás. Nagyon bírtam. Lefelé csúszva megint úgy éreztem magam, mint egy elszabadult, gázzal töltött luftballon.

Aztán egyik nap az anyukám megpróbálta elrontani az élvezetemet.

– Vidd el Danit. Szánkáztasd meg.

Hevesen dobogott ám a szívem. Addig soha nem akarták rám bízni a tesómat. Nem mintha erre vágytam volna, de hallottam, hogy a nagyanyám a múltkor arról beszélgetett anyámmal, hogy minden lány szeret a kistestvérével anyáskodni, és anyámnak hagynia kellene, hogy én is „kibontakozzam” Danival. Na, abból nem esztek, gondoltam. Én, aki legszívesebben a vonataimmal játszottam? A plüssnyulam óta nem is igen volt babám. Na jó, a Szilvi babám az más volt, mert az be is tudott pisilni. A Szilvit tisztába lehetett tenni. Néha elmajmoskodtam a pelenkázással, amikor anyukám Danit tette tisztába, de ugye nem gondoljátok, hogy egy percig is komolyan vettem a dolgot? Csak anyukám kedvéért csináltam. Hogy lássa, osztozom a sorsában. Mert egyébként nem könnyű egy kisgyerek anyukájának lenni. Velem biztosan könnyebb dolga volt, nem hinném, hogy én is végigüvöltöttem az éjszakákat, azt pedig kizártnak tartom, hogy még egyéves koromban is bekakáltam volna. Egyszerűen higiénés megfontolásból nem. Főleg nem éjjel, hogy aztán reggelig ott legyek a mocskos, büdös pelenkában. Mindegy, a fiúk biztosan lassabban érnek, vagy ilyesmi. De azért nem lehetett könnyű a Dani anyukájának lenni, merthogy a testvérének lenni sem volt egy leányálom.

– Engedni kell, hogy az ösztönei kibontakozzanak – hallottam, ahogy nagyanyám győzködte anyámat.

– Nem bízhatom rá, még sosem hagytam őket kettesben. Dalma még mindig… féltékeny rá egy kicsit.

– Éppen ezért kellene kettesben hagynod őket.

– De ha… mi van, ha… tudom, hogy hülyeség, de mi van, ha kárt tesz benne?

Ekkor léphetett be Zoli, vagy addig is ott volt, csak hallgatott, nem tudom, de egyszer csak megszólalt:

– Dehogyis tesz benne kárt. Bízz Dalmában, Zsuzsi. Bízd rá nyugodtan Danit. Jót fog tenni mindkettőjüknek.

Nem hallgatóztam tovább, mert így is volt mit megemésztenem. Egyrészt azt, hogy anyám feltételezte, hogy kárt tennék a testvéremben! Hát jó, mostanában, hogy elkezdett totyogni, és folyton elesett, nem mindig kaptam el, az igaz. De saját kárán tanul mindenki, nem?

A másik, amin elgondolkodtam, hogy a Zoli állt ki mellettem. Nem mintha az lett volna minden vágyam, hogy a kistesómat abajgassam, de mégis – pont a Zoli bízik bennem, és nem az anyám?!

Aztán végül talán az anyám is jobb belátásra tért, mert elküldött minket szánkózni a dombra. Sajnos a kisszánkót vittük, mert abba Danit bele lehetett szíjazni. És persze meg kellett hallgatnom egy csomó figyelmeztetést: nem mehetek Danival a kocsiútra, csak a járdán húzhatom, a dombon nem lökhetem le egyedül, nem állhatok meg kutyázni, mert akkor sosem érünk haza, nem hagyhatom őt magára. Blablabla. Mintha nem tudnám, hogyan kell vigyázni valakire. Elfelejtették volna, hogy mennyit sétáltattam Bunyeszt? Ha rá tudtam vigyázni, és csak néha-néha szökött el, akkor csak boldogulok egy gyerekkel, aki még járni sem tud, nem? Főleg, ha még be is van szíjazva a szánkóba.

Bólogatva végighallgattam a figyelmeztetéseket, aztán kelletlen képpel felöltöztem. Még sapkát is kellett vennem, pedig azt rohadtul utálom. (A sarkon le is vettem, és begyűrtem a zsebembe.)

Szóval, elindultunk, néha hátranéztem, Dani vigyorogva ült a szánkón, komolyan, ha nem az én tesóm lett volna, azt mondtam volna rá, hogy milyen édes. De így nem mondtam semmit. Azért volt bennem egy kis büszkeség, nem is tudom, hogy fogalmazzam meg, mit éreztem, ahogy kifordultunk az utcából. Fontosnak éreztem magam, mintha nem is egy kis hülyét húznék, aki a tesóm, hanem mintha, mondjuk, a gyerekem ült volna azon a szánkón. Persze tudom, hogy ez őrültség, de akkor is.

A dombon hallatlanul jól szórakoztunk, én futottam elöl, mintha a szánkó elől menekülnék, Dani meg visítva kacagott, ahogy lefelé csúszott. Hát meg kellett zabálni, ahogy kivörösödött az arca a hidegtől meg a színtiszta élvezettől. Akkor jutott eszembe, hogy még mennyi mindent tudnék mutatni neki. Például elvihetném hullámvasutazni, mert, ugye, még azon sem ült soha. Meg a könyvtárba.

Aztán persze nem úsztuk meg balhé nélkül. A dombon mások is szánkóztak. Persze én ügyet sem vetettem rájuk, az ő szánkózásuk az ő dolguk, a mi szánkózásunk meg a miénk. Úgyhogy azt sem láttam, hogy ott van a Nagy Tomi, meg még pár volt osztálytársam. Olyan ronda sapkát viselt a Tomi, hogy nem ismertem meg, csak akkor, amikor már egészen közel volt. Mi éppen leértünk a dombról, indultam volna visszafelé, amikor egyenesen felénk száguldott egy olyan lapos műanyag szánkón, és mire felismertem, és elugrottam volna, direkt nekicsúszott a szánkónak, amin Dani ült. A szánkó felborult, a Nagy Tomi meg üvöltött.

– Mi van, Missz Kasztró, már gyereket is szültél? Kubai az apja?

Felment ám bennem a pumpa, egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy most aztán tényleg és igazán és végleg lerúgom a tökét, nem véletlenül, hanem akarattal, de Dani bömbölni kezdett, amikor rájött, hogy ez a borulás nem természetes velejárója a mulatságnak.

Úgyhogy hagytam a francba az idióta Nagy Tomit, és visszafordítottam a szánkót. Szegény kistesóm arca csupa hó volt, és torkaszakadtából üvöltött, úgyhogy kiszíjaztam, felvettem és átöleltem.

– Jól van, ne sírj, semmi baj – ismételgettem. Aztán megpusziltam az arcát. Fincsi babaillata volt. Nem az a kakaszag, ami reggelente áradt a pelenkájából.

Akkor jöttem rá, hogy még sohasem pusziltam meg. Soha. Tizenegy hónapos volt, de még egyszer sem pusziltam meg.

Pedig milyen jó szaga volt, és finom, puha bőre.

Még egyszer leszánkáztattam a tesómat a dombról, hogy ne legyen stresszes, meg ne menjen el a kedve a szánkózástól, és ügyet se vetettem a Nagy Tomira. Azt hiszem, akkor értettem meg, amit annak idején anyukám mondott: a sas nem kapkod legyek után.

Hát én sas lettem.

Mit érdekeltek engem a legyek! Vagyis a Nagy Tomi és a csapata.

Aztán hazamentünk Danival, de még mielőtt beléptünk volna a kapun, lehajoltam hozzá, és újra megpusziltam. Mert újból érezni akartam az illatát, de az anyám előtt nyilván nem fogom lejáratni magam azzal, hogy puszilgatom.

26

Az osztálytársaim néha kijártak a műjégpályára korcsolyázni. Én még sosem koriztam, nem is volt korcsolyám, és tulajdonképpen nem is akartam megtanulni, de a Zoli az egyik este úgy jött haza, hogy fülig ért a szája.

– Tudod, mit hoztam neked, Dalma?

– Nem tudom – feleltem, és várakozón néztem rá. Nem szokott gyakran ajándékot hozni, de néha kaptam tőle ezt-azt. Például a múltkor vett valahol egy csomag tök érdekes kártyát, tündérkártyát, ami a gyerekeknek ad tanácsot nehéz helyzetekben. Valahányszor dolgozatot írtunk, vagy másféle segítségre volt szükségem, csak húztam egy lapot, és azon mindig rajta volt, hogy mit kell erősítenem. Nagyon jó volt, mert mindegyik lapon csak pozitív dolgok álltak. Na, mindegy, most nem kártyát hozott nekem a Zoli.

Hanem egy pár korcsolyát.

Húha, ha tudnátok, milyen klassz korcsolya volt! Műanyag cipő, tépőzár… igazán király. Minden tízéves ilyenre vágyik, biztosan tudjátok. Lett egy pár igazi korcsolyám!

Hú, ez a december a legszebb! És még csak ki sem kellett várnom a karácsonyt.

Anyám ugyan morgott egy kicsit Zolira, hogy elkényeztet, de szerintem ez nem kényeztetés volt, hanem nyilván fontosnak tartotta, hogy sportoljak valamit, és azért vette.

És el is vitt a műjégpályára.

Vasárnap jött el a napja, hogy megtanuljak korcsolyázni. Ha minden jól megy, még piruettezni is fogok, gondoltam.

Vidáman átvetettem a vállamon a korit, ahogy beléptünk a műjégpályára.

Egyedül fogok korizni!

Átfutott a fejemen, hogy ezennel vége a gyerekkornak. Felnőtt lettem.

27

A jég nagyon-nagyon csúszik, főleg akkor, ha korcsolyával mentek rá. Ezt csak azért mondom, hogy ne csodálkozzatok majd, amikor azonnal seggre ültök, úgy, mint én tettem. Szerencsére a Zolin nem volt korcsolya, és nem is csúszott nagyon a cipőtalpa, úgyhogy a karjába tudtam kapaszkodni, és úgy egyensúlyoztam. Sosem gondoltam volna, hogy ez ennyire durva! Láttam a tévében jégtáncversenyeket, de nem hittem, hogy a jég ilyen csúszós. Szóval, hiába álmodoztam előző nap, hogy úgy fogok hazatérni a műjégről, hogy már piruetteztem meg hátrafelé koszorúztam, hát, annak is örültem volna, ha egyedül meg tudok tenni egy kis kört.

Közben kaptam teát a Zolitól, meg szendvicset is, és elmeséltem neki, hogy hamarosan kincset kapok attól a nigériaitól, akinek odaadtam a kártyanyereményemet.

– Ezek csalók, Dalma. Elküldted a pénzedet valami csalónak.

– Hogy érted?

– Hát úgy, hogy nincs semmiféle kincs. Ezért mondta anyukád, hogy veszélyes a gyerekeknek az internet. Először, emlékszem, mesélte, hogy valami szexuális kellékeket árusító cégtől kértél nyúlfület, most meg ez a nigériai… Nagyon jó, hogy már így tudsz angolul, és megértetted a levél tartalmát, de sajnos ez tanulópénz volt, nem fogsz kincset kapni… Az ilyen levelekre nem szabad válaszolni. El se olvasd őket. Kapásból ki kell törölni.

– Akkor nem kapom meg a kincset, amit ígértek? – a puszta feltételezés is teljesen kiborított. Ezért spóroltam, ezért nyertem el a Zoli römipénzét? Annyira szerettem volna látni a kincset, ami, mondjuk, egy aranyozott ládában érkezik… valami csillogó, vagy régi… valami titkos kincs. Hogy lehet, hogy hazugság az egész?

– Átvertek, Dalma. Veszélyes az internet.

– Komolyan azt mondod, hogy nem fogják küldeni a kincset?

– Nem, mert nincs is semmiféle bajba jutott nigériai ember. Ezt a levelet csalók írták, és küldték körbe a világon. Biztosan sokan bedőltek nekik… – próbált vigasztalni, amikor látta, mennyire elszontyolodom. Arra gondoltam, hogy én simán elhittem, amit ígértek. Pont az én pénzemre hajtottak?! – Ezért nem kell ismeretlenekkel levelezgetni. Most saját károdon tanultad meg, hogy milyen veszélyei lehetnek az internetnek. Látod, valaki azt állítja magáról, hogy bajba került nigériai, és közben közönséges csaló.

– És mit szóltál, amikor neked írtam levelet? – csúszott ki a számon, miután megemésztettem, hogy lenyúlták a spórolt pénzemet. Kérdezhetnétek, hogyan jutott eszembe ez a kérdés, azt hiszem, csak ürügyet kerestem, hogy még ácsoroghassak egy kicsit a Zoli karjába kapaszkodva, és ne kelljen visszamennem a jégre, és rögtön seggre ülnöm.

– Aranyos leveleket írtál.

Aranyos? Kihullik a hajam az ilyen hülye válaszoktól, gondoltam. Hogy lehet aranyosnak nevezni azt a levelet, amiben felkértem, hogy tartsa magát távol az anyámtól?!

– Nem csináltad azt, amit kértem tőled – mondtam. Zoli elmosolyodott, én pedig jobbnak láttam elkorcsolyázni tőle.

Aztán elegánsan hasra estem.

A következő hétvégén újra kimentünk a jégre. Már alig vártam, hogy ott legyünk, persze kicsit féltem is, mert két napig fájt a térdem és a fenekem a múltkori esésektől. De vonzott is a pálya, elképzeltem, hogy amikor már jól megy a korizás, akkor majd az osztálytársaimmal jövök ki, és bemutatok nekik egy piruettet vagy valami ugrást. Vagy csak egyszerűen körbekorizom. Már annak is örültem volna.

Egy kicsit jobban ment már, képzeljétek. Már el is távolodtam egy kicsit a Zolitól, és ha kiraktam oldalra a két kezemet, akkor jobban ment az egyensúlyozás. Csak megállni nem tudtam egyedül.

Úgyhogy mire rájöttem, mi történik, egyenesen két mostani osztálytársam és a Kerényi felé csúsztam, irányíthatatlanul. Nem, nem együtt voltak, de egymás mellett. És, hogy teljes legyen a borzalom, a Kerényi mellett ott volt a Nagy Tomi egyik legjobb haverja, a másik régi osztálytársam is.

Amikor megláttam őket, megbotlottam.

Seggen érkeztem, pont a Kerényi elé.

A mostani osztálytársaim, úgy tűnt, örültek a viharos érkezésemnek, a Kerényinek is felderült az arca.

– Itt a Havasi! Helló, Havasi, még mindig a kisvasutaddal játszol? Meg rongyból gyártasz fület a nyuladnak?! Most már mindig debil maradsz?

Aztán még hozzátette, szomorkásan, miközben grimaszt vágott:

– Elköltöztünk. Jövő félévtől én is a te sulidba fogok járni.

Éreztem, ahogy kigyúl az arcom. Miért éget le az osztálytársaim előtt? Ha lekubaizna… hát az kit érdekelne? A mostani osztálytársaim egyáltalán nem gúnyolnak azért, mert félig kubai vagyok. De a nyúlfül meg a kisvasút miatt… hát azért biztos cikizni fognak. És az igazat megvallva tényleg égő a dolog. (Szeretnélek megnyugtatni benneteket: a plüssnyúllal már évek óta nem játszottam.) És az a debil sem hangzott jól, bár fogalmam sem volt róla, hogy mit jelent. Ráadásul az új sulimban is látnom kell a Kerényit?! Vagy csak viccelt? Persze, nyilván csak viccelt.

Aztán a Nagy Tomi barátja is megszólalt:

– Mi van, a nyulad lett az apád, Havasi? Legalább kubai az a nyúl?

És akkor eleredt a könnyem. Nem bírtam erőt venni magamon, ott ültem a jégen, és arra gondoltam, hogy ennek soha, de soha nem lesz vége. Mindig csúfolni fognak azért, mert nincsen apám. Jeges tömb volt a mellkasom, kihűlt körülöttem minden. Folyt a könnyem, az orrom is eleredt, de nem érdekelt. Vége volt a világnak.

Csak bőgtem, sirattam magamat, meg az egész életemet, és hiába hűtötte a fenekemet a jég, nem bírtam felállni. Zsepim sem volt, úgyhogy taknyom-nyálam egybefolyt.

Hirtelen a hónom alá nyúlt valaki, és felsegített. Aztán magához húzott, átölelt, és nem hagyta, hogy újból kicsússzon alólam a lábam. Közben megtörölte egy zsebkendővel az arcomat.

Lassan felé fordultam, és én is átöleltem. Álltunk így egy kicsit. Aztán megmozdultunk.

– Gyere, kislányom.

Ezt mondta a Zoli, majd kézen fogott, és elindultunk a pálya széle felé. És én akkor még mindig sírtam, de már nem a szomorúságtól.

A decemberi hideg dacára, belül, a mellkasomban olvadni kezdett a jég.

© Fejős Éva, 2011

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2011

ISBN 978-963-254-438-0

Felelős kiadó Kepets András

Felelős szerkesztő V. Detre Zsuzsa

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Bangkok, tranzit

Hotel Bali

Csajok

Eper reggelire

A mexikói

Cuba Libre

Helló, London

Table of Contents

Címoldal

Mottó

Köszönet

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

Copyright