FEJŐS ÉVA

NOVEMBER LÁNYA

Erawan Könyvkiadó, 2014

A szerző elérhetősége:

www.facebook.com/fejoseva1

Honlap: www.fejoseva.com

A kiadó elérhetősége, webshop:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Copyright © Fejős Éva, 2014

© Erawan Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-615-5469-09-1

A regény szereplői kitalált személyek, és a történet szintén a fantáziámban született. Ha valaki mégis felismerni vélné magát, ismerősét, élő vagy halott személyt valamelyik szereplőben, az kizárólag a véletlen műve.

A hőseim ebben a regényben olyan (képzelt) világba kalauzoltak el, ahol még sosem jártam. Bűnöző politikusok, offshore cégek, gyógyszermaffia – és egy lány, aki számára először csak az apja, de később a saját élete is a tét…

Bevallom, behúzott a történet, és még maradtam volna egy kicsit a szereplőimmel, de el kellett engednem őket, hogy megtaláljanak Titeket. :)

Köszönöm Huszti Gergőnek, a szerkesztőmnek a rengeteg segítséget, és azt, hogy vakon rábízhatom magam.

Gergő mellett megköszönöm a csodálatos, kreatív csapatnak a közös munkát, azt, hogy megvalósítjátok az Erawan Könyvkiadóban azt, amit én megálmodom.

Ajánlom ezt a regényt a szerelmemnek, aki elfogadott olyannak, amilyen vagyok, és egyáltalán nem zavarja, hogy női táskákkal raktam tele a konyhaszekrényt edények helyett. (Még számos másért hálás lehetek, de azért lássátok be, hogy ez nagyon fontos szempont! :D)

Köszönöm, hogy várjátok a regényeimet, és hogy bírjátok a tempót. Öröm Nektek írni!

1.

Kinézett az ablakon. Odakint szállingózni kezdett a hó, és neki semmi kedve nem volt elindulni. Mégis eljött az idő, csupáncsak azt nem értette, hogyan keveredett ebbe az egészbe. Messzire vezettek a szálak, egy másik életbe, nem is az ő életébe, mégis ő kapta feladatul, hogy megoldja azt, amire talán nincs megoldás. Még csak tizenkilenc éves volt. Az lenne a dolga, hogy tanuljon, és ne legyen gondja semmi másra. Készüljön a vizsgáira, és szervezze a karácsonyi bulit a csoporttársaival. De semmiképpen sem az, amire készült.

Nyár elején még az olasz tengerparton fekve szőtte az álmait arról, hogy mi mindent fog tanulni a rendező szakon. Kislány korától filmrendező akart lenni, és hihetetlennek, vagy inkább csodának tartotta, hogy egyből felvették az egyetemre. „A képi látásmódja érettebb a koránál, az improvizatív megoldásai tökéletesek”, maga sem remélte, hogy ezt a véleményt mondják majd róla a felvételi vizsgák után. Nem kért senkitől segítséget, büszke volt, hogy az eredményét csakis saját magának köszönhette. Falatnyi bikiniben mosolygott a napernyő alól a jesolói gyümölcsárusra, aki végigsétált a strandon az ágyak között, és a napozóknak kínálgatta a kimagozott dinnyegerezdeket és a szeletekre vágott kókuszdiót.

Jól indult az úgynevezett „felnőtt élete”, leszámítva az apja miatt érzett aggodalmat. De az apja erős volt, és mindig megbirkózott a problémákkal, ráadásul az anyja a háttérből támogatta. Az anyja, az elbűvölő Miss November – sokat nevettek otthon, amikor a kezükbe vették azt a nagyjából huszonöt éves magazint, amiben az édesanyja kockás ingben és bő szárú farmerben támaszkodott egy ajtónak. Ezt a felvételt szavazta meg a tinilap szerkesztősége a hónap győztes képének a beküldött fotók közül. Így lett a szegedi lányból Miss November, a hónap legszebb tinilánya, tizenhat évesen. A szépségversenyes karrierje itt kezdődött, és itt is zárult le, de a magazint több példányban is megvásárolta, egy kartondobozban tárolta a konyhaszekrény aljában. És hát sorsszerű volt, hogy a saját lánya éppen novemberben jöjjön világra…

– Halihó, megjöttünk! Hoztunk pizzát – előbb hallotta az apját, mint ahogy meglátta volna. A kezében pizzaszeletek tornyosultak papírtányéron, az anyja pedig a hatalmas karimájú, fekete szalmakalapban lehuppant a lány melletti szabad ágyra, és lepakolta a napernyőasztalkára az üdítőket meg a két kapucsínót.

Noémi a sonkás pizzát választotta, levette a tálról, és arra gondolt, talán mások cikinek tartanák, hogy a szüleivel nyaral tizenkilenc évesen, a felnőtt élete küszöbén, de ő szeretett velük menni, szerette Jesolót, és kivel is utazott volna nyaralni, hiszen azóta, hogy tavasszal Zsolttal tönkrementek a dolgok, nem volt barátja. Minden jónak látszott. Meleg nyár volt, a pizza finom, a tenger simogatóan bársonyos, a homok forró, és a sárga napernyő alól kikukucskálva tökéletesnek tűnt az élet, és ígéretesnek a jövő.

Eleget nézelődött, de semmi jót nem látott. Elfordult az ablaktól, és készülődni kezdett. A hosszú ujjú pólójára vastag, kötött pulóvert húzott, belebújt a csizmájába, felvette a koptatott bőrdzsekijét, a megmenekített ruhatára egyik kedvenc darabját, a nyakába dobott egy sálat, kihúzta a sál alól a hosszú haját, és kivette a kulcsot a zárból. Bezárta maga mögött az ajtót, a vasrácsot is, mert itt, a Havannán mindenki biztonságban akart lenni, de senki sem érezte magát igazán biztonságban. Arra gondolt, hogy nemrég még egy kényelmes, tágas házban lakott a szüleivel… A Mammutba járt vásárolni meg kávézni, sosem kellett kaját vennie, mert mindig tele volt a hűtő, nem az ő gondja volt, hogy mit egyen, mit igyon; igazság szerint egyáltalán nem is volt semmilyen gondja, leszámítva Zsolttal a csatározásokat, de azok is hamar befejeződtek: a dolgok, mint korábban mindig, elsimultak.

A ház előtt megcsúszott a friss, olvadó havon, azonban gyorsan visszanyerte az egyensúlyát. Óvatos léptekre váltott, átvágott a kocsiúton, és megállt a szemközti árkád alatti kis fodrászat bejárata előtt. Nagy levegőt vett. Sosem járt ilyen lepukkant fodrászatban, a haját régen egy sztárfodrász vágta a csilivili szalonjában, a ballagására is ő színezte átmenetesre. Robi hetente ápoló samponnal megmosta, majd egy modern, kapszulás hajszárítóval – amelynek az adagolójából ápoló anyag került a fürtjeibe – beszárította a haját, lágyan kunkorodtak a tincsek a nyakába, és amíg Noémi várta, hogy elkészüljön a frizurája, kapott egy frissen főzött café lattét, és macaront is kóstolgathatott. Hát itt most nem lesz macaron, se kávé, gondolta. Határozott mozdulattal benyitott az ajtón. A szűk helyiségben egyetlen fodrász dolgozott – többen nem is fértek volna el –, egy nő újságot lapozgatott a hajszárító bura alatt, és mindössze két szabad szék állt a várakozók rendelkezésére.

– Segíthetek? – kérdezte a fodrász. Középkorú, fáradt tekintetű nő volt, de mosolyt erőltetett az arcára. Noémi figyelmesen nézte az arcát.

– Szeretném levágatni a hajam.

– Mennyire?

– Rövidre, és fessük be az egészet sötétbarnára – mondta. Eddig világosbarna volt a töve, de a szín a hajszálak vége felé egyre szőkült. Most egyenletes sötétbarnát akart, egészen feltűnésmentes barnát.

– Gyönyörű a haja – nyugtázta a fodrász. – Nem sajnálja?

– Nem – felelte tömören. És tényleg nem bánta. Annyi mindent bánhatott volna, hát nem a haját fogja sajnálni, ami majd újra megnő, ha hagyja.

Miután a fodrász lemosta a festéket a hajáról, és elkezdte lecsattintgatni a hosszú tincseket, Noémi arra gondolt, hogy milyen szimbolikus is ez az egész. Valamit lezár, valaminek vége. Nem akart elérzékenyülni, mégis a barátnőire gondolt, akikkel minden valószínűség szerint sosem fog már találkozni, pedig itt élnek, ugyanabban a városban, mint ő. Míg a barátnői többsége fenn lakik, a hegyen, addig ő itt dekkol, a Havannán. Nem egyszerűen térbeli távolság volt köztük, inkább egy dimenziónyi űr keletkezett. Noémi szégyellte volna magát, ha találkoznia kell velük, pedig éppenséggel – és ezt pontosan tudta – nincs szégyellnivalója.

Csattogott az olló. Arra a lányra gondolt, két szinttel lejjebb, a panelházban, aki a kisgyerekét szokta tologatni a téren. Lelépett a pasija, ő meg a szüleivel és a pár hónapos gyerekével lakik együtt. Vele beszélgetett néha. Meg a fiúval, aki helyett a németleckéket szokta megírni. Egy kis zsebpénz. A srác aranyos volt, a Vörösmarty utcában lakott a szüleivel. Tizenhat éves, és olyan igazi ártatlan fiú. Noémi osztálytársai tizenhat évesen mindannyian belevaló, nagypofájú vagányok voltak, akik ellen folyamatosan fel kellett vértezniük magukat a lányoknak.

Amikor kész lett, egy pillantást sem vetett magára a tükörben. Minek? A hosszú ombre hajjal csinos volt, feltűnő, és nőies. Ezzel a röviddel pedig fiús lett a külseje, az arca optikailag még keskenyebbé vált, most aztán tényleg nem lesz feltűnő, talán még az anyja sem ismerné meg. De azért Noémi nagyon remélte, hogy megismeri.

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire átért a városon. A bőrdzsekire rágombolta a kapucnit, ami jó szolgálatot tett a hóesésben, nem a frizuráját védte vele, hanem utálta volna, ha végigcsorog a fejbőrén az olvadt hólé. Lábicsék a Római Kertben laktak, a Dózsa György úti megállótól megszaporázta a lépteit, hogy minél kevésbé ázzon el. Befordult a Hegedűs Gyula utcába, aztán elkezdte keresgélni a nevet a kapucsengőn.

Lábics Zozó tartozott neki még a gimiből. Noémi sosem hitte volna, hogy valaha is behajtja majd a tartozását, különösképpen, hogy ez nem is anyagi tartozás volt, de most nem volt más lehetősége. Előző este hívta fel.

– Te vagy az, Rónai? – álmélkodott Lábics a telefonba, amikor meghallotta a nevét. – Izé… Noémi – tette hozzá zavartan. Csak évfolyamtársak voltak, de úgy látszik, Lábics megjegyezte Noémi nevét. Ezen persze nem csodálkozott a lány, mert akkoriban még menő csajnak számított, és hát nem is akármilyen segítséget nyújtott Lábicsnak.

– Aha.

– Azt hallottam, hogy…

– Mindegy – szakította félbe a lány. – Beszélni akarok veled. Kérni szeretnék valamit.

– Oké. Persze – bizonytalan volt a fiú hangja. – Te a Filmművészetire jársz, igaz?

– Majd megbeszéljük. Hányra mehetek hozzátok?

Már járt egyszer Lábicsék csupaüveg, tetőtéri lakásában, úgyhogy nem okozott problémát, hogy felajánlja, hogy ő megy el hozzá. Inkább, mint hogy kávéra költsön a Starbucksban, mint régen. Az pedig kizárt volt, hogy Lábics látogasson el hozzá a Havannára, a kölcsönlakásba.

Zozó kiment elé a lifthez. Langaléta, sovány, szőke fiú volt, az orrára biggyesztett, sötét keretes szemüvegben úgy festett, mint egy menő, de szórakozott tudós. Amikor meglátta Noémit, meghökkent.

– Hát te? Levágattad a hajad?

– Le – felelte, és besétált a fiú mellett a lakásba. Lábics Zozó a suli nagyokosa volt. Kiváló a reál tárgyakban, és mindent tudott a legmodernebb telefonokról, laptopokról, ketyerékről. Semmi más nem érdekelte, csak ezek a kütyük. Noémi tudta, hogy felvették a Műszakira, de valójában egy ösztöndíjra hajt, azzal a céllal, hogy a Szilícium–völgyben legyen az irodája.

– Igaz, amit apádról írtak…?

– Elmondok pár dolgot. De előbb tudni szeretném, hogy segítesz–e nekem. – Biztos volt benne, hogy a fiú nem fogja elutasítani, mert olyan családból jött, ahol a szívességeket illik viszonozni, másrészt mert Zozó alapvetően normális volt, leszámítva, hogy intimebb viszony fűzte a számítógépéhez, mint bármelyik emberi lényhez, legalábbis Noémi szerint.

– Persze hogy segítek.

– Oké. Több dologról is szó van.

– Sorold.

– Például: fel tudsz törni egy számítógépet? Meg tudod oldani, hogy ne csak a tartalmát nézhessük meg, hanem a bejövő és kimenő e–maileket is valós időben?

– Hűha – vigyorodott el a fiú. – Ez rohadtul illegális. – A lányra nézett, aki állta a pillantását. Lábics elmerengett, majd azt mondta: – Attól is függ, hogy milyen címről van szó.

Noémi mondott egy nevet.

Zozó elsápadt, majd füttyentett egyet.

– Ezért minket lesittelhetnek, nem gondolod? Méghozzá nem is rövid időre.

Noémi lassan bólintott, aztán belefogott egy történetbe. Igyekezett röviden mesélni, csak a lényeget. Tulajdonképpen néhány mondatban össze tudta foglalni, mi történt, hogyan jutott a Rózsadombról a Havannára, mi történt az apjával, és éppen hol található az anyja.

Elhallgatott, és várakozón nézett Lábicsra. A fiú levette a szemüvegét, és mindkét kézfejével a szemét kezdte dörzsölni. Noémi csendben, türelmesen várakozott. Aztán Zozó végül visszabiggyesztette az orrára a szemüveget, és megszólalt:

– Ez nagyon kemény sztori.

– Aha. Tudom.

– Minket is úgy seggbe rúghatnak…

– Ühüm – bólogatott Noémi.

– Lesittelnek örökre. Vagy kinyírnak. Még akár ki is nyírhatnak, nem?

– Hát… végül is igen – bólintott a lány.

– A francba. Ez nagyon necces. És azt mondtad, hogy több dologban is a segítségemet kéred.

– Ühüm.

– Meg sem merem kérdezni, mi a többi.

– Egyelőre ez lenne a legfontosabb.

– Nagyon… gáz.

– Akkor nem segítesz?

– Mondtam, hogy nem segítek? Csak azon tűnődöm, hogy hogy is csináljuk. Izgalmas feladat, tudod? Csak hát pár dologba még nem ártana, ha beavatnál.

– Szerintem jobb, ha nem tudsz mindent – válaszolta Noémi. – Akkor ezt vehetem igennek?

– Igen. Végül is úgysem mondhatnék mást. Meg aztán izgat is a dolog – mosolygott szégyellősen Lábics.

Noémiben pedig többheti tűnődés és tervezgetés után végre feltámadt a remény. A radarjai azt jelezték, hogy valami készülődik, hála ennek a szemüveges langalétának, akit annak idején megmentett a gimiben a kirúgástól, ami mellesleg nem is lett volna jogos. De most mégis jól jött a lánynak, hogy két éve Lábics elkövette azt a marhaságot a suliban, és ő megoldotta a helyzetet.

– Felnőttnek lesz? – a patikus a számítógép monitorát bámulta, rá sem nézett a vásárlóra.

– Igen – felelte a nő, és trombitálva belefújta az orrát a zsebkendőbe.

– Ismeri a használatát?

– Háromszor egy, gondolom – vont vállat, aztán nem tudta tovább visszatartani a tüsszentést. – Elnézést.

– Huszonnégy óra alatt három adag a maximum – nézett fel a gyógyszerész. – Nem lehet többet bevenni, mert…

Add már ide! Kérlek. Add ide! Nem szeretném ezt a rizsát hallgatni. A vásárló az orrát törölgette a gombócra gyűrt zsebkendővel, és türelmetlenül toporgott a pult előtt. Megdöbbentette, hogy ennyit totojázik a patikus – semmi mást nem akart, csak bevenni a megfázás elleni gyógyszert, valahogy bekocogni az egyik munkahelyére, ott elintézni egy–két halaszthatatlan teendőt, aztán máris várja otthon az ágy. Még a kutyát sem viszi el a parkba, pedig úgy volt, hogy lesz egy kis közös havas program… de akkor még nem ütötte le a lábáról a nátha meg a láz. A patikus csigatempóban vánszorgott el a polchoz, hosszan keresgélte a megfelelő dobozt, aztán már éppen a kezébe vette, amikor…

Dübörgés az ajtó felől, és egy határozott hang.

– Rendőrség!

Mi a franc van? A vevő meghökkenve fordult a bejárat felé, és amikor meglátta, mi történt, majdnem elröhögte magát. Csupán egy doboz gyógyszerért jön be, és most is kalandba keveredik. Nem is akármilyenbe. Vele mindig történik valami. Rendőrök rajtaütése egy patikán. A bűnös patikus. Jó cím lenne. Egy pillanatra viccesnek találta a helyzetet, sejtette, hogy ezt aztán biztosan nem hinnék el az ismerősei. Öt civil ruhás férfi szállta meg a gyógyszertárat. Most már tuti, hogy nem fogja megkapni azt a nátha elleni vackot.

– Kérem, hagyja el az üzletet! – vetette oda az egyik rendőr, és a nőben felmerült, hogy netán nem is rendőr, hanem most akarják kirabolni a gyógyszertárat – de öten?! Tekintve, hogy más vásárló nem volt bent rajta kívül, még csak olyan nagy forgalomra sem számíthattak. – Ne bámészkodjon, hanem szedje a lábát! – mordult rá egy másik férfi, akinek mintha fegyver villant volna a kezében – vagy ezt a nő csak képzelte? –, egyikük a pult mögé ment, két másik pedig a hátsó szobába. A nő farkasszemet nézett a férfival, csak hogy pontos személyleírást tudjon majd adni – és ahogy belenézett a szemébe, immár tisztában volt vele, hogy ezek nem rablók, hanem nyomozók. Igazi keményfiúk.

Megvonta a vállát, és elindult kifelé. Már a hivatalos szervek is a gyógyulása ellen vannak. A bejárat előtt két másik civil ruhás állt. Fogalma sem volt, mit követhetett el a szerencsétlen patikus, de ezt nem lesz nehéz kiderítenie, nyomban az után, hogy vesz valahol egy levél náthaűzőt.

– Ne húzzátok meg!

– Nagyon hosszú. Ötezer karakter. Ennyit nem olvas el egy netező.

– Alapos sztori. Körüljártam.

– Akkor kérdezd meg Tamástól, mi legyen. És légyszi húzz haza, ne szórd itt a vírusokat. Már úgyis kevesen vagyunk, két szerkesztőnk dögrováson van – az aznapi felelős szerkesztő, Solymos szigorúan nézett Ladányi Nikire.

– Emlegettetek. Mi újság? Niki, csak nem felébredtél és becsattogtál? – Észre sem vették, hogy belépett a terembe a főnökük. A főszerkesztő felnézett a faliórára, majd jelentőségteljesen Nikire pillantott.

– Szabadúszó vagyok.

– A legjobban fizetett szabadúszó újságíróm vagy. Csak a tényszerűség kedvéért. Na mi van, te is elkaptad?

– Hát nagyon úgy néz ki.

– Hiányzik a Bahamák meg Nápoly, nem igaz? Ott biztos nincs ez a rohadt influenza.

– Sosem jártam a Bahamákon – morogta Niki. – Amiről beszélsz, az egy jutalomút volt a Karib–tengeren, és azóta már egy örökkévalóság eltelt.

– Egyébként minden rendben?

– Semmi sincs rendben. Két hete szórakozom ezzel a cikkel. Ötezer karakter az egy nyomtatott magazinban két újságoldal. Nehogy már ne jöhessen le az online–on. Muszáj azt feltételeznem, hogy az olvasóink nem analfabéták, különben nem lennék képes ide dolgozni.

– Dehogynem – szólt közbe a szerkesztő. – Kép és képalá. Hidd el, erre tart a világ. Sajnos. Még csak profi fotósokra sem lesz szükség, az amatőr képeket kajálják az emberek. De majd ti, újságírók beálltok fotósnak, ha már nem lesz szükség az írásaitokra.

– Még mindig a kutyák? – kíváncsiskodott a főnök, miközben az inge gallérját igazgatta. – Azt hittem, a nagy pillanatod már megvolt a kutyákkal Nápolyban.

– Mindig van új kutyaügy – sóhajtott Niki –, felelőtlen tenyésztők genetikailag nem bevizsgált, sokszor tenyésztésre alkalmatlan szülőktől származó almokat eladnak csempészeknek, akik kiviszik őket Olaszországba, ott új papírokat kapnak, és onnan már azokkal adják el őket az EU többi országában, méregdrágán. A kutyák örökletes betegségekben szenvedhetnek, esetenként oltatlanok…

– Jól van. Hagyd meg a magyar vonatkozásait, és húzd meg az anyagot a felére.

Cseszd meg!

– Ne akarj mindent elmesélni egyetlen cikkben, rendben? Holnap is lesz nap. A nagy történeteknek mindig van folytatásuk, erre a te riportjaid a bizonyítékok. És… Niki…

– Igen.

– Leszállhatnál már a kutyákról meg a kutyacsempészekről. Találhatnál egy új sztorit. Tudod, olyat, mint az a Verbovszky–ügy volt a kurvasorba taszított lányokkal, a kórházból való megszökéssel… Valamit, amitől… amitől gerjedni fognak rád és ránk az olvasók. Ami miatt minden reggel, ébredés után ránk kattintanak elsőként, és nem a konkurenciához.

– Jó, majd… találok újat. Szerintem ez is érdekes.

– Nekem a magyar valóság kell. Nem kutyák, hanem emberek. Legyen zaftos, drámai, fordulatos. Legyenek bűnösök és áldozatok. – A főszerkesztő vágott egy grimaszt. – Bár azt nem tudod überelni, amikor Verbovszky, az a bűnöző beköltözött a lakásodba. Vagy amikor a nagyanyádat túszul ejtette…

– Nem is akarom – szögezte le Niki, de amikor visszagondolt rá, hogy hogyan fogták el Verbovszkyt, kellemes borzongást érzett. Hát igen. Az igazi bomba volt, kiprovokálta, másrészt viszont mégiscsak akarata ellenére keveredett bele.

– Húzd meg a cikket, és menj haza! Gyógyulj meg, aztán térj vissza valami ütős hírrel, olyan ladányissal. És ne add át a férjednek a vírust.

– Nem a… – kezdte, de aztán elharapta a mondatot. Tamás egy ideje mindig a férjeként említi a férfit, holott a távoli terveikben sem szerepel az esküvő. Bólintott, már ahhoz is erőtlennek érezte magát, hogy megvédje a cikk koncepcióját. Mielőtt nekilátott volna a munkának, elővett a táskájából egy aranydobozos krémet, és jó vastagon rákent egy adagot belőle a kivörösödött orrára, és közben azon mosolygott, hogyha látná ezt a szépségrovatos barátnője, Csilla, akkor biztosan elszörnyedne a látványtól, ahogy Niki pazarolja a különleges kencét.

Elmenőben a főszerkesztői szoba nyitott ajtaján beintegetett Tamásnak. Égett a bőre a láztól, és még mindig nem szerzett be magának gyógyszert. Kétszer körbetekerte a nyakán a lila sálat, és épp a kesztyűjét kereste a zsebében, amikor Tamás utánaszólt.

– Niki, ne felejtsd el, amit a múltkor kértem.

– Dehogy – nyögte. Hogy is tudná elfelejteni? De gondolni sem akart rá. Becsukta maga mögött a folyosó üvegajtaját, és megvárta a liftet. Bár csupán egy emeletet kellett volna lépcsőznie, most spórolni akart az energiájával.

A porból készült oldat, amit végül megivott, rögtön kiütötte, végigaludta a délutánt a kanapén. Halványan emlékezett arra, amikor Lulu határozottan helyet követelt mellette, de utána ismét visszaájult.

A férfi valamivel kilenc előtt érkezett. Niki mindezt átaludta, csak akkor pattant ki a szeme, amikor megérezte a friss pirítós illatát, és elkezdett hangosan korogni a gyomra. Feltápászkodott, és kióvakodott a konyhába.

– Egy szál bugyiban? – vigyorgott a férfi.

– A halálomon vagyok.

– Ahhoz túl jól nézel ki.

– Ne adj puszit, mert elkapod. Felveszek valamit, és jövök enni. Egyébként láttam ma egy rendőri rajtaütést. Egy patikában. Hiába kerestem, nem találtam róla semmit a hírügynökségi hírekben. Szerinted…?

– Mi van szerintem?

– Mit keres hét civil ruhás nyomozó egy patikában?

– Biztosan nem voltak heten.

– Heten voltak – rázta meg a fejét Niki. – Hétig még el tudok számolni.

– És aztán mi történt?

– Kizavartak. Még a gyógyszert sem kaptam meg. Persze ha bűncselekménynek számít a csigatempóban történő kiszolgálás, akkor jogos volt a rajtaütés.

– Hol történt?

– Az online szerkesztősége mellett. Azt hittem, tudsz róla.

– Együnk. Lulu, kifelé, neked itt semmi keresnivalód.

– Dehogynem. Családtag.

– Először arról volt szó, hogy kerti kutya lesz. Most meg már a tányéromból enne, és ha jól láttam, a kanapén héderelt.

– Nézz utána, jó?

– Pontosan minek? Egy keménykezű kutyakiképzőnek?

– Nem. A patikának. Szeretném tudni, letartóztatták–e a világ leglassúbb gyógyszerészét.

– De ugye magántermészetű az érdeklődésed…?

– Igen. Természetesen.

Összenéztek, és akaratlanul is elmosolyodtak. Mind a ketten tudták, hogy Niki nem mondott igazat, mert minden hírben a „nagy ügyet” látja. Még abban is, gondolta a férfi, ami nem több, mint egy kis színes a híradó végén.

– El kell mennünk egyik este apám cégéhez. El tudsz jönni velem? – kérdezte Lábics Zozó, és az asztalra tette a laptopját. Noémi bólintott. – Anyáddal laksz még?

– Nem. – Elég kurta válasz volt, de az anyjáról most nem tudott volna beszélni.

– Akkor hát összefoglalom – huppant le Zozó a kanapéra, Noémi mellé. – Apád, aki gazdasági tanácsadó volt, és politikusok voltak az ügyfelei…

– Független tanácsadó. Az apámnak volt egy könyvvizsgáló cége, több ügyféllel, általában nem politikusokkal.

– Mégis a… ez a magas rangú politikus juttatta börtönbe. De nem tudod, miért.

– Előzetesben van, de már kétszer meghosszabbították – tette hozzá Noémi színtelen hangon.

– Apád azt mondja, ne üsd bele az orrod az ügybe, ha jól értem. És hogy valahogy csak kihúzza azt a néhány évet hűvösön. Ennek ellenére te úgy gondolod, hogy lehetne bizonyítékot találni a politikus ügyfelek ellen, mert apád célzásából és egy leveléből kiderült számodra, hogy ezek az emberek el akartak valamit tussolni, amiről apád is tud.

– Nagyjából ez a lényeg. Nem tudom, miféle ügyről van szó. Soha nem beszélt otthon a munkájáról. De azt sejtem, hogy belenyúlhatott a darázsfészekbe.

– Apádat adócsalással vádolják. Ezt én is olvastam a neten. De azt is írták, hogy kémkedett, és nemzetbiztonsági titkokat szivárogtatott ki valamilyen orosz cégnek, amelynek a tulajdonosai csak névleg voltak tulajdonosok.

– Igen, de ebből egy szó sem igaz. A kémkedésből tuti nem. Hogy a fenébe jutott volna hozzá titkos adatokhoz, amikor nem is ért a netezéshez? Az igaz, hogy voltak cégek… a nevén. De abban száz százalékig biztos vagyok, hogy apám ártatlan. Abból a levélből is tudom.

– Megvan a levele?

– Majd megmutatom. Lementettem a laptopomra – bólintott a lány. Nem akarta elárulni, hogy a levél ott van a telefonján is, a fotóalbumban. Ha az a levél nincs, akkor… akkor talán ő is elhiszi, hogy az apja bűnös. Most még korainak tartotta, hogy megmutassa Lábicsnak. Előbb lássuk, mire képes a fiú. Egy félmosoly jelent meg az arcán: ő, aki a legtöbb barátjában, de sokszor még ismeretlenekben is gond nélkül megbízott, mostanra bezárult. Óvatosnak kell lennie. Ezt mondta az apja is a múltkor, amikor meglátogathatta. Az apja arra kérte, hogy senkivel se beszéljen a történtekről, és igyekezzen láthatatlanná válni. Kibukna, ha tudná, hogy Noémi milyen tervet forral.

– Mi a cél? Bebizonyítani a bíróság előtt apád ártatlanságát? – Lábics mintha belelátott volna a gondolataiba. – Mert meg kell mondjam, hogy ez, ha úgy történtek a dolgok, ahogy leírják, szinte lehetetlen. Nincs az a bíróság, amelyik ne meszelné el apádat, ha az a két ember juttatta börtönbe. A hatalommal szemben keresed az igazságot?

– Ez a végső cél – bólogatott a lány. – De az igazi tervem az, hogy már ne is kezdődhessen el a tárgyalás.

– Ezt hogy érted?

– Bizonyítékot kell találnunk arra, hogy apám ártatlan, és hogy az a két másik fickó a bűnös. Ha lesz rá bizonyítékunk, gondoskodni fogok róla, hogy megtudják apám ellenségei, és…

– Szóval meg akarod zsarolni őket.

– Van más választásom?

– Hát… elképzelésem sincs arról, hogy mit keresünk. Egyelőre nem tudok mit mondani. Azért jó lenne valami kézzelfogható.

– Holnap megmutatom a levelet – sóhajtott a lány.

– Anyád nem tudna segíteni? Őt csak beavatta valamennyire.

– Sajnos nem – ingatta a fejét Noémi. De még ha tudna is ezt–azt, gondolta, akkor sem merné rá megkérni. Lábics kíváncsian pislogott rá, azonban Noémi nem ment bele a részletekbe.

– Holnap este bemehetnénk apám irodájába. Van ott egy–két program, amire szükségünk lehet – mondta végül a fiú. Az apja biztonságtechnikai cége jó kiindulópont lehet. Noémi bólogatott. – Mit mosolyogsz?

– Jól belekevertelek egy nagy ügybe, nem igaz?

– Még nem tudjuk, hogy nagy ügy–e.

– Sejtem, hogy az.

– Izgalmas, mindenesetre – töprengett Lábics. – Mi ketten a nagyvadak ellen. Hát nem tudom, mi sülhet ki ebből. Remélem, nem a sitten végezzük. Azon gondolkozom, hogy apádat végül is… akár más módon is elhallgattathatták volna. – Noémire nézett, aki nem szólt semmit. – Persze csak a filmekben.

– Azért jobb lenne, ha nem beszélnél erről senkinek.

– Még szép.

Lábics lekísérte a kapuig, és tett még egy bizonytalan kísérletet arra, hogy megtudja, akkor most hol is lakik a lány. Noémi csak annyit felelt, hogy egy bérelt lakásban. Ez az igazság, nem kell túlmagyarázni, gondolta.

Jeges szél söpört végig a Hegedűs Gyula utcán,

Noémi megszaporázta a lépteit, hogy mielőbb a metróhoz érjen, és közben az járt az eszében, hogy muszáj lenne beszélnie az anyjával. Legalább meg kellene próbálnia kihúzni belőle egy–két információt.

2.

Útközben változtatta meg az irányt. Mégsem indult haza – bár már sötétedett, és a hó is újra rákezdett, még látogatási időben odaérhet a kórházba. Az üvegajtó előtt csíkos fürdőköpenyben egy cingár férfi cigizett, fittyet hányva a hidegre. Noémire bámult, aztán nagyot szippantott a cigarettájából. A lány belökte az ajtót, és kettesével véve a lépcsőfokokat felrohant a másodikra. Mindig volt benne egy kis rossz érzés a lépcsőházban, amióta szembejött vele az a két öltönyös alak. A bent lakóktól nem félt. A főorvos a múltkor, amikor volt pár perce Noémire, elejtett egy célzást arra vonatkozóan, hogy vékony ám a határvonal: ki van bent, és ki van kint. Ezt akkor mondta, amikor kinyitotta a kulccsal a zárt osztály ajtaját. A lány emlékezett rá, hogy az egyik beteg meg is kérdezte a pszichiátert:

– Maga miért nincs bent minálunk, doki úr?

A teknőckeretes szemüveget viselő doktor erre elgondolkodott, és azt felelte:

– Nem tudom. Akár lehetnék én is bent, nem igaz?

Noémi egyedül ebbe az orvosba helyezte az összes bizalmát, mert a főorvos volt az egyetlen ember az osztályon, akivel legalább olykor–olykor lehetett beszélni az anyja állapotáról. Csak hát szinte sosem ért rá, hol konferenciára utazott, hol a minisztériumba hívták, hol a kórházigazgatónál járt, ezért éppen a betegek hozzátartozóira nem jutott elég ideje. Azt mondta Noéminek, hogy ez az ő saját harca. „Az életben maradásért.” Ez alatt nyilván azt értette, hogy mindent meg kell tennie, hogy ne váltsák le egy olyanra, aki jobban nyal, vagy aki keményebben harcol egy vezetői állásért, legalábbis Noémi így értelmezte.

Mást is mondott a főorvos. Azt, hogy nem tudja, meddig tarthatják még bent az anyját. Ha záros határidőn belül nem javul az állapota, előbb–utóbb el kell szállítani egy rehabilitációs osztályra, vagy valami ilyesmiről beszélt. A doki már kétszer kihozatta a zárt osztályról, de az első esetben váratlanul elkezdte verni a fejét a falba, a másik alkalommal pedig ki akarta rángatni a betegtársa alól az ágymatracot. Azóta nem kísérletezett a főorvos a szabályok enyhítésével, nyugtatót és antidepresszánst rendelt az anyjának. Noémi azt szerette volna, ha a vezető doki többet foglalkozik az anyjával ennél, és nem vitetik el más osztályra. Érezte, hogy egy új hely csak még rosszabb lesz. Azt is sejtette, hogy onnan már sokkal nehezebb lesz a visszaút a normál életbe.

Az egyik nővér nyitotta ki neki az ajtót. Noémi kerülte a zárt osztály bejáratánál ácsorgó betegek tekintetét, nem mintha félt volna tőlük, de ha rájuk nézett, rögtön azzal kellett szembesülnie, hogy az anyja még náluk is rosszabb állapotban van. Köszönés helyett mormolt valamit, és már el is slisszant volna mellettük, amikor az egyik nő, akit már többször látott a rácsos erkélyen dohányozni, dizőzös, rekedt hangon rászólt.

– A kislányka. Már megint itt.

– Hagyja békén, Margaréta – vetette oda a nővér.

– Akarok mondani valamit – jött közelebb a Margarétának nevezett nő. Noémi ránézett, és összerándult. A nő akkora volt, akár egy hústorony, nem is hájas volt, inkább tagbaszakadt, az arca kipirult, a válla tikkelt. Szúrós, sötét tekintetét Noémire szegezte. – Beszélnem kell veled.

– Margaréta, ugye nem akarja, hogy megint szobafogság legyen a vége? Hagyja békén!

– Mondani akarok neked valamit. Minket itt… figyelnek, kamerák vannak mindenhol, a falakban, az ágy végében, a takaró alatt, ezt vidd hírül az otthoniaknak, kislányom – magyarázta öblös hangján. Noémi nem válaszolt. Ment a nővér után, de még hallotta, ahogy az egyik nő bekapcsolódik a diskurzusba, és arról beszél, hogy az előző esti sütemény mérgezett volt.

A lány mosolyt erőltetett az arcára, és mereven előrenézve követte a nővért. Kerüld a szemkontaktust, mantrázta, amíg végigmentek a folyosón. Az ajtó előtt megállította a nővért.

– Hogy van?

– Most nyugodt – felelte a nő, és kitárta az ajtót Noémi előtt.

A négyágyas kórterembe mindig félelmetes érzés volt belépnie. Nem a szobatársak miatt – amióta bent volt az anyja, rajta és Editkén kívül a többiek már talán kétszer is lecserélődtek –, hanem a látványt nem tudta megszokni. Az anyja nemcsak akkor volt gyönyörű, amikor réges–régen megnyerte azt a bizonyos szépségversenyt és kiérdemelte a Miss November címet, de az évek múlása inkább csak jót tett neki. Még ha nem szólalt is meg, a tekintete beszédes volt. Noémi mindig tudta, mire gondol, csak rá kellett néznie az arcára. Sokszor, ha vendégeik voltak, és az anyja ott ült az asztalnál, csak hallgatva a társalgást, Noémi pontosan meg tudta mondani, mire gondol, mi a véleménye a témáról vagy arról, aki beszélt. Most viszont, jó ideje, nemcsak beesett volt az anyja arca, de a szemében is üresség tükröződött.

Amikor belépett, az anyja rózsaszín pizsamában feküdt a kincstári ágyban, formás szája résnyire nyitva, a szempillái sötétek és hosszúak, sötét, hosszú haja keretezte az arcát. Noémi egyszer látta a derekánál és a fenekén a tűszúrások nyomát. Többféle kezelést kapott, még kísérleti stádiumban lévő gyógyszert is kipróbáltak nála, aminek a használatába Noéminek kellett beleegyeznie. Skizofrénia volt a hivatalos diagnózis, de a lány inkább abban reménykedett, hogy az anyja a történtek hatására a skizofréniához hasonló tünetekkel járó idegösszeomlást kapott. És ha az okok megszűnnének, akkor meggyógyulna. Az ő anyja az apjával történtekbe betegedett bele, Noémi szinte biztos volt ebben, és abban is, hogy nem a gyógyszerektől fog meggyógyulni. Bár mondogatták neki, hogy ebből a betegségből nincs teljes gyógyulás, ő sejtette, hogy az anyja rendbe jönne, ha láthatná Noémi apját.

– Anya – simogatta meg a kezét, amikor leült az ágy mellé a kerek műanyag székre. – Kérlek, ébredj fel!

A nő szeme megrebbent, de nem tért magához.

– Beszélnünk kell – suttogta Noémi, közel hajolva az anyja füléhez, hogy a szomszéd ágyban magában karattyoló Editke ne hallja, amit mond. – Segíteni akarok apának. Ki fogom szabadítani.

Semmi. Az anyja aludt tovább.

– Biztos vagyok benne, hogy nem követett el semmi rosszat, és tudomásom van róla, hogy kik juttatták rendőrkézre. Segíteni fogok neki, de tudnom kellene néhány dolgot… – Nézte az anyja arcát. Az egyenletes légzése mintha felgyorsult volna, de ebben nem lehetett biztos. Azért folytatta. – Találtam valakit, aki segíthet. Talán még bizonyítékokat is tudunk szerezni ellenük… De ehhez a te segítségedre is szükség lesz. Tudnom kell, hogy mit keressünk.

Elhallgatott. Az anyja már nem aludt olyan mélyen, mint amikor Noémi belépett a szobába. Meg–megrebbent a szeme, és a légzése is akadozóbb lett. Ezek a rohadt altatók és nyugtatók, gondolta a lány.

– A gyógyszerek – nyögött fel Editke, és Noémi odakapta a fejét. Editke valamilyen súlyos mentális zavarban szenvedett (na de ezen a helyen ki nem?), és többnyire egyfolytában, összefüggéstelenül beszélt. A főorvos azt mesélte Noéminek, hogy Editkét a szomszédai és a lánya fektették be, amikor a társasházuk kertjébe egy hajnalban kihordta az összes értéket a lakásából, aztán locsolni kezdett a slaggal. Először csak a kertet és a kihordott dolgokat locsolta össze, aztán – mivel nyár volt – a nyitott lakásablakokon is beslagozott. Mivel a nappalikba locsolt, és a lakók még a ház túloldalán elhelyezkedő hálókban aludtak, elég hosszan tudta öntözni a szobákat, mire észrevették, mit művelt. A lánya értesülései szerint, aki a tévében dolgozik, a hadművelet előtt, még este az anyja negyvenháromszor hívta a csatorna hírműsorának vezetőjét, az adó népszerű arcát, akinek a számát nyilván a lány telefonjából szerezte meg. A negyvenháromból nyolcszor számon kérte rajta, hogy miért nem veszi el feleségül, a továbbiakban az illető nem vette fel a telefont. Editke most rikácsolni kezdett. – Nehogy azt higgyék, hogy nem vesszük észre, mi folyik itt! A gyógyszerek… meg akarnak ölni! Meg akarnak ölni! Segíts már rajtunk! – Noémire szegezte hideg, acélkék szemét, és a lány beleborzongott, ahogy nézte a nagydarab, hálóinges, kócos, őrülten ordibáló nőt. – A gyógyszerek! Ölnek… gyilkos gyógyszerek…!

A nővér érkezése vetett véget a dolognak.

– Nyugalom, nincs semmi baj – kezdte, de amikor Editke még hangosabban kezdett üvöltözni, kapott egy injekciót, és lassan elhallgatott. A jelenet ijesztő volt a lány számára, beleértve az injekciót is, amelynek hatására Editke hátrahanyatlott a párnájára, és nem telt bele talán két perc sem, mire már láthatóan elnyomta az álom. Az anyja váratlanul kinyitotta a szemét, és Noémire nézett. A lány most érezte először, hogy az anyja megismeri, és talán tiszta a tekintete, legalábbis tisztább, mint az utóbbi időben bármikor.

Aztán le is hunyta nyomban, de megsimogatta Noémi kezét.

– Ébredj, kérlek – könyörgött Noémi. – Tudnom kellene, hogy milyen ügyleteket intézett nekik apa…

– Ugye eljönnek a repülők – kezdett énekelni rekedten és egy kicsit hamisan valami régi dalt az anyja, aztán elhallgatott, és egyenletes szuszogásra váltott.

A fenébe. Nem fog tőle megtudni semmit, ha folyton ezeket a rohadt gyógyszereket kapja, gondolta Noémi. Sajnálta az anyját, és tehetetlennek érezte magát. Valóban ez a legjobb, ami most történhet vele? Valóban itt fogják meggyógyítani? Egyre kevésbé hitt benne. Ha hazaviszi… többször elgondolkodott rajta, hogy haza kell vinnie. Azonban mit szólna az anyja, ha a kölcsönlakásban eszmélne fel, ha ott tisztulna ki a tudata…? Kitisztulna–e egyáltalán? Vagy… agresszív lenne… tényleg? Egyszer már látta egy dühkitörését, és nagyon megijedt. Nem magát féltette, hanem az anyját, és azon nem tudott napirendre térni, hogy az ő egészséges, gyönyörű anyjával hogyan történhetett ilyen szörnyűség. Most is könnybe lábadt a szeme, ahogy ezt végiggondolta, holott megfogadta, hogy a kórházban, az anyja előtt sosem fog sírni. Még akkor sem, ha nem látja…

Betette a szekrénybe az anyja kedvenc csokiját, lerakta a vizet, amit az újságosnál vett idefelé jövet, aztán felállt. Megcsókolta a homlokát, aztán az arcát. Még így is ruganyos, finom volt a bőre, hogy hónapok óta pszichiátrián fekszik, teletömve gyógyszerekkel.

Beszélnie kell a főorvossal. Nem hagyhatja, hogy ennyi sok dilibogyót kapjon. Tényleg ez a megoldás?

Rosszkedvűen lépett ki az ajtón. Máshogy kell megtudnia, amire kíváncsi. És csökkentetnie kell az anyja gyógyszeradagját, mert ez nem normális, hogy folyton alszik.

A kapuban egy kapucnis férfi állt, és amikor Noémi ránézett, elkapta a tekintetét, és elfordult. A lány elindult hazafelé, és az az érzése támadt, hogy figyelik.

A férfi csendben evett, és közben az iPadjén olvasott. Most végre nyugalom volt, a nagylány még a fürdőszobában szépítkezett, a kicsi már aludt. A nő a pultnak támaszkodott. Szűk farmerben volt, és egy puha, laza, bézs színű pulóverben, ami látni engedte az alatta lévő fehér topot. Az utóbbi időben elkezdett figyelni az öltözködésére, a külsejére. Nem a férje kedvéért, hanem inkább önmaga miatt… egy ideje kezdett visszatérni az önbizalma – azóta, hogy felfedezte, miként tudja a lehető legjobban kezelni az egész helyzetet, a férjét, a házasságát és benne a saját szerepét. Nem volt még hosszú távú terve – jó ideje leszokott arról, hogy terveket szövögessen –, de már ez is előrelépés volt.

– Mi van most a kislánnyal? – kérdezte hirtelen.

A férje bosszankodva ránézett, jelezve hogy megzavarta az olvasásban. Ő pedig szándékosan zökkentette ki. Már hozzászokott, hogy a férfi evés közben sem az ételre figyel, vagy csak nagyon ritkán, de megszokni sosem volt képes.

– Milyen kislánnyal?

– Hát Noémivel. – Amint kimondta a lány nevét, megkönnyebbült. Végre megtörtént. Már hetek óta gondolkozott azon, hogy szóba hozza ezt az egészet, de eddig mindig közbejött valami fontosabb. Talán most megnyugodhat, ha megtudja, hogy minden rendben van vele. Persze hogy lehetne minden rendben…?

A férfi vállat vont, és újra beletemetkezett az olvasásba.

– Szeretném tudni, mi van vele – folytatta a nő. – Még olyan fiatal…

– Nem vagyok a gyámja. Tudtommal nagykorú – morogta.

– Valakinek a pártfogásába kellene vennie. Még csak most végezte el a gimnáziumot. Elsőéves egyetemista. Gyerek még.

– Hát nekem nem éppen gyereknek tűnt, amikor azzal a fiúval volt.

– Nem sokkal idősebb a saját lányunknál.

– Akkor se nyaggass vele! Nem a mi dolgunk.

– Az apja börtönben van. Tudod te egyáltalán, miből élnek?

A férfi már–már szólásra nyitotta a száját, aztán mégis inkább bekapott egy falat krumplit. Ezeket az egyszerű ételeket szerette: a rakott krumplit, a paprikás krumplit, visszahozták a gyerekkorában, a vidéki nagyanyjánál töltött nyarak ízét. A libamájterrine meg a kacifántos kaják maradjanak csak a protokolleseményekre.

Lenyelte a falatot, és látta, hogy a felesége még mindig figyeli. Nem tud leszakadni erről a témáról, gondolta. Márpedig más se hiányzott neki, mint hogy a nő elkezdjen kutakodni, megmenteni, ne adj’ isten, befogadni azt a gyereket. Tudomása szerint a lány kétségbeesetten rohangál be az anyjához a kórházba abból a városszéli panelből.

– Van mit a levesbe aprítaniuk – felelte, minden egyes szót kihangsúlyozva, bevetve azt a képességét, amivel nemcsak a választóit, hanem a bizottsági tagokat is meg szokta győzni. A felesége egy időben mondogatta, amikor otthon gyakorolta egyik–másik felszólalását, hogy valószínűleg hipnotizálni is tudna. – Hidd el, nincsenek gondjaik. – Ezúttal talán túlment a határon, legalábbis ezzel a mondattal. – Úgy értem, anyagi gondjaik – tette hozzá; ha már hazugság, akkor legyen minél nagyobb.

– Elhívhatnánk magunkhoz a lányt. Beszélgetnénk… Megtudhatnánk, mit segíthetünk. Elvégre ismerjük őt a kisgyerekkorától…

– Ne akard szervezni az életét. Gondolod, hogy a te lányod örömmel venné a pátyolgató felnőtt barátok társaságát? – Kicsit talán erős volt most a „te lányod” kifejezés a közös lányukat illetően, gondolta, de már nem tudta visszaszívni.

– Miért nem segítesz az apjának? Barátok voltatok!

– Nem hagynád már abba ezt az egészet? Nem voltunk barátok. Üzlettársak voltunk, aztán jól átvert engem is, meg másokat is.

Ingerült volt a hangja. A nő tudta, hogy most békén kellene hagynia, de nem volt rá képes.

– Azt beszélik, hogy kihozhatnád, ha akarnád.

A férfi szeme összeszűkült.

– Kik beszélik?

– Sokan.

– Felülsz a pletykáknak? Hát mi vagyok én? Államfő? Pártelnök? Bíró? Egyik sem vagyok.

– Több vagy annál. Te kevered a kártyákat – sziszegte a nő, és közben arra gondolt, hogy nem lehet a férje ennyire érzéketlen. A férfi tekintete megváltozott, valahogy eltűnt belőle a harag. Ó, már megint, borzongott meg a nő. De nem. Csak kicsit ellágyult a tekintete, aztán elmosolyodott.

– Túl sokat képzelsz rólam.

– Dehogyis. Mindenki tudja, hogy te vagy az ész.

– Ez kedves tőled. Tényleg.

– Miért nem intézed el legalább azt, hogy ne kelljen börtönben lennie? Egy csomó gazfickónak engedélyezik, hogy otthon töltsék az előzetest meg a szabadságvesztést! És akkor ő, aki… csupán megrészegült a sok pénz láttán, vagy valami ilyesmi lehetett, egy ilyen botlásért börtönben van? Rendes ember… rendes család voltak – a végén már csak suttogott. A férfi újra a tabletját nézte.

– Nem tehetek semmit érte. Notórius csaló. Nem mondhatok többet, csak annyit, hogy megkárosította az államot is, és olyan ügyei voltak, amelyek államtitkot képeznek – felelte, és egy kézmozdulattal jelezte, hogy a maga részéről lezárta a témát. Beletemetkezett az anyagba, amit a kollégái küldtek neki, remélve, hogy a felesége nem kotnyeleskedik tovább. Nem lenne jó, ha ezen az ügyön még sokáig lovagolna, hiszen nem hülye, és a végén még tényleg megkeresi azt a gyereket. Azt pedig ő mindenképpen meg fogja akadályozni. Nem beszélhetnek egymással.

Még nem döntötte el, mi legyen a lánnyal. Remélte, hogy egyetlen apa sem olyan eszelős bolond, hogy megossza a gyerekével a szigorúan bizalmas titkokat. És persze tudja is a férfi, ott bent, az előzetesben, hogy bármit is elmond a gyereknek, azzal komoly veszélybe sodorja.

Kezdte kicsit bánni, hogy nem tudta másképp elintézni a dolgokat, de Rónai nem volt hülye, és tett néhány biztonsági intézkedést. Így nem marad más hátra, mint hogy lehúzzon a sitten jó pár évet, amennyit csak lehet… a legjobb persze az lenne, ha nem élné túl a börtönbüntetést. Ez a legbiztosabb megoldás, még ha nem is kellene neki személy szerint ebbe belekeverednie. Azonban a biztonság mindennél fontosabb. A saját biztonsága, és a családjáé. Meg a renoméja.

A hitele. Számos oka volt rá, hogy azt remélje: Rónai nem jön ki soha többé a börtönből. És talán tenni is tud majd az ügy érdekében. Azonban ezzel egyelőre nem akart foglalkozni.

3.

– Egy levél aszpirint kérek – közölte Niki rekedten, majd amikor a patikus felállt, a lány áthajolt a pulton. – Mondja, mi volt az a rendőrségi akció tegnap?

– Miféle akció? – rezzent össze a patikus, és végre ránézett a vevőre. Fáradt volt a tekintete, ősz a haja, nem úgy nézett ki, mint egy körözött bűnöző, de Niki látta, hogy megrezzent, mint akit rajtakaptak valamin.

– Itt voltam – felelte. – Én is itt voltam, amikor a rendőrség rajtaütött a gyógyszertáron. Hét ember jött tőlük. Maga is itt volt, tudja. Éppen engem szolgált volna ki…

– Ja igen. Hát egy orvos receptjei után érdeklődtek, de szigorúan titkos a dolog – kapta össze magát a patikus. – Legalábbis nekünk itt azt mondták, hogy semmiről sem beszélhetünk. Bezártunk egy napra, ennyi.

– Hamis receptek? Álorvos? Vagy nem létező betegek nevére írta a recepteket? – sorolta Niki a kérdéseket, amelyek eszébe jutottak. A férfi nemet intett a fejével.

– Semmit sem mondhatok. Rendőrségi ügy, azt mondták.

– Gyanúsítják az orvost?

– Nézze, nekem fogalmam sincs, és nem is akarok belekeveredni – csapta le a pultra az aszpirint a gyógyszerész.

– Tudja, csak az a furcsa, hogy egy egyszerű recepthamisítási vagy hasonló ügyben heten jönnek ki, mintha egy bűnszövetkezetet lepleznének le. Ez nem szokványos eljárás, nem igaz? Legalábbis én nem gondolom, hogy egy ellenőrzésre fegyveresek érkeznek… – tűnődött tovább Niki. – És kihallgatták? – folytatta a lány, mintha nem érzékelte volna a gyógyszerész fokozódó dühét. Újságíró volt, hozzászokott, hogy bizonyos helyzetekben így reagálnak a beszélgetőtársai.

– Nem mondok semmit. Mostantól egy szót se szólok.

– Újságíró vagyok, és érdekel az eset… Szeretnék írni róla – bökte ki végül. A férfi arca elvörösödött.

– Minket hagyjon ki belőle! A főnököm be fogja perelni magát, ha egy mondatot is leír abból, amit mondtam! A patikát sem nevezheti meg!

– Ühüm – bólogatott a lány, és a táskájába csúsztatta az aszpirint. Egyre inkább így működnek a dolgok ebben az országban, gondolta. Mindenki perrel fenyegetőzik, mindenki retteg attól, hogy idézzék a szavait, mindenki fél valamitől. Mit érdekli ezt a patikust, ha egy recepthamisító orvos ügyét felgöngyölítik? Feltéve, ha nincs benne ő maga és a patika… – Hát köszönöm a gyógyszert. Remélem, használni fog.

Az utcán megállt, és felhúzta a pufidzsekije kapucniját a fejére. Már megint elkezdett szállingózni a hó, hogy aztán elolvadjon, és csupa latyak legyen a város. Nem veheti fel a féltve őrzött, gyönyörű csizmáját, mert aztán kiüt rajta a só, meg átázik a lucskos járdán. Pár méterrel a patika mellett megállt. A náthája tegnap óta nemhogy enyhült volna, hanem inkább fokozódott, már köhögött, fájt a torka, de nem bírta ki, hogy otthon maradjon, és ne érdeklődjön a tegnap történtekről. Negyven percet ácsorgott a nyirkos hidegben, teletrombitálta az összes papír zsebkendőjét, megállította mind a tizenegy embert, aki kijött a patikából, de egyikük sem hallott az előző napi akcióról. Közben az aktuális gyakornok az online–nál megszerezte a patikát üzemeltető cég adatait, és átküldte Nikinek, akinek így legalább, a telefonján netezve eltelt újabb pár perc a várakozásból, anélkül, hogy magában szentségelt volna.

– Nem hiszem el, hogy ma is bejöttél – hörrent Solymos, a szerkesztő, amikor Nikit meglátta a szerkesztőségi szobában. – Szórod ezeket a rohadt vírusokat…

– Csak telefonálgatok egy kicsit, és megírok egy hírt – nyugtatta Niki. – Nincs nálad véletlenül papírzsepi?

– Menj a legtávolabbi géphez, ne is lássalak! – dobott felé egy csomag zsebkendőt a szerkesztő. – Aztán húzzál haza, szépen kérlek.

Niki leült a sarokasztalhoz, és hívogatni kezdte a kapcsolatait. Zárt kapuk fogadták: egyik forrása sem tudott a tegnapi akcióról. Addig erőszakoskodott, míg két bő órával később kapott egy hivatalos e–mailt arról, hogy egy bejelentés nyomán rutinellenőrzést hajtottak végre néhány gyógyszertárban. Furcsállotta is a szokatlan gyorsaságot. Rutinellenőrzés? Fel kellene hívnia Andrást, gondolta, ám arra jutott, hogy majd otthon megbeszélik. András már ezerszer megkérte, hogy ne hívogassa olyan ügyekben, amelyekhez neki – elvileg – semmi köze. Niki ezt a kérést általában elengedte a füle mellett, de most úgy érezte, András sem vinné közelebb a megoldáshoz. Valami nagyon furcsa volt ebben a történetben. A szimata érezte, hogy itt valami nem stimmel. Ha rutinellenőrzés, akkor miért tojt be a patikus? Miért kellett fegyverrel megszállni a gyógyszertárat? Ráadásul bezáratni, még ha csak egy napra is?

Összetákolt az esetből egy pár soros hírt, és átküldte Solymosnak.

– Komolyan ez A Hír? – röhögött fel a vezetőszerkesztő a monitorra meredve. – Ezért jöttél be? Nem akarlak csesztetni, Niki, de te tényleg beteg vagy, és ezt nem fizikailag, hanem mentálisan értem. Ez hír? Ki tanított neked hírszerkesztést? Jesszusom. Menj haza, és gyógyulj meg.

Mire Niki összeszedte magát, már bent volt minden belsős újságíró. Hálát adott az égnek, hogy neki nem kell mindennap bejárnia. Igaz, hogy így több helyre kellett dolgoznia ahhoz, hogy megéljen a fizujából, de a szabadságért cserébe ez nem volt olyan nagy ár.

Odaköszönt a frissen érkezőknek, intett a többieknek, és miután szerzett még két csomag zsebkendőt – Frigyestől, a sportrovat vezetőjétől az egyiket, Dorinától, a gazdasági rovatostól a másikat –, elindult a kijárat felé.

– Niki! – A főszerkesztő szólt utána a félig nyitott szobaajtóból. – Gyere be egy kicsit!

Tamás művészi szintre emelte a káoszt. A kicsi szobában volt egy kerek asztal, azon papírok, újságok tornyosultak, még a székeken is kinyomtatott kimutatások és papírdossziék hevertek, a hátsó falon, egy nagy monitoron a magazin főoldalát és a friss híreket lehetett látni, hogy amikor Tamás értekezletet tart, akkor is figyelemmel kísérhesse a hírszájt frissülését. Az íróasztalán, a monitor mellett szintén felgyűlt egy jókora iratkupac, meg egy ezüstözött, nagy hasú Ganésa–szobor. Niki ezen jót kuncogott mindig: Ganésa állítólag az írásban és a kreativitásban segíti a hozzá fordulókat. Hát Tamásról az utóbbit talán elmondhatta, de azt nem, hogy jól írna. Mindegy, egy főszerkesztőnek nem is ez a dolga.

– Jobban vagy?

– Fogjuk rá – felelte, az ajtóban állva, és kifújta az orrát.

– Vedd le a kabátod, és gyere be egy kicsit.

– Már indulóban…

– Csukd be magad mögött az ajtót.

Niki ledobta az egyik, iratokkal megpakolt székre a kabátját, egy másikról óvatosan az asztalra helyezte a rajta tárolt papírokat, és leült. El tudta képzelni, mi következik most. Tamás általában necces rendőrségi ügyekben kérte Niki, helyesebben András segítségét. És most, hogy András a nyomozó főügyészségen dolgozott, vagyis a rendőrségen belüli korrupciók felderítése volt a feladata, Tamás folyton az első akart lenni, aki írhatott egy–egy ilyen ügyről. András viszont nemigen csöpögtetett infókat, ezért Tamásnak az volt a mániája, hogy Nikit cseszegette: nézzen bele esténként András e–mailjeibe. Na ezt már nem, egyszer már megégette magát azért, mert belenézett András magánlevelezésébe. Félreértések sorozata következett, de Niki ennek az egésznek köszönhette, hogy Nápolyban megismerhette Giacomót, és azóta egészen másként látta magát a tükörben, és egészen másként gondolt saját magára mint nőre.

– Nem nézem meg az e–mailjeit. Nincs is telepítve a telefonjára a benti levelezése. – Félig–meddig füllentett, mert igaz, hogy volt olyan címe Andrásnak, ami szigorúan bizalmas volt, és nem telepíthette fel a telefonjára, de azért a leggyakrabban használt benti címe természetesen rajta volt.

– Nem erről van szó.

– Hát?

– Kérlek, hogy kezeld bizalmasan, ami itt most elhangzik.

– Rendben. Nincs véletlenül egy torokfájás elleni cukorkád?

– Nincs.

– Oké.

– A cég el akarja adni az online portfólióját – kezdte halkan Tamás. – A magazinokat megtartaná, de minket és a női portálokat is eladná, csomagban. Illetve, tudtommal valójában megtartaná a női portálokat, és csak mi váltunk kényessé a kiadó számára, de a lehetséges vevőket csak csomagban érdekli a vétel.

– Kik a lehetséges vevők? – kérdezte Niki, és közben bevillant neki, amit mindig mondott az anyja: dolgozzon női magazinoknak, írjon a nőket érdeklő könnyed témákról, mert „az oknyomozósdival előbb–utóbb megüti a bokáját, és nem lesz hová írnia”. Egy ideje már kezdte megszeretni a női lapokat, de az igazi szerelem számára mindig is a riportos újságírás volt: az élvezetek netovábbja, amikor utánaeredhetett egy–egy titkokzatos ügynek, és elkezdhette felgöngyölíteni. És ezt itt, ennél a szerkesztőségnél megtehette.

– Csak pletykák vannak. Hivatalosan még senkitől sem hallottam semmit.

– És…? Miért mondod ezt éppen nekem?

– Nézd, Niki, én jó ideje szinte szabad kezet adok neked… Jó, ne nézz így rám, vannak keretek, és persze ha egy ötletedet hülyeségnek tartom, akkor leállítalak. Mégis benne van a szíved ebben a munkában.

– Ez igaz – bólintott a lány.

– Akkor írd fel ezeket a neveket – tolt elé egy kézzel írt jegyzetet a férfi. – Három céget említenek a pletykákban, mint lehetséges vevőket. Az egyik ismert a piacon, azzal nem kell foglalkoznod, mert szinte mindent tudunk róla. A másik kettő azonban ismeretlen számomra. Az egyik külföldi bejegyzésű, az Amirin Rose, a másik, a Brazart, mint látod, magyar. Az utóbbi cégkivonatát már láttam, de a tulajdonosokról nem található semmi a Google–on, és az archívumunkban sem. Sőt, mivel tucatnevű emberek a tulajdonosok, ezzel nem vagyunk beljebb. Nézz utána mindkét cégnek, nem bánom, ha beveted a kapcsolataidat. De persze előbb gyógyulj meg.

– Mikor akarják eladni a portált?

Tamás arca elkomorult.

– Az egyik forrásom szerint még az év végéig nyélbe akarják ütni az üzletet.

– Hű. Az elég gyors, főleg, ha eddig semmit sem kommunikáltak róla.

– Tudod, hogy miért fontos ez nekem.

– Tudom. A csapatod miatt.

– Nagyon jó csapatot gyűjtöttem össze.

– Leszámítva persze Káldonyit – vetette közbe Niki, majd egy nagyot tüsszentett. Kifújta az orrát, majd elröhögte magát: igazat mondott. Káldonyi Tiborral kölcsönösen utálták egymást, ő volt az az újságíró, aki a legutóbb, amikor a Niki által börtönbe juttatott bűnöző, Verbovszky szökése miatt folyt a nyomozás, Niki szülői házánál kémkedett, aztán Niki nagyanyja riasztópisztollyal leadott rá egy lövést. Azonban nem Niki nagyanyját, hanem Káldonyit vitték be a zsaruk, emiatt ismét fellobbant a harc a kémkedő zsurnaliszta és Niki között a szerkesztőségben.

– A maga területén és a maga módján ő is jó. Szükségünk van rá.

– Beszélj csak a saját nevedben – javasolta Niki, és felállt. – Rendben van, megpróbálok infókat szerezni. Kérhetek valamit cserébe?

– Borzalmas, hogy felvetted ezt a rossz szokást. Ilyet a bűnügyi újságírók szoktak csinálni, és ők is csak a forrásaikkal üzletelnek.

– Meg a belpolosok. Mindig politikusok súgnak nekik, akikkel folyton üzletelnek – emlékeztette a főnökét a lány.

– Mit kérsz?

– Nem ejted a kutyákat. És a gyógyszertárügyet sem.

– Jól van – sóhajtott. – De van terjedelmi korlát, ne felejtsd el. És azt a vezetőszerkesztő szabja meg.

– Szuper. Na akkor megyek is. Azt sem felejtettem el, amit a múltkor kértél – búcsúzott.

Már leért a bejárathoz, amikor csörögni kezdett a telefonja. Ránézett, és elmosolyodott. Az anyja hívta – már éppen ideje volt. A nátháját és a hideget is feledve, vidáman belehallózott a telefonba.

– Nézzük – mormolta Zozó, és a lány mobiljáért nyúlt. A garázsban álltak, a fiú most támasztotta le a biciklijét a falhoz. Noémi nem is értette, hogyan képes ebben a nyálkás, hideg időben bicajjal közlekedni. Mire való a metró, ha nem arra, hogy télen odameneküljön az ember?

– Majd ha felértünk az irodába. Menjünk – sürgette a lány. Esze ágában nem volt a félhomályos parkolóban ácsorogni. Az apja azt tanácsolta neki, hogy kerülje a sötét, elhagyatott helyeket. Persze az apja már kiskorától kezdve óvta őt, de amióta előzetesben volt, minden alkalommal elmondta: csak forgalmas utakon járjon, sötétedés után ne menjen sehová, ne álljon szóba idegenekkel. Na jó, az apja valószínűleg üldözési mániás az utóbbi időben – persze ezen nincs mit csodálkozni.

Fellifteztek a parkolóból a negyedikre, ahol az emelet felét a fiú apjának számítógépes biztonságtechnikai cége bérelte. Lábics odaérintett egy mágneskártyát a leolvasó elé, és amikor halkan felberregett a zár, kitárta az ajtót. Sötét volt a folyosón, az orrukig sem láttak.

– Biztos nincs bent már senki? – kérdezte Noémi.

– Nincs. Otthonról ellenőriztem – felelte a srác, és a lány elképedt. Hát ha valaki otthonról is látja, hogy nincs az irodában senki, akkor talán az sem lehetetlen, amit ő remél tőle… – Egyébként is bármikor bejöhetek, azért van kulcsom. Néha itt tesztelgetek egy–egy programot, apám megszokta, hogy késő este időnként bejövök a saját dolgaimat intézni, akkor úgysem zavarok itt senkit.

– Ühüm.

Zozó felkapcsolta a villanyt, majd a folyosó végén egy iroda előtt ismét odatartotta a mágneskártyát az érzékelőhöz, és kinyitotta az ajtót. Mielőtt beléptek, leoltotta a folyosón a villanyt.

A körkörös, csupaüveg irodából Noémi elé tárult Budapest, a Duna, a kivilágított hidakkal.

– Apám szobája – magyarázta Zozó. – A tartalék gépét fogom használni.

A hatalmas íróasztalon két laptop és egy asztali gép kapott helyet, meg néhány más kütyü, egy iPad, egy ismeretlen szerkentyű és egy nagyobb méretű papírtömb.

– Apám még ilyen régimódi: szereti lerajzolni, lemodellezni, amin dolgozik – vigyorodott el a fiú, amikor látta, hogy Noémi a papírtömbre sandít. Odahúzott egy gurulós széket az apja bőrfotele mellé, és a fotelt Noéminek kínálta. – Akkor lássuk azt a levelet.

A lány elővette a telefonját, és kikeresett egy fotót a galériából, majd amikor megtalálta, a srác kezébe adta a mobilt.

– Ez egy képernyőfotó egy e–mailről – nyugtázta a fiú. – Biztosan eredeti?

– Egészen. Én készítettem a fotót az elküldött levélről. Még mielőtt tudtam volna, hogy mi lesz… Véletlenül megláttam a gépén. És akkor úgy éreztem, hogy erről kell egy másolat.

– Oké. Akkor lássuk. Olvasom. A feladó… az apád. A címzett… vagyis a címzettek… Justice? Igazság?

– Ő a nagymenő politikus.

– Ezt honnan tudjuk? A cím alapján ez nem derül ki.

– Apám egyszer az én laptopomon frissítette a telefonját, amikor az övé gajra ment. Akkor átjött a kontaktlistája a gépemre. Szerintem apám észre sem vette, nem valami nagy spíler ebben ő sem, hisz tudod. És Justice valójában… – halkult el – Krakics.

Hallgattak. Krakics nevét mindenki ismeri. Keménykezű politikus hírében állt, és fellép a korrupció ellen, ahol és amikor csak teheti. Ő irányít sok mindent, egyesek szerint az ő kezében futnak össze a szálak, és mint egy marionettbábut, úgy vezeti a politikusokat, és áttételesen az egész országot is. Pletykák szerint régebben valamilyen prostituálthálózathoz is köze volt, de hamar elhallgattak erről a bulvárlapok, és az egyiknek ki is rúgták a fél stábját az ügy megszellőztetése után. Azt beszélik, gondolta Lábics, hogy az igazságszolgáltatásra is befolyása van, még ha ő maga nem is jogász. Talán gazdasági szakember, aki politológia szakon is végzett.

– Egy biztos: a cím egy ingyenes tárhelyhez tartozik. Ez jó hír – bámult a lányra, aztán folytatta. – A másik címzett… uhh, igen, Lőrinc, a neve alapján őt is ismerjük a tévéből. Talán államtitkár is volt? Másolat: á, igen. Krakics, egy levelezőklienses címmel. Tárgy: nincs. Szóval, a levél…

Mindketten a telefon kijelzőjét bámulták. Apró betűkkel ott állt az elküldött e–mail minden sora:

Ezennel befejezem az együttműködést veletek, mert félrevezettetek, és a saját, sötét üzleti céljaitokra használtatok fel. A helyzet ma számomra azt jelzi, hogy ez az egész egy bűnszövetkezet, és olyan súlyos bűnt követ el, amihez nem tudok és nem is akarok asszisztálni. A mai nappal kiszállok, és a megbeszélt honoráriumra sem tartok igényt, illetve az idén felvett honoráriumot átutaltam a számlára.

Ha simán hagytok kiszállni, nektek sem lesz semmiféle károtok.

R.

– És? – sandított Noémire a fiú. – Ez mire bizonyíték?

– Hogy az apámat belerángatták valamibe, ez a két ember, és végül ő került börtönbe, pedig ártatlan.

– Hát nem tudom. Nem áll túl jól a szénája, ha ez a két ember küldte börtönbe, viszont semmiféle utalás nincs arra vonatkozóan, hogy mik voltak a sötét üzletek, vagy miféle bűnszövetkezetről van szó…

– Ezt kell megtudnunk – bólintott a lány.

– Apádtól, nyilván.

– Dehogy! Mondtam, hogy hallgat. Azt sem tudja, hogy olvastam a levelét. Ezeket a postafiókokat kéne feltörni… Mit tegyünk?

Zozó a homlokát ráncolta, aztán elmosolyodott.

– Egyelőre nem tudom. Kezdjük az egyszerűbbel. Próbáljunk meg valamit a gmailessel, csak előbb letöltök egy programot apám gépéről. Ez egy kicsit felturbózza majd a laptopomon az egyik keresőt, és könnyebb lesz elrejteni a gépem IP–címét – magyarázta, de Noémi semmit sem értett az egészből. Felállt, és az ablakon át nézte a várost, amíg Zozó bekapcsolta a gépeket, és ügyködni kezdett rajtuk. Arra gondolt, hogy mi lesz, ha Lábics sem tud neki segíteni. Akkor ki a fenéhez forduljon? Teljesen tanácstalan volt. Az anyja járt az eszében. Talán tud valamit. Egy… nyom kellene. Valami apró nyom. Vagy meggyőzhetné az apját, hogy beszéljen.

– Szerinted lehallgathatják az apámat? – fordult vissza hirtelen a fiúhoz.

– A beszélőn?

– Igen.

– Ha igaz, amit az e–mailjében írt, akkor nincs kizárva. De nem tudom, hogyan mennek ezek a dolgok a börtönben.

– Írhatna egy levelet nekem, amiben elmond mindent, és valahogy odacsempészi a beszélőre.

– Te dilis vagy, Róna… Noémi. Miért adna neked oda egy levelet? Hogy bajba sodorjon? Nem hiszem, hogy azt akarná, hogy kinyiffantsanak.

Hallgattak. Csönd volt az irodában, az ablakok teljesen szigeteltek minden hangot, nem hallatszott be a város zaja. Lábics egyszer csak lecsukta a laptopját.

– Van kedved enni egy sütit? – kérdezte.

– Sütit? – Noémi csodálkozva bámult a fiúra. – Nem sütizni jöttünk.

– Kell az agyamnak a cukor. Még nincs fél kilenc, gyere, meghívlak egy sütire. A lényeg, hogy még lesz másfél óránk, ha iparkodunk.

Noémi nem értette, miért mennek el az irodából, ez a sütizős ötlet nem is vallott Lábicsra, de követte a fiút. Lábics maga mellett tolta a bicajt az utcán.

– Hová megyünk?

– A Deákra.

– Ott jó a süti?

– Ott nyilvános a wifi a Starbucksban. Ugye nem hitted, hogy az apám irodájából fogom intézni ezt a dolgot?

– Ó. Erre nem gondoltam.

A kávézó tele volt külföldiekkel, Noémi vaníliás lattét kért, és örült, hogy ismét érzi majd azt az ízt, amit régen annyira megkedvelt. De hát nem volt olcsó ez a kávé – régebben nem is tudta, mennyi az ára. Most viszont Lábics nem hagyta Noémit fizetni. Beültek a sarokba, a kirakathoz, és a fiú elővette a hátizsákjából a laptopját.

– Mit fogsz csinálni?

– Megpróbálok valamit az ingyenes címmel…

– Mit? Feltöröd a jelszavát?

– Nem egészen. Az időigényesebb lenne, és ki tudja, sikerülne–e. Valami más, majd mindjárt megtudod…

– Legalább mondj valamit arról, hogy mit tervezel – kortyolt bele a kávéjába Noémi.

– Rácsatlakozom a wifire, csinálok egy kis megtévesztést az apámnál letöltött programmal, hogy az IP–címem egy dél–amerikai címet mutasson, beírom az emberünk címét, letöltök egy programot, amiből kinyerek különböző fájlokat, aztán egy kamu címmel bejelentkezem a freewebhostingra, majd ott még ügyeskedem egy kicsit.

– Hogy érted?

– Ez egy elavult megoldás, de hátha célba ér. A lényeg, hogy a szolgáltató nevében küldök egy hamis e–mailt az emberünknek a levelező kliensére, amelyben arra kérem, hogy jelentkezzen be újra a gmailen, és egy linkkel odavezetem a bejelentkező oldalra – ami a megtévesztésig úgy néz ki, mint a megszokott bejelentkező oldal. Ha bejelentkezik, akkor azzal a rendelkezésünkre bocsátja a felhasználónevét és a jelszavát. Ez a leggyorsabb verzió, de gyanút kelthet, vagyis egyáltalán nem biztos, hogy ráklikkel a linkre. Viszont nem fognak odatalálni hozzánk. Tudnod kell, hogy ez a módszer illegális, azonban gondoskodtam a teljes álcázásról. Ilyen kamu módszerekkel, mint amit most elmondtam, sokan próbálkoznak, csak nem minden felhasználó dől be nekik.

– Tehát nem hoz azonnali eredményt – csüggedt el Noémi. – Vagyis meg kell várnunk, amíg belép a levelezésébe, és meglátja ezt az e–mailt. És nem tudhatjuk, hogy ráklikkel–e, vagy gyanút fog.

– Igen. A kérdés az, hogy mennyire rutinos felhasználó.

– Biztosan az.

– Rendben, ez csak egy első kísérlet. Ha nem működik, még mindig kitalálhatunk valami mást.

– Tuti nem jutnak a nyomunkba?

– Semmi sem tuti, de azért nem valószínűsítem, hogy ránk akadnak.

– És mi történik, ha nem használja a címét? Akkor nem jutunk be az archívumába?

– Nem. Akkor sem, ha törölte a profilját.

– És akkor majd mit teszünk?

– Előbb tegyünk ezzel egy próbát.

A fiú később jelezte, hogy készen van.

– Most várnunk kell? – Noémi eddig csak filmekben látott hasonló akciót, meg néhány regényben olvasott róla. De hogy ez a valóságban hogyan működik, vagy működik–e, arról fogalma sem volt.

– Igen, de nem itt. Most viszont töröld ki a telefonodból azt a képernyőfotót az apád e–mailjéről.

– Miért?

– Elővigyázatosságból.

– Ez a bizonyítékunk.

– Az ember nem hurcol egy bizonyítékot a telefonján. Nyilván megvan neked az eredeti, nem kell ott lennie a mobilod képtárában. Ugye nem szinkronizáltad apád kontaktlistáját a telefonoddal?

– Dehogy.

– Rendben. Akkor most töröld ki a képet – kérte, és megvárta, amíg Noémi elvégzi, amire kérte. Utána ismét megszólalt: – Van még fél óránk zárásig. Elmeséled, hogy mi van most veled? Hol laksz, mit csinálsz?

Eleinte szűkszavú volt. Lábics udvariasságból kérdezte, ebben szinte biztos volt. Azonban mivel nem akadt senki, akinek ki merte volna önteni a szívét, végül elmesélte majdnem az egészet.

– Szóval apádat váratlanul bevitték, majd lefoglalták a házatokat, a kocsikat és a nyaralót? – kérdezte a fiú. Noémi bólintott. – Ez azt jelenti, hogy haza sem mehetsz?

– Össze kellett szednem a cuccomat. Nem tudjuk, mi lesz a ház sorsa, zárolták, állítólag bizonyítékokat keresnek, és apámat adócsalással és kémkedéssel vádolják. A bankszámláját is zárolták, de messze nem volt rajta annyi pénz, amennyit keresnek rajta.

– Mi van a cégekkel, amiket említettél?

– Volt két cég, aminek az ügyvezetője volt. Állítólag ezeken a cégeken keresztül futott néhány nemzetközi ügylet, de ezekről bővebbet nem tudok.

– Krakicsék hogyan kapcsolódnak hozzá?

– Papíron sehogyan. Azonban az apám nemigen jutott volna nélkülük ilyen lehetőségekhez. Őszintén szólva azt sem tudom, mivel foglalkoztak ezek a cégek. Apám tanácsadó volt, gazdasági ügyekben adott tanácsot, elemzéseket végeztek, sokszor külföldi megrendelőknek, és társtulajdonos–vezérigazgató–helyettes volt egy könyvvizsgáló cégben.

– Jártál már ott?

– Beszéltem a társával, aki a zrt. vezérigazgatója, és azt mondta, semmiről sem tudott. A cég normálisan működött, nagyvállalatok könyvauditjával foglalkoztak. Most apámat majd kirakják belőle, gondolom.

– Mit tudsz a cégekről, amikbe apád beszállt ügyvezetőként?

– Semmit. Csak a nevüket, de ezt is a nyomozás során tudtam meg. Felszámolás alá kerültek adótartozás miatt.

– És a többi cégtárs?

– Egy számomra ismeretlen Kovács Róbert volt a társa mindkét káeftében, aki apám letartóztatása előtt öngyilkos lett. Én sosem hallottam róla, ami azért is furcsa, mert apám, bár nem beszélt otthon az üzleti dolgokról, azért a közvetlen kollégáit időnként megemlítette. És én azt láttam, hogy ő inkább nagypályás… érted, nem kis cégekben gondolkozik, nem kis feladatokban, hanem nagy projektek vannak a fejében. De nem jutottam tovább, mert Kovács Róbert meghalt. A volt felesége állítólag külföldön él. Ennyit hallottam róla. Azt sem tudom, ki volt ez a férfi. Ha nem lenne a levél az apámtól, esetleg arra gondolnék, hogy ő volt a főbűnös…

– Hm – a fiú csodálkozva hallgatta a történetet. Innentől kezdett számára érdekessé válni, és lett kissé hihetőbb Noémi teóriája. – Add meg a cégneveket – mondta. Noémi lediktálta a neveket. – Ki az apád ügyvédje?

– Egy idióta. Sosem fogad, pedig már többször próbáltam bejelentkezni hozzá. Amikor ezt említettem apámnak, azt mondta, maradjak ki a dologból, és ő kérte az ügyvédet, hogy ne találkozzon velem.

Noémi színtelen hangon beszélt, de most, ahogy a történetet összefoglalta, ő maga is elcsodálkozott. Hogy a fenébe élte túl ezt az egészet, az elmúlt nyarat, meg az azóta eltelt hónapokat? Az apja nélkül… az anyja nélkül… az otthona és a barátai nélkül. Könnyek gyűltek a szemébe, de gyűlölte magát ezért. A történtek után nem gyengülhet el. Megmondta az ügyvéd nevét. S. Farkas Dániel. Néhányszor látta a tévében nyilatkozni, nagydarab pasi volt, és büntetőügyekkel foglalkozott.

– Mi történt a mamáddal?

– Miután elvitték aput, totál összeomlott. Amikor pedig jöttek, és közölték, hogy lefoglalják a házat, először remegni kezdett, aztán elájult, sokkot kapott. Ügyeletes orvost kellett hívni hozzá, injekciókat adtak neki, de másnapra még rosszabbra fordult az állapota. Bevittem a kórházba, befektették a neurológiára, és pár napra rá átszállították egy másik kórház pszichiátriájára. – Nagy levegőt vett, és szünetet tartott, hogy összeszedje magát. Végül kinyögte a diagnózist. – Azt mondják, hogy skizofrénia.

– Hogyhogy? Nem idegösszeomlás?

– Nem. Állítólag a skizofréniára való hajlam mindig lappanghatott benne, és a stressz hatására felszínre tört. Nem tudnak mást csinálni vele, mint hogy gyógyszerekkel nyugtatják és altatják. Néhányszor dühkitörése volt a kórházban is. – Arról inkább nem beszélt, hogy az anyját zárt osztályon tartják. Szégyen vagy sem, ő most úgy érezte, hogy nem képes többet mondani, mert már az eddig elmondottak is felkavarták.

– És veled…? Egyetem? Egyáltalán, hol laksz? Kapsz támogatást? – záporoztak Lábics kérdései a lányra.

– Évet halasztottam. Átgondoltam, és apuval is megbeszéltem. Nem tudnám finanszírozni az életemet, de apu szerint nem is ez a probléma, hanem nem lenne jó most ezzel a névvel bekerülni egy új közösségbe. Nem akartam a bulvárlapok címoldalán kikötni, meg azt sem szerettem volna, ha rögtön csodabogárrá válok az évfolyamtársaim körében… Persze most az a célom, hogy apámat kihozzam a börtönből, ez a legfontosabb. De leginkább azért halasztottam, mert féltem – mondta ki az igazat, majd szinte egy szuszra folytatta. – Nem kapok pénzt az államtól. Talán pereskedhetnék, vagy mit tudom én… Összeszedtem a cuccaimat, némelyiket eladtam, és amikre pedig szükségem volt, azokat elvittem egy kölcsönlakásba, ahol most lakom. – Nem tartotta lényegesnek megemlíteni, hogy kitől kapta kölcsön a lakást. – Tanításból keresek egy kis pénzt… de persze volt saját bankszámlám. Apám nyitotta nekem, még amikor elkezdtem a gimit. Aznap, hogy aput bevitték, levettem róla az összes pénzt. Anyuéról is. Próbálok nem sokat költeni – nézett a fiú szemébe. Nem akart arról beszélni, hogy az anyja pénzéhez nem nyúl, de a sajátját is tartogatja. Arra, hogy megmentse belőle az apját. Erre tett fel mindent. Csak hát egyelőre nem tudta, merre induljon. Lábics volt az egyetlen, akire számított.

– Van még ötletem, ha ez a mai nem válik be. Várunk egy–két napot, és ha nem történik semmi, akkor továbblépünk – próbált reményt adni Rónainak a fiú, kicsit talán vigasztalóan. Megitták a maradék, kihűlt kávéjukat. Lábics felajánlotta a lánynak, hogy hazakíséri, de Noémi visszautasította.

– Bicajozz csak haza. Én háromnegyed óra alatt otthon vagyok, ha elcsípem a Kökin a buszt.

Lábics hazaérve elővette a MacBookját, amit általában használt, és elkezdett szörfözni a neten. Először a két cégre keresett rá, amelyek miatt – legalábbis Noémi szerint – Rónait letartóztatták. Mivel nem talált semmi különöset, eltűnődött rajta, hogy mennyire lenne gyanús, ha megvenné az egyik céginfós cégtől a teljes cégkivonatot. Kecsegtető volt a lehetőség – még az éjjel megtudta volna az összes publikus cégadatot, ugyanakkor, ha Rónai feltételezése helyes, akkor jobban teszi, ha nem hívja fel magára a figyelmet. Egy titkosított oldalon írt néhány sort az egyik ismerősének, akit az ilyen munkákra fel lehetett kérni. Ötven dolcsi az ára az efféle kis munkáknak Dridnél (ez volt a netes neve, és az egyik e–mail címe is így kezdődött – Lábics már megfejtette: Dr. ID, vagyis a foglalkozása, hogy bárkiről bármit megtud, amit csak az interneten meg lehet tudni). Átutalta az ötven dolcsit, Dridnek külföldi bankszámlaszáma volt, konkrétan az Egyesült Királyságba, Londonba vezetett ez a számla, de hogy a magyarul és angolul egyaránt jól beszélő Drid vajon hol élt, arról Lábicsnak legfeljebb sejtései voltak. Állítólag, a szűk netes közösségben – ahol Zozó mozgott – felreppenő hírek szerint Drid pókerezéssel kereste a nagy pénzt, ezért Lábics gyakran nézte a nemzetközi pókerközvetítéseket, és tippelt, vajon Drid is a játékosok között van–e. Néha tett is utalást neki rá a levelében, de Drid sosem reagált úgy, amiből kiderült volna, hogy valóban pókerezik–e. Lábics azonban rájött, hogy néha, amikor nagy pókerverseny van, Drid később reagál a levelekre, mint általában. Tehát valami alapja lehetett a Drid pókerezéséről szóló szóbeszédnek.

Miután végzett, az ügyvéd, S. Farkas után kezdett kutakodni a neten. Rengeteg találatot kapott. Először a képekre ment rá, mert valamiért nem volt meg neki az ügyvéd arca, memorizálta, rájött, hogy valóban sokszor látta már nyilatkozni, majd ráklikkelt a cikkekre. Farkas nem ódzkodott a bulvársajtóban való szerepléstől. Védett rossz útra tévedt celebeket, büntetőügyekben nyilatkozott, ő védte azt a tizenhat éves bankrabló fiút is, aki végül négy bank kipakolása után akadt fenn a rendőrségi hálón, és akkor is csak azért, mert a szerelem elvakította, és a szeretett tizennyolc éves lánynak megrendelt egy rózsaszín, egyedi gyártású Mini Morrist. A lány szülei jöttek rá, hogy itt valami nem stimmel, és ők mentek el a rendőrségre. Ha ez nem így történik, a fiú akár az évtized legsikeresebb és legfiatalabb bankrablója is lehetett volna. Így viszont évekre börtönbe csukták, igaz, Farkas kiharcolta, hogy a legenyhébb büntetést kapja, és már felezték is a büntetési idejét.

Szóval Farkas valódi harcos volt, és nem ijedt meg a keményebb ügyektől sem. Ráadásul szeretett reflektorfényben sütkérezni, ami – gondolta Lábics – részint jó, hiszen ha igaz, amit Noémi feltételez, akkor nem árt, ha kéznél van a sajtó. Persze van hátulütője is, mert nem biztos, hogy Rónai apja kitart mellette.

Azonban az is feltételezhető, hogy Farkas önimádó, szereti hallani a saját hangját, és szeret a megmentő szerepében tetszelegni. Ez még jól jöhet. A fiú bepötyögte az ügyvéd számát a telefonjába, és elmentette a névjegyet.

A további két órát Rónai apjának zrt.–jéről szóló találatok keresésével töltötte, és a végén úgy döntött, hogy kér erről is infót Dridtől. A neten számos cikket talált a cégről, egy időben Noémi apjának a neve felbukkant szakcikkek alatt, és gazdasági szaklapoknak interjúkat is adott. A legutolsó cikk 2011–es volt, a kereső azután már csak a hírt dobta fel, hogy letartóztattak egy ismert gazdasági tanácsadót. Mi történt 2011 és 2014 között? Lábicsot ez kezdte izgatni.

Augustinának hívták, tizenhét éves volt, de húsznak hazudta magát, gyönyörű olajbarnán csillogott a bőre, fényes, hullámos, fekete haja a válláig ért. Alacsony volt, karcsú, és mindenkit letáncolt a színpadról, pedig ez nem volt kis dolog arrafelé, ahol ő élt.

A szülei versenytáncost akartak belőle faragni. A tánctanára átadta neki az egyik kurzusát, hátha folytatja majd a mesterségét. A tanítás mellett Augustina abból szerzett zsebpénzt, hogy a partnerével az utcán táncolt a turistáknak, akik fotózták őt.

Élvezte a sikert, a suliban is a népszerű tanulók közé számított, ezért néha elhanyagolta a tanulást. Szeretett táncolni, de nem találta még meg az igazi partnert, aki képes lett volna vezetni őt. Azt mindenki elismerte, hogy voltaképpen ő vezet, még Santiagót is ő irányította, hogy hogyan vezesse őt. Egyszer táncolt Daniellel, az utcai nagymenővel, és egyszer Leandróval, aki háromszoros világbajnoki címet tudhatott magáénak. Hát az maga volt a mennyország. Sajnos Danielnek megvolt a partnere, akihez Augustina egyelőre nem ért fel, Leandróval pedig azóta sem találkozott, pedig az a két alkalom igazi tüzet gyújtott benne. Azért érdemes élni és táncolni, hogy az ember összejöjjön egy olyan partnerrel, mint Daniel vagy Leandro.

Augustina végül találkozott Bennel, aki ugyan csetlett–botlott a parketten, bármennyire igyekezett is megtanítani neki az alaplépéseket, és sokkal–sokkal idősebb volt nála, több mint húsz évvel, de Ben valami mást gyújtott fel benne.

A szülei nem tudtak Benről.

A férfi eljött egy kezdő tanfolyamra, ahol ő és Santiago mutatta be a táncokat. Épp csak pár lépést tettek meg együtt Bennel, és a lány érezte, hogy rátalált valamire, amit keresett. Ott volt Benben az erő, hogy vezessen. Ezt az erőt kereste Augustina. A férfi erős, a nőnek van tartása. És aztán elvesznek a szenvedélyben, így képzelte, érezte, tudta. Igaz, addig még csak képzeletbeli fiúi voltak, valójában még csak nem is hagyta egy fiúnak sem, hogy megcsókolja, holott egyszer Santiago megpróbálkozott egy szájrapuszival egy jól sikerült előadás után, de Augustinát a testiség csak addig érdekelte, amíg a két test a tánc közben egymással incselkedett.

Ben más volt, mint a született táncosok. Ő összevissza lépkedett, bár az ütemet megérezte – de erő volt a karjában, és olyan szenvedély a szemében, mint egy tüzes latin–amerikainak. Ben birtokolni akart, és néhány közös tánc után Augustina megengedte a férfinak, hogy birtokba vegye őt.

És rájött, hogy erre vágyik. Egy igazi, erős, kemény férfira, akit ráadásul körülleng valamiféle furcsa titok.

Augustina gyanította, hogy Benről sosem beszélhet otthon, mert ha a szülei tudnák, hogy milyen kapcsolat alakult ki kettejük között, elfelejthetné Bent, az apja újra kísérgetni kezdené a táncórákra, mint tizenöt éves koráig minden egyes alkalommal, és elfelejthetné az utcai táncot, a pénzkeresetet is, mert valószínűleg eltiltanák tőle. Holott most már elfogadták, hogy keres egy kis zsebpénzt a turistáknak szóló rögtönzött bemutatókkal, ha továbbra is jó jegyeket visz haza a suliból.

Bennel lopva, titokban találkozott, általában a férfi lakásán, de egyszer bement a munkahelyére is, ahol Ben felgyűrte Augustina szoknyáját, felültette őt az íróasztalára, és ott tette magáévá. A lánynak tetszett a Benből áradó erő, érezte, hogy az erő és az erőszak között vékony a határmezsgye, de a férfi ezt nem lépte át.

Mint a mágnes, úgy vonzotta Augustinát. Kíváncsi volt az életére, sokszor elképzelte, hogy milyen lenne a közös életük. Persze ez egyelőre csak ábránd volt, és nem terv. De tudta, hogy az ábrándok néha valóra válnak. Gyanította, hogy amint Ben megtanul táncolni – érezte, hogy idővel képes lesz rá –, akkor jön el az idő, hogy összeköltözzenek. Addigra ő nyilván leérettségizik majd, és táncoktató lesz, olyan sikeres, aki miatt turisták jönnek majd az országba, akinek milliók lájkolják a netre feltöltött videóit – és akit nem érdekel más férfi, soha az életben már, csakis Ben.

– Na látod, most érzem végre, hogy hasznomat veszik a világban – dünnyögte az asszony, és rámosolygott Nikire. – És mennyit kapok én ezért? Fenn kell tartanunk az irodát.

Huhh. Niki a szemét forgatta. Nem gondolta volna, hogy ez lesz a nagyanyjából. Mindennek megkéri az árát. Ő csak azt akarta, hogy a nagyi valami értelmes dologgal kösse le magát, és ne kétes hírnevű művészeti galériákban segítsen felverni a műtárgyak árát a korrupt galériásoknak – erre fel mi történik? A nagyanyja tényleg megtalálta azt a tevékenységet, amivel lekötheti a szabadidejét. Amióta társtulajdonos az Olivér nevű fickónak (aki mellesleg András régi nyomozó kollégája) a magánnyomozói irodájában, azóta a nagyinál mindennek megvan az ára.

– Lehetne ezer forint az órabér? – próbálkozott Niki, és kifújta az orrát. A nagyi rámosolygott.

– Mondjuk inkább, mostantól egy hónapig minden vasárnap nálam ebédelsz a vőlegényeddel együtt. – Ő pedig Niki vőlegényeként emlegette Andrást. Mintha az élettárs szó kínos lenne, vagy legalábbis nem szalonképes.

– Oké. De nem körömpörköltet.

– András szereti.

– Akkor sem.

– Ezt majd meglátjuk. Na mondd, mivel szeretnél megbízni. Jelenleg van három ügyem, az egyik, amiről már beszéltünk, tudod, a másik is csak egy sima megcsalós férj–feleség sztori – legyintett a nagyi, és hozzátette: – Még nem biztos, hogy tálalom az asszonynak a bizonyítékokat.

– Jó ég, csak nem azt játszod, hogy ha a férj többet fizet, akkor nem adod át a feleségnek a fotókat? – háborodott fel a lány, és beleharapott a fánkba. A nagyanyja sütötte a világon a legjobb fánkot, ráadásul házi szilvalekvárral tálalta. Sajnálta volna, ha annyira fel kell háborodnia a nagyanyjára, hogy a végén otthagyja a fánkot.

– Dehogyis. Viszont ha az a pasi csak mellőzöttségből kettyint félre, akkor inkább felhívom a nő figyelmét arra, hogy hogyan foglalkozzon vele. Igyál teát, rémes, hogy nem öltözöl fel rendesen, és állandóan megfázol.

– Nem állandóan, csak most.

– Legalább ne ezt az olcsó, vacak zsebkendőt használnád… Szóval ahol lehet, ott nem robbantok szét családokat. Látod, anyádéknál is mi történt… Én inkább megmutatom nekik, ha lehet, hogy otthon is várhat rájuk boldogság. De ha nem, akkor nincs mit tenni, bukjon le a gazfickó.

– Egy pszichológus veszett el benned – sóhajtott Niki.

– Nem. De a díjat így is, úgy is megkapom. Tudod jól, hogy a filmre spórolok. – A nagyanyjának egy ideje az volt a rögeszméje, hogy filmre visz egy általa kitalált krimit. A legnagyobb amerikai filmrendezők nevétől hazai végzős rendezőhallgatókéig már sok–sok nevet hallott a nagyitól az elmúlt hónapokban. De hát valamivel el kell szórakoztatnia magát, főleg, mióta Niki anyja Nápolyban tölti az év nagy részét a férje, Alessandro Grotti oldalán. A nagyi már Alessandróval is megígértette, hogy beszáll a filmbe egy kis tőkével. – Nagyon bonyolult történetet találtam ki, filmvászonra kívánkozik.

– Aha – nyögte. Vajon mindenkinek kicsit dilis a nagyanyja, vagy csak az övé lett ilyen? Nem tudta megtippelni.

– Majd te megcsinálod a hírverést a filmnek. Lesz benne egy nő, aki elrabolja a szeretője spermáját.

– Nagyon élénk a fantáziád.

– Te írtál ilyesmiről a cikkeidben, emlékszel? Nem is olyan légből kapott ötlet… Lesz a filmben egy szökött rab is, aki túszul ejt egy öregasszonyt – utalt az előző télen történtekre, amikor Verbovszky foglyul ejtette őt, és később Nikit és az anyját is.

– Szuper. De még ráérünk megbeszélni a forgatókönyvet, nem igaz?

– Olivér is beszáll egy kis pénzzel a filmbe – mondta tovább a nagyi, meg sem hallgatva Niki megjegyzését. – Ha nem szokik le a cigiről június végéig. Most meg már november van, és füstöl, mint egy gyárkémény.

– Hogy visel el téged mint társtulajdonost? – érdeklődött Niki. – Nem akar néha fegyvert fogni a homlokodhoz?

– Haha. Neki nincs fegyvere, tudod. – A nagyi önelégülten nézett a lányra. Hát persze. A nagyanyjának viszont van. Riasztópisztoly, de akkor is. Olyan büszke volt rá, mintha legalábbis egy géppisztollyal rohangálhatna. Amúgy persze engedélye sem volt hozzá.

– Hát jó. Itt ez a két médiacég – húzott ki a farmerzsebéből egy kézzel írt cédulát, és letette a konyhaasztalra. – Állítólag meg akarják vásárolni a híroldalt, és Tamás, a főszerkesztőnk ideges, mert a csapat léte és hírneve forog kockán. A neten nem találtam róluk semmi érdemleges infót. Kicsit mégis körül kéne járni, megtudni, mit beszélnek a cégben, mit tudunk a tulajdonosokról, ilyesmi.

– Ez tetszik – csillant fel az asszony szeme. – Beépülés. Azt szeretem.

– Csak nem újra takarítónőként akarsz beépülni?

– Még nem tudom, de kitalálok valamit. Először is megnézem, keresnek–e agilis, tetterős munkatársakat. De aztán az is lehet, hogy Olivér fog utánanézni, mert azért van elég dolgom.

Niki belefojtotta a mosolyát a fánkba – hihetetlen, hogy a nagyanyja mennyit változott, mióta újra elfoglalt. Jó, néha okozott egy kis kárt, például nem a „célszemélyt” fotózta, hanem egy másik embert (azóta már új szemüveget csináltatott), de amióta már nem nyugdíjasként tekint magára, hanem dolgozó emberként, testileg és szellemileg is megfiatalodott. Még a nyelve is csípősebb lett, pedig Niki sosem gondolta, hogy ezt még lehet fokozni.

– Bízd rám az ügyet – mondta. – Hamarosan bombahírekkel fogok szolgálni.

A lány a homlokát ráncolta. Nem tudta, örüljön–e ennek az ígéretnek, vagy már előre essen kétségbe.

– Amúgy milyen munkád van még?

– Most éppen egy étteremben kell megfigyelnem, hogy hogyan lopják meg az alkalmazottak a főnöküket. Kamerát szereltettünk a pénztárgép és a pult fölé, de az egész helyiséget nem lehetett titkos kamerákkal felszerelni. Hát törzsvendég lettem. Már tudom, melyik három ember a legnagyobb csaló. Csak bizonyíték kell, de megszerzem… Vigyél fánkot Andrásnak is. Én is viszek majd Olivérnek. Te, ez a szegény fiú olyan sovány, hiába etetem. Étvágya is alig van. Biztos a cigi miatt. Nem tudod, mi volt az a gyógyszer, amit gyerekkorodban az étvágytalanságodra kaptál?

– Peritol?

– Hát valami olyasmi. Azt kellene szednie.

– Nem vagy orvos, nem rendelhetsz neki gyógyszert – emlékeztette Niki, de a nagyanyja csak legyintett. – Továbbá étkezési tanácsadó sem vagy. Illetve nem csempészhetsz a kajájába étvágynövelő szereket.

– Már miért nem?

– Mert nem – ingatta a fejét Niki. – Nem etikus.

– Azt csinálok, amit akarok. Felnőtt ember vagyok, és úgy segítek másokon, ahogy tudok. Most is… mondtam, hogy átköltözöm anyád házába? – Niki szülői háza ugyanazon a telken állt, ahol a nagyanyja otthona. A lány szeme elkerekedett.

– De hát anyuék időnként hazajönnek. Karácsonyra is… És egyáltalán.

– Ott áll üresen az a ház. Ti sem vagytok képesek ideköltözni. Anyádék elférnek a lakásban akkor is, ha én ott vagyok. Én meg itt lakom egy nagy telken, egyedül, egy üresen álló ház szomszédságában. Veszélyes mesterség az enyém – emelte fel büszkén a fejét. – Bármikor életveszélyben lehetek. És a helyzet még rosszabb, ha a szomszéd ház üres. Tehát szenteltem egy kis időt az albérlőkutatásra, és mivel találtam valakit, kiadom neki a házamat. Egyelőre csak fél évre. Én meg beköltözöm anyád házába. Ha jól tudom, úgyis ki kell fizetnie apád részét, tehát csak jól jön neki, ha legalább a rezsire nem kell költenie – magyarázott hevesen. Az öltözéke mostanában meglehetősen szokatlan volt, leszámolt az otthonkával, és elkezdte Niki anyjának azokat a ruháit hordani, amik nem voltak túl szűkek rá. A lehető legváltozatosabb és néha a legvadabb kombinációkban öltötte magára Niki anyjának ruháit. Most éppen egy bő, virágos selyem nyári ruha volt rajta, és egy vastag, piros kardigán. Ehhez Niki egyik régi edzőcipőjét viselte.

– És ki lesz a bérlő? – kérdezte Niki.

– Majd megtudod… megtudjátok. Vasárnap bemutatom nektek. Tudod, úgyis nálam ebédeltek. Fannikát is hozhatnátok.

Niki elbúcsúzott a nagyanyjától, és már a HÉV–nél járt, amikor belehasított, hogy már napok óta nem beszélt az apjával. Nemrég még kis, zárt család volt az övék, a nagyi otthonkában szelte át naponta többször a két ház közötti tíz másodperces utat, főzött, rejtvényt fejtett és krimiket olvasott, az anyja pedig élelmiszerek minőségét tesztelte egy importcégnél, és mellesleg összetartotta a családot. Ez a ház volt Niki számára a bázis, ahová mindig hazajöhetett – aztán a röplabdaedző apja lelépett a csapatából az egyik sportolóval, az anyja pedig nem sokkal később, némi gyász, elkeseredés és dühöngés után – Niki segítségével – visszatalált élete első szerelméhez. Nápolyban. Most olaszul tanul, honlapja van, és blogot ír magyarul a nápolyi életről. Megtalálta a régi stílusát, azt a humoros hangvételt, amelyben egykori naplója született. Utazási irodák, légitársaságok és egyéb cégek hirdetnek a honlapján, tehát már nemcsak hobbiból ír.

Szóval egy kicsit szétesett a Ladányi család. Niki úgy érezte, hogy ő a középpont, ő tartja össze az egészet, holott erre nemcsak régen érezte volna alkalmatlannak magát, hanem mostanra sem érett meg a feladatra.

Fájt a torka, és eldöntötte, hogy miután hazaér, a következő huszonnégy órát, ha törik, ha szakad, az ágyban tölti.

4.

– Mi van veled, Noi? Hogy bírod…? – A pasi kissé leharcolt, de még mindig jóképű volt, harmincas, alacsony, göndör, fekete hajába belevegyült néhány ősz hajszál, és már túljutott azon a hosszan tartó korszakán, amikor azon igyekezett, hogy mindenkinek megfeleljen, és hogy csak azok értsék meg őt, akik megértéséért kétségbeesetten ette a fene. Németh Norbert már eljutott oda, hogy nem is akarta, hogy megértsék, és így egyre többen megértették, legalábbis azt állították, hogy értik, ráadásul be is fogadták őt oda, ahová mindig is tartozni akart. Felkapott író volt. Noémi még azokban az időkben ismerte meg, amikor az anyjával kéthetente eljártak egy, a tizenharmadik kerületi, Dunára néző luxuslakásban tartott irodalmi szalon rendezvényeire.

– Nem mondhatnám, hogy az élet rózsaszín és tökéletes – felelte a lány. A Dunaparkban reggeliztek, az ablak melletti foteleket foglalták el, a bejárathoz közel, hiszen az írónak fontos volt, hogy a belépő vendégek azonnal észrevegyék, de az utcáról is jól lássák őt.

– El kellett volna kezdened az egyetemet – korholta Norbert. – Ha anyád jobban lesz, már nem halaszthatsz. Jövőre feltétlenül bele kell vágnod. A saját életedet kell szem előtt tartanod. Fel kell építened magad. Észrevetted már, hogy minden erről szól? Kitalálni és felépíteni magad. Ez a lényeg.

– Oké – felelte megadóan a lány, de csöppet sem érdekelte Norbert lila szövege. – Miért akartál találkozni velem?

– Szombaton lesz a könyvbemutatóm. Már nagyon unom azokat a faszokat, akik irodalmároknak tettetik magukat, és örömmel vezetnék a bemutatómat. Arra gondoltam, hogy beszélgessen velem valaki más, aki nem kímél. Aki újat tud mondani, kérdezni. És akkor rájöttem, hogy te lehetnél az.

– Éééén?

– Aha. A jövő filmrendezője.

– Ez barokkos túlzás, tekintve, hogy el sem kezdtem a tanulmányaimat.

– Majd úgy harangozlak be, hogy a legkíméletlenebb, legfiatalabb kritikusom moderálja a beszélgetést. Ma délután megy ki a sajtóanyag. Nem írjuk bele a nevedet, csak ezt, hogy a legkegyetlenebb, legszigorúbb kritikusom beszélget velem… Tudod, milyen idióták a kiadó PR–osai… eddig rá se mozdultak, most meg, hogy mindjárt itt a megjelenés, egyfolytában engem rugdosnak.

– Nem tudom, hogy mennyire idióták. Nem ismerem őket.

– Mindegy. Szóval az tény, hogy a legkíméletlenebb kritikusom vagy – vigyorodott el.

– Semmit sem értek abból, amit írsz, egyetlen mondatot sem – hárított a lány. Tudta, hogy őszinte lehet a férfival. – Kivéve azt a kéziratot, amit még tavaly adtál oda. Az egy jó könyv. A Pinceajtó. Csak a címe béna, de a regény nagyon jó. – Az előző nyáron, Jesolóban olvasta el a könyvet. Kéziratpapírokat vitt magával a tengerpartra, amikor a szél felkapta egyiket–másikat, futott a lapok után a homokban, mert nem akart lemaradni egyetlen oldalról sem, annyira tetszett neki a regény, és sajnálta, amikor vége lett a történetnek.

– Annak még nem jött el az ideje. Nem állhatok elő szórakoztató irodalommal – közölte komolyan az író, és odabólintott egy idős párnak, akik éppen beléptek a kávézóba. – Ő például egy vaskalapos kritikus – súgta, ahogy a pár elhaladt mellettük. – Hát éppen beilleszkedtem közéjük, és már ki is nyírnának. Kell még négy–öt év, hogy kijöhessen a Pinceajtó.

– Ezt nem tudom megérteni.

– Nem is kell. Az új regényem címe: Két nő, akivel meghalni mentem. Ennek lesz a bemutatója. Olvasd el – vett elő a válltáskájából egy kemény kötésű könyvet. – Készülj fel rá, hogy nincs benne központozás.

– Aha. Tehát nincs benne se pont, se vessző, se nagybetű, se párbeszéd, hanem egyetlen végtelen mondat az egész?

– Nagyjából ez a helyzet, igen.

– És meg fogom érteni?

– Nem valószínű. De nem baj. A történetét röviden elmondom, mert nem biztos, hogy végig bírod olvasni. A hős, Vadpatakinak hívják, elveszítette az álmait. Negyvenkét éves, életerős, de kikészül attól, hogy nem tud többé álmodni. Bármennyire igyekszik is, alvás közben nem jön az álom; és mivel mindig azt valósította meg, amit álmodott, rájön, hogy az élete most már értelmetlen, hiszen az álmatlanság azt jelzi, hogy hamarosan vége a földi létének. Felkerekedik, és elmegy egy hipnoterapeutához, kérve, hogy utaztassa el őt a legutolsó álmába, amit különös módon elfelejtett, és bármennyire igyekszik is, nem tud felidézni. A hipnoterapeuta elviszi ebbe az utolsó álmába, amelyben két nő szerepel, Vadpataki egykori általános iskolai osztálytársnője, és a mostani, özvegy szomszédasszonya. Velük járta be az utolsó álmában a Tisza magyarországi ágát. Ne kérdezd, hogy miért a Tiszáét, ez szerepelt az álmában, és kész. Zárójelben: a Tisza romantikus képeket hív elő az emberekből, zárójel bezárva. Vadpataki megkeresi és meggyőzi a két nőt – ha érdekel, majd olvasd el, hogy hogyan – arról, hogy tartsanak vele élete nagy útjára, vagyis induljanak el együtt egy fantasztikus Tisza–túrára. Vadpataki tudja, hogy a halálba indul, tudja, ha végigjárja az utat, akkor a saját utazása is a végére ér. Az utazás egy metafora is, amelynek a végén az özvegy szomszédasszony rájön, hogy ő maga már régen nem létezik: ő a szabadság eszméjét éltető és dicsőítő emberek elméjéből, gondolatából született, onnan pattant ki, és mivel megszűnt a szabadság, ő maga sem létezik már – és egy sajnálatos baleset során belefullad a folyóba. Vadpataki egykori osztálytársnője és a hősöm között dúl a szerelem. Vadpataki a túra utolsó éjszakáján végre újra álmodik, de már késő, mivel bevett egy nagy adag altatót. Viszont biztos tudással megy át egy nagy álom keretében egy másik világba.

– Hű – vett nagy levegőt a lány, mert a szavakat keresgélte. – És mi történik a szerelmével?

– Az nem lényeges. Nem tudjuk meg. Nem ez a fontos.

– Hát… Biztos vagy benne, hogy nekem kéne beszélgetnem veled?

– Friss hang kell. Nem baj, ha nem kérdezel alám. Tedd fel a legszemetebb kérdéseket, bármit, ami csak eszedbe jut.

– Nem mintha bánnám, de… nem az van, hogy hülyét akarsz csinálni belőlem? Tudod, hogy hálás vagyok azért, hogy a lakásodban lakhatom, de totál beégés lesz. Hiszen csak azt tudnám kérdezni, hogy miért ölted meg a hősödet, miért nem használsz központozást, és a többi. Persze, filmrendező szeretnék lenni, de értékelem a jó olvasmányokat, és amit nem értek, azt nem biztos, hogy magasztalni tudom. Én olyan filmeket szeretnék majd rendezni, amiket megértenek a nézők. És olyanokat, amiket én is megértek.

– Nem baj – mosolygott Norbert. – Bökd belém a kést. Provokálj! Senki más nem tud provokálni, csak olyasvalaki, aki nem tiszteli a művészetemet.

– Belőve írtad?

– Nem, dehogy – nézett rá felháborodottan az író. – Ezt nem tudtam volna belőve megírni. Ez nagyon átgondolt koncepció volt, észnél kellett lennem, hogy azt teremtsem meg, amit akarok. Ahhoz észnél kell lenned, hogy olyat írj, mintha be lennél lőve, hogy olyat hozz létre, amit senki sem ért meg, beleértve saját magadat – hahotázott; a nevetésével akarta idézőjelbe tenni az utolsó félmondatát. – Egyébként már nem cuccozok. Én megcsináltam magam. Néha berúgok pár íróemberrel, de azt is előre megfontolt szándékkal. Máskülönben nem bírnék beszélgetni velük. Egy nagy átverés részei vagyunk. Ti is, mi is. Mi mozgatjuk az egészet. Odakint és idebent egyaránt – intett kifelé.

– De… mire jó ez az egész? – kíváncsiskodott a lány, aki nem sokat értett abból, amit Norbert zagyvált.

– Végre el akarom mondani a gondolataimat. Te csak kérdezd, ami eszedbe jut. Mondtam, hogy talán fogok majd cserébe valamilyen apró szívességet kérni a lakásért. Hát ez lenne az.

– Oké. Nem értem, de… legyen így.

– Akkor megegyeztünk. Honoráriumot is kapsz. Feketén, persze, mivel gondolom, nem tudsz számlát adni.

– Nem azért vállalom el.

– Tudom, hanem azért, mert nincs más választásod – nevetett az író.

– És… gáz lett volna, ha hepiendet írsz nekik? Vaspatakinak meg a volt osztálytársnőjének?

– Ezt majd kérdezd meg a bemutatón.

– Csak érdekelt… hogy baj–e, ha egy ilyen regény végén hepiend van.

– Nem baj, de az értékéből veszít. Ez egy reményvesztett világ. Hát gondolj csak magadra.

– Köszi. A Pinceajtót hepienddel zártad.

– Még nem jött el az ideje a hepiendnek – legyintett a férfi, mintha egy legyet akarna elhessegetni maga elől, aztán belekortyolt a kávéjába, és elhúzta a száját. Cukor és tej nélkül itta, mert ez segített keserűbbnek látni a világot. Márpedig most ez illett hozzá. Már kezdett lelkileg felkészülni a bemutatóra.

– Kik lesznek ott? – kérdezte Noémi már búcsúzáskor, az utcán.

– Újságírók. Hozhatsz magaddal valakit, majd leültetjük. Legalább nem lesz annyi üres szék. Hozd el az egyik barátnődet. Vagy a barátodat. Lesz néhány

díszvendégem is. Eljön valaki a kulturális tárcától, állítólag. Ott lesz néhány irodalmár, és egy–két politikus, talán. De van egy nagy dobásom is: meghívtam Krakicsékat. Az asszony nagy rajongóm. Szerintem ráveszi a férjét, hogy jöjjenek el. Az elveink nem egyeznek, de egy kis támogatás sosem árt.

Noémi elsápadt. Krakicsék is ott lesznek. Talán. De ez még jó is lehet, nem? Szólnia kell Lábicsnak, hogy jöjjön el ő is a rendezvényre.

– Én is akartalak hívni – mondta Lábics Zozó, amikor Noémi rögtön, miután elvált az írótól, felhívta. – Ma délután négykor Farkas fogad minket az irodájában.

– Ezt hogy érted el?

– Nem tudja, hogy te vagy az. Azt hiszi, egy új ügyet akarok megbeszélni vele. A saját nevemben jelentkeztem be. Megpróbáljuk, aztán meglátjuk, mi lesz. Találkozzunk fél négykor a Kossuth téren, onnan majd odasétálunk. Én az egyetemről jövök. Egyébként miért hívtál?

– Majd elmesélem az ügyvédi találkozó után.

Noémi bontotta a hívást, és látta, hogy időközben a nagynénje kereste. De hát mit mondhatna neki? Semmi változás. Ők ott, Szegeden, a nagyszülei és az anyja húga azt gondolják, hogy az anyja idegösszeomlást kapott. Meglátogatták még az első napokban a neurológián, de Noémi semmiképpen sem szerette volna, ha a zárt osztályra is bemennének hozzá. Hívták őt a nyáron, költözzön hozzájuk. Csakhogy ő nem akart Szegedre költözni, még csak pár hétre sem. Mint ahogyan az apai nagyszüleinek is nemet mondott. Kitalált magának egy barátot, egy élettársat, akinél lakhat. Ez megnyugtatta őket. Az apja szülei már nyugdíjasok voltak, az életüket kitöltötte a telekre járás, a nagyapja nyugdíjasként természetjáró túrákat vezetett, a legjobban az érdi telkükön érezték magukat. Noémi szerette őket, de nem tudta volna elképzelni, hogy beköltözzön hozzájuk a zuglói ikerházba. Nem is akarta látni a nagyanyja kétségbeesett tekintetét. Elég volt neki a saját kétségbeesése.

– Már megint mibe tenyereltél? – Finom volt az érintése, Niki közelebb is húzódott a férfihoz, aki az ágy mellett állt farmerben, pulcsiban, zokniban, megsimítva a lány arcát. Niki észre sem vette, amikor hazaért, átaludta az egész estét, az éjszakát. Az órájára nézett: reggel hat óra húsz. Este hat körül esett be az ágyba. Átaludta András érkezését, és majdnem lemaradt a távozásáról is.

– Mire célzol? – kérdezte rekedten.

– A patikás ügyre.

– Miért? – vált hirtelen éberré.

– Titkos az akta. De azért láttam, hogy ki kellett adniuk egy sajtóközleményt – nevette el magát a férfi. – Lázasan sem tétlenkedsz.

– Mi az, hogy titkos?

– Nem férek hozzá. Titkosították.

– Szerinted miért kell titkosítani egy ügyet, ami arról szól, hogy állítólagos receptekkel való visszaélés miatt rajtaütöttek egy patikán, vagy a hírek szerint több patikán is?

– Nem találgatok.

– Politika – sóhajtott a lány, és már gondolatban sem tette oda a kérdőjelet a szó végére. Megszokta, hogy mostanában szinte minden ügy, amit az online–nál találnak, a korrupcióról szól, minden szinten. Elhallgattatások, fekete pénzek, zsarolások. Néha már valóban felüdítő volt a női magazinoknak dolgoznia, kezdte megérteni Csillát, a szépségrovatos kolléganőjét. Az ő életében csak csillogás volt, meg krémbemutatók, illatorgiák, európai hajóutak nagy dőzsölésekkel, napozással, ahol egy–egy szépségterméket bemutattak az újságíróknak. Hát, az egy másik műfaj. Már nem is találta annyira idegennek, hogy belekóstoljon, ahogy Csilla javasolta. A kolléganője szerint kevés a jó szépségrovatos – bár hogy mit kell tudnia egy szépségrovatosnak azon kívül, hogy jókat írjon a termékekről és egyensúlyt tartson a cégek megjelenései között, arról Nikinek gőze sem volt.

– Őszintén, nem tudom. De azt hiszem, fölösleges beleártanod magad – hajolt fölé a férfi, és elsöpört egy hajszálat a lány homlokából.

– Valami jó kis patikaháború…? – mosolygott a lány. – Rendben, igyekszem nem belekeveredni. Csak hát, tudod, engem… megtalálnak az ilyen dolgok.

– Aha. Ezek már csak ilyenek. Igyekezz hétvégére meggyógyulni.

– Tudom. A nagyi mondta. Bemutatja nekünk az albérlőjét vasárnap, ebéd után.

– Van albérlője?

– Úgy látszik – vont vállat a lány. – Én már letettem arról, hogy irányítsam a családomat. Feladtam…

– Na. Ez legalább előrelépés – bólogatott András. – Remélem, családtagnak tekintesz.

– Haha. Hol a kutya?

– Kiengedtem pisilni, és kint maradt. Szerintem nem lesz semmi baja, tekintve, hogy vaskos bundában jár, és nem a lakásban a helye. De ha be akar jönni, úgyis kopog. Már szétkarcolta a bejárati ajtót.

– Nehogy elfelejtsd beengedni.

– Nem fogom elfelejteni. Kijössz velem reggelizni? Tuti, hogy nem vacsoráztál. Nem akartalak felébreszteni, amikor hazaértem, olyan mélyen aludtál.

– Uhhhh – lehelte Niki, és a fejére húzta a paplant. – Inkább alszom még egyet. Bevettem abból az álmosító cuccból. Állítólag gyógyítja a megfázást, szerintem viszont altató van benne.

– Oké. Teát sem kérsz?

– Mmmm…. Nem.

– Kár. Pedig egy tea mellett elmesélném, hogy azért ráakadtam valami furcsaságra a patikáddal kapcsolatban.

– Mire? – A lány felült az ágyban. – Kijövök a konyhába.

– Sejtettem, hogy rögtön kimegy az álom a szemedből, ha riporttémát látsz. Hát már most mondom, hogy ez utóbbit felejtsd el.

– Jó.

– Nem jó. Meg kell ígérned.

– Megígérem – felelte Niki, felkelt, és elővett a szekrényből egy hosszú ujjú pólót, egy pár fenyőfamintás zoknit, és bugyiban–zokniban–pólóban kivonult András mellett a konyhába. Egész jól ment már nekik az együttélés. Bő másfél évvel ezelőtt nem gondolta volna, hogy valaha is újra egymásra találnak, és hogy kevesebb lesz a harc és a bizalmatlanság köztük, mint korábban volt. De Nikiben az a nápolyi út és a rákövetkező budakalászi eset sok mindent megváltoztatott, és amikor eldöntötte, hogy megpróbál bízni abban az emberben, akit szeret, felszabadító pillanatokat élt meg. Azóta vált a lelkében is igazán nővé. Újra hordott szoknyát, magas sarkú cipőt, már megnövesztette a haját, és bár a robogójától semmi pénzért nem vált volna meg, csodálkozva érzékelte, hogy a külső változás belülre is hatott – és fordítva. – De azért persze később használhatok belőle ezt–azt – tette hozzá.

A férfi kitárta a bejárati ajtót, és sáros tappancsokkal beszáguldott Lulu, de utolsó pillanatban a férfira sandított, és jobbnak találta lefékezni a fürdőszobaajtó előtt. Engedelmesen tartotta a lábát, hogy Niki letörölhesse egy szivaccsal, és közben vadul csóválta a farkát. A lány nyomában haladt a konyha felé, de az ajtóban le kellett ülnie. András ragaszkodott hozzá, hogy legyenek tiltott területek a kutya számára.

– Bocs, Lulu – slisszolt be mellette Niki, és Andráshoz fordult. – Igazán bejöhetne.

– Aha, aztán már tényleg az asztaltól enne, és percekkel később már az ágyunkban aludna.

Lulu csendben lefeküdt az ajtó előtt, a küszöbre tette a fejét, és bánatos szemmel nézte őket.

– Na mondd már, mi ez a gyógyszertári sztori?

– Bevitték kihallgatásra a patikád tulajdonosát. Állítólag tiltott gyógyszert forgalmazott, de ezt a kollégáim sem tudták. Gyógyszereket kellett begyűjteniük a raktárból, de nem találták, amit kerestek. Ennyit tudok, egy kávé mellett szedtem ki az egyik srácból, aki tartozott nekem egy szívességgel. Egy új egység ütött rajta a patikán, amit nemrég állítottak fel. Elvileg a szervezett bűnözéssel foglalkoznak, és még a szervezeten belül is titkos a megbízatásuk.

– Milyen gyógyszert kerestek?

– Azt nem sikerült megtudnom.

– Megmondanád, ha tudnád?

– Azt hiszem, igen – tette Niki elé a csészét a férfi. – Persze ezzel lavinát indítanék el, de így tiszta a lelkiismeretem, mert nem tudtam meg a nevét.

– Vajon ebből én mit hozhatnék ki?

– Az előbb azt ígérted, hogy a fenekeden maradsz.

– Ma itthon maradok. De nem gondolod, hogy kéne egy kicsit beszélgetnem a patikussal?

– Én csak azt gondolom, hogy családtag lettem egy amatőr nyomozó családban. Ott a nagyanyád, aki riasztópisztollyal mászkál és nyomozónak képzeli magát, ráadásul itt vagy te, akivel mindig történik valami. Aztán amikor én akartam otthagyni a testületet… én, akinek mellesleg ez a szakmája… rábeszéltél, hogy maradjak.

– Mert ez az életed. Látod Olivért. Jó fej, hogy munkát ad a nagyinak…

– Én inkább úgy fogalmaznék, hogy a nagyanyád tartja életben azt az irodát. Ha nem rakja bele a spórolt pénzét, akkor Olivér lehúzhatta volna a rolót. Eltapsolják a nagyi lóvéját.

– Van egy csomó megbízásuk. Számomra is felfoghatatlan, de tele vannak munkával. Azért megjegyezném, hogy Olivér otthagyta a testületet, aztán most figyelgetheti a kikapós feleségeket meg a félrelépő hapsikat. Nem valami nagy perspektíva.

– Nem pont ebben gondolkodtam, de majd megbeszéljük. Most indulnom kell. Vigyázz a gazdádra, és nehogy eszedbe jusson betenni a mancsodat a hálóba! – nézett a farkát hevesen csóváló Lulura, aztán adott egy puszit Nikinek. – Van tojás a hűtőben. Ha nem tudod a rántotta receptjét, hívj nyugodtan.

– Haha. Szerintem majd azért megkeresem azt a patikust.

– Szerintem pedig menj vissza az ágyba, és gyógyulj meg végre.

András kifarolt a garázsból, és még visszanézett a konyhaablakra. Meglátta a lányt az ablakban. Niki integetett neki, majd hirtelen felrántotta a pólóját, és kivillant a melle. András elröhögte magát. Intett, megvárta, amíg Niki eloltja a lámpát a konyhában, és elindult. Bár már évek óta itt lakott, mostanában kezdte otthonnak érezni a házát. Tudta, hogy Niki beengedi majd a kutyát a hálóba (az ágyba biztosan nem), de jó érzés volt, hogy a vadóc, akibe egy furán sikerült mozis randi alkalmával beleszeretett, kezd kinyílni előtte. Volt néhány törés a kapcsolatukban, ezért már nem szabad semmit elszúrnia, ezért is osztotta meg vele a patikával kapcsolatos infót.

Niki bevette a megfázás elleni gyógyszerét, és beslattyogott a hálóba egy nagy csomag papír zsebkendővel, Lulu kíséretében. A kutya előbb ugrott fel az ágyra, mint ő.

– Pofátlan vagy, lefelé! – mondta neki, és miután a kutya leugrott a szőnyegre, a lány bebújt az ágyba. Magára húzta a paplant, majd a huzatra mutatott. – Oké, most már jöhetsz.

Lulu begömbölyödött a lány térdhajlatába, és perceken belül mindketten elaludtak.

– Jó lenne mindig így – suttogta Augustina, és szorosan hozzábújt Benhez. Későre járt, ideje volt hazaindulnia. Az esti utcai táncot is lemondta, mert Ben szólt neki, hogy korábban haza tud érni a munkahelyéről.

– Ühüm – felelte a férfi szórakozottan, és felült az ágyban. Izmos volt a felsőteste, köszönhetően az edzőtermi óráknak, amit a cége finanszírozott számára. Meg ezt a lakást is a cégtől kapta… Gyönyörű, világos, hatalmas, a város szívében, egy régi, de felújított házban. Ben biztosan fontos ember a cégnél, gondolta Augustina, hiszen egy új Porsche Cayenne–t bocsátottak a rendelkezésére, itt ez a luxuslakás, a hozzá tartozó, legalább hetven négyzetméteres tetőterasszal, ahol a tuják mellett egy beépített jacuzzi bújt meg két meztelen nőalakot formáló szobor mögött. A lány tudta, hogy Ben első osztályon utazik, ha az USA–ba vagy a világ bármely részére repül, hogy a hobbija a vitorlázás, van is egy jachtja, amit a Karib–térség egyik szigetének kis kikötőjében tart. Megígérte, hogy egyszer majd elmennek oda hajózni. Egy hétig kettesben lesznek…

Augustina sejtette, hogy akkor majd jobban haladnak a tánccal is. Ben az utóbbi időben nagyon sokat dolgozott, alig–alig vett részt a táncórákon, pedig ő elmondta neki: ha megtanul táncolni, ha képes lesz ritmusra vezetni, ha megérzi a mozdulatokat, akkor az egész életében sikeres lesz. Ben erre azt mondta, hogy elég sikeres ő így is. De a lány sejtette, hogy Ben a szakmájában nagyon meg akar felelni. Könnyebb lenne, ha megérezné az erőt saját magában. Hiszen ott volt benne, Augustina ezt pontosan tudta.

– Egyszer nálad alhatnék – sóhajtotta a lány. A férfi hátrafordult, játékosan végigsimított Augustina hasán, aztán megfogta a karját, és felhúzta őt ülő helyzetbe. – Mondjuk egy olyan hétvégén, amikor a szüleim elutaznak. Néha elmennek apám nővéréhez. Olyankor egyedül vagyok otthon. Két hét múlva… például.

– Majd meglátjuk – állt fel a férfi. Magas volt, és kirajzolódtak az izmok a karján, a lábán, na és persze a mellkasán. Egyedül a hasa tájékán volt rajta egy kevés zsírpárna, tényleg nem sok, és Augustina szerette megsimogatni a férfi hasát. – Gyere, menned kell. Nem lenne jó, ha a szüleid gyanút fognának.

Augustinának imponált, hogy Ben ennyire a szívén viseli, hogy az anyjáék nehogy elzárják tőle. Gyorsan felkapta az ágy mellé ledobott bugyiját, aztán egyesével felszedegette a ruháit, és megállt a hálószobaajtóban. Odabújt a még mindig meztelen férfihoz, de az hárító mozdulatot tett.

– Ne izgass fel újra – mondta. – Felöltözöm, mert még vissza kell mennem az irodámba. Az Obeliscóig együtt mehetünk.

– Mennyit dolgozol – dünnyögte Augustina. Amíg a férfi öltözködött, ő a fürdőszobatükörben gyorsan kisminkelte magát, piros rúzzsal kihangsúlyozta a száját, mintha az utcai táncról érkezne haza. Vastag szálú, fekete haját szorosan lefésülte, és szigorú kis kontyot tűzött magának. A táskájában ott volt a fellépőruhája és a cipője, de általában valamelyik étterem mosdójában vagy egy áruházban át szokott öltözni civilbe, mielőtt hazamegy, úgyhogy teljesen rendben volt, hogy farmerban van és pólóban. A bejáratnál belebújt a fehér tornacipőjébe, és leliftezett a férfival a garázsba.

– Akkor együtt töltjük a hétvégét, ha a szüleim nem lesznek itthon? – kérdezte, amikor a férfi megállt az Obeliscónál a pirosban.

– Addig még találkozunk, és megbeszéljük.

Gyorsan megcsókolták egymást, és Augustina kipattant az autóból. Integetett Ben után, mindaddig, amíg csak el nem tűnt a szeme elől a fekete autó.

Ben szorosan markolta a kormányt, és már rég nem a lányon gondolkozott. Hamarosan ünnepelt ember lesz belőle, és erre most már lélekben is fel kell készülnie. Bár talán erre készült egész életében, csak az előzmények ismeretében sosem hitte volna, hogy valaha is ország–világ előtt elismerik a tehetségét. Nemsokára felvirrad ez a nagy nap az életében.

– Szóval ő egy beatzenész – hajolt oda az asszony a monitorhoz.

– Rock, Ilonka, rock.

– Az ugyanaz, nem?

– Nem ugyanaz, de most nincs idő ezt elmagyarázni. Ne hozza elő ezt a beat–dolgot, mert lehet, hogy megsértődik.

– És mit akar?

– Hamarosan megtudjuk.

– Kicsit unom a megcsalásokat. Valami izgalmasabbat is el tudnék viselni.

– Hát én csak annyit kérek, hogy ne akarja újra túszul ejtetni magát. – Olivér beleszívott az elektromos cigibe, mélyen letüdőzte, és megállta, hogy ne szidja magában az öregasszonyt, amiért nem engedi rágyújtani. Az elektromos cigiben nikotinmentes vaníliatöltet volt, mert Ilonka szerint nem veszi jól ki magát, ha nikotinszagút lehel az ügyfelekre, hiába mondta neki, hogy a nikotinos töltetnek nincs szaga. Szóval nincs cigi munkaidőben. Az utóbbi három napban a nikotintapaszával nyűglődött, és szívta ezt a szart. Hátha tényleg leszokik. Bár eredetileg nem látta értelmét, de azóta a barátnője – évek után először – csókolózott vele, és ez hirtelen úgy hatott az szexuális életükre, mintha egy tesztoszteronbomba robbant volna a hálószobájukban. Szóval ideje volt megfontolnia, hogy marad ennél a vaníliás szarságnál.

– Valami nagy ügyre vágyom. Igazi nyomozói feladatra – mormolta az asszony elégedetlenül.

Amikor csöngettek, Ilona megigazította magán a lánya régi ruhái közül előbányászott és eltulajdonított hosszú, fényes fekete szoknyát és a zöld blézert, ami ugyan szűk volt rá, de ha nem gombolta össze, még jól is mutatott a fekete pulóverén, és az ezüstszínű bakancsában a bejárathoz csattogott.

A zenész az ajtóban állt. Felborzolt, ritkuló haja a sárga különböző árnyalataira volt festve, a szempillája viszont szénfeketére. Bokáig érő, fekete télikabátot, szegecsekkel kivert farmert és fekete–fehér gengsztercipőt viselt. Piros sál lógott a nyakában, amit fehér csillagok díszítettek. Napszemüveg díszelgett a homlokán, holott köztudomásúlag már hetek óta nem bukkant fel a nap a város felett.

Ilona elgondolkodott, hogyan találná meg a lehető leggyorsabban a hangot a beatzenésszel, a megfelelő köszönést kereste, aztán úgy érezte, hogy meg is van a legjobb üdvözlő szó.

– Háj – mondta. A zenész furcsálló pillantást vetett rá.

– Kézcsók. Anton vagyok. Balassa Anton. A… detektívhez jöttem.

– Én vagyok.

– Én egy férfival beszéltem.

– Ja? Vagy úgy. Ő a társam. Na, akkor spurizzunk az irodába. – Örült, hogy előbányászta valahonnan ezt a modern szót. „Spurizzunk”, ezt biztos ismerik az efféle sárga hajú beatzenészek, gondolta. Elindult a férfi előtt, aki csodálkozó tekintettel követte az ezüst bakancsos, alkalmi szoknyás öregasszonyt. Az irodába belépve alaposan végigmérte az öreglány társát, a sovány, csibészes képű, bokalengő farmert viselő pasit, aztán vállat vont, és kabátban leült velük szemben az egyetlen üres székre.

– Szeretném, ha bizalmasan kezelnék az ügyet – kezdte. – A feleségem… – Most jön, hogy félrelép az asszony, gondolta Ilona. – …tetoválóművész. A szomszéd utcában van a stúdiója. Mármint nem a maguk szomszédságában, hanem a házunk mögötti utcában. Gyönyörű alkotásokat készít – mondta, majd felállt, ledobta magáról a télikabátot, villámgyorsan kibújt a hosszú ujjú, fekete pólójából, és mielőtt Ilonka le tudta volna hunyni a szemét, körbeforgott előttük. A mellén egy szentjánosbogár világított. Valóban, szinte világított a színes rajz. A hasán körben egy inda kúszott végig, egészen a keresztcsontjáig. A hátán az inda mögül egy leguán figyelte a magánnyomozókat. A leguán szeme két apró, fényes piercing volt. Egy egész állatkertet visel a bőrén, futott át az asszony agyán. – Van még rajtam néhány rajz.

– Eltekintünk a további vizsgálattól – szögezte le Ilonka, ügyet sem vetve Olivér korholó tekintetére.

– A feleségem tehát nem egyszerű tetováló, hanem művész. Igazi művész – tájékoztatta őket a zenész. – Képzőművésznek is mondhatom, mert a saját, egyedi rajzait viszi fel a kliensek bőrére. Egy rajz – egy kliens. Mindegyik egyedi és megismételhetetlen. Mindegyiket hetekig, sőt néha hónapokig tervezi, rajzolja, figyelembe véve az illető anatómiai adottságait is. Az én leguánom például kitátja a száját, ha lehajolok. – Ilona a fejét rázta. Bele se akart gondolni, miért jó az egy nőnek, ha a férfi az ágyon ülve lehajol, és a nőre rávicsorog egy leguán a férje hátáról. – Ez az igazi művészet – folytatta Anton. – És mivel időigényes, és némi ihletre is szükség van, ezért nem olcsó mulatság – hallgatott el. – Az utóbbi időben viszont valakik ellopják a feleségem terveit.

– Honnan? – kérdezte Olivér, az elektromos cigit forgatva a kezében.

– Hát ez a kérdés. Hogy honnan és hogyan? Mire a feleségem eljutna odáig, hogy a kész tervet véglegesítse az ügyfelével, általában a terv felbukkan valahol máshol. Egy kép egy már elkészült tetoválásról, persze nem olyan művész igényességgel, de tény, hogy valahogyan ellopják a terveit. Több tetoválónál is felbukkant már egy–egy tetoválásterve, kész munkaként. Én elmentem hozzájuk, nem voltam rest végiglátogatni őket. Egytől egyig azt állították, hogy a neten találták a rajzot. Illetve valaki azt mondta, hogy a vendége találta ki a kreációt. Márpedig a feleségem nem honlapokról lopja az ötleteit, hanem maga találja ki. Én látom, mennyit dolgozik velük.

A zenész utána elmondta, hogy most már csak otthon rajzol a felesége. Három hónapja már lefotózza és lementi a kész terveket a laptopjára és telefonjába, az eszközöket mindig magánál hordja, és senki más nem kezeli őket, és magát a rajzot iratmegsemmisítőben megsemmisíti. Mégis felbukkan pár nap múlva valamelyik tetoválószalon portfóliójában a kész tetoválás. Nem jár be hozzájuk senki a házba, a barátokon, a gyerek barátain és a takarítónőn kívül, kamerát is felszereltettek. Teljesen érthetetlen az egész.

– Tudnak segíteni? – tárta szét a kezét. Az asszony vidáman, Olivér meggyőzően bólogatott.

– Én megyek terepre – közölte Ilona. – Majd én kiderítem, hogy tűnnek el azok a képek.

A zenész egy pillanatra fancsali képet vágott, majd megadóan bólintott.

– Eljátszom az anyját, rendben? Él az édesanyja?

– Igen, de vidéken lakik.

– Hát akkor most felköltözik Budapestre. Legalábbis az én személyemben – mosolygott Ilonka. A zenész bánatosan visszamosolygott.

– Na jó, én elvállaltam ezt a hülyeséget – mondta az asszony a társának Anton távozását követően –, viszont cserébe kérek némi háttérmunkát. Ki kéne deríteni, kik állnak emögött a két cég mögött, és van–e valami suskus…

– Suskus? – kérdezett vissza Olivér, és megnézte a cetlit, amit Ilonka az asztalra tett.

– Svindli, mit tudom én. Valami galádság. Csalás. Rablás. Gyilkosság. Nem tudom.

– Miért nem tudok én erről a két ügyről? Hol vannak az akták?

– Az unokám kért meg egy kis kutatásra. Ez a két cég meg akarja venni a szerkesztőséget, ahol dolgozik.

– Niki? Akkor hamarosan szép kis slamasztikába keveredünk – vágott vészjósló képet Olivér. – Ráadásul, ha nem tévedek, ingyen dolgozunk…

– Munkára, drágám. Én megnézem, milyen ez a tetoválószalon. Még sosem jártam efféle helyen…

– Csak óvatosan, semmi meggondolatlanság. Nem mutat jól egy magándetektív nyakán a tetkó – vigyorodott el a férfi.

– Nem hiszem, hogy ez vicces lenne. Megyek terepre – mondta, hangsúlyozva önnön fontosságát. Imádta a terepmunkát, vagy legalábbis azt a tevékenységet, amit annak gondolt.

Noémi az anyja iPhone–ját forgatta a kezében. Az Ugocsa utcai könyvtárban ült, itt volt tag kisiskolás kora óta, és amikor egyedül akart maradni a gondolataival, már kisgyerekként ide menekült. Most is ide jött. Még volt ideje a Lábiccsal megbeszélt találkáig, és biztosan tudta, hogy olyan helyen akarja megnézni az anyja telefonját, ahol érzi a fészekmeleget. Itt ismerik, de nem zavarják őt. Gyakran írta meg a könyvtárban a leckéjét, amikor még általánosba járt. Gimnazistaként is bejött néha – bár miután megkapta a saját első laptopját, egyre ritkábban – felkészülni egy–egy dolgozatra, de leginkább azért, mert olyan volt neki ez a hely, mint a második otthona, azzal a különbséggel, hogy itt önálló volt, és senki sem zavarta.

A telefon már hónapok óta nála volt, pontosan azóta, hogy az ügyeletes orvos a pszichiátrián átadta neki, mondván, a kórházban hamarosan hűlt helyét lelnék. A telefon még nem volt lemerülve, amikor átvette, ennek ellenére nem nézett bele. Repülőgép üzemmódba tette, hogy ne engedje a bejövő hívásokat, sms–eket, de nem kapcsolta ki, és néha feltöltötte. Sejtette, hogy eljön ez a nap is… amikor bele kell néznie. Nem örült neki, mert félt, hogy mit fog majd találni, ugyanakkor, ha Lábics valóban eldöntötte, hogy segít neki, akkor meg kell tennie, hogy megtudjon mindent, ami kapcsolatos lehet az apja ügyével. Kockáztatva, hogy esetleg az apja ügyétől független titkokat találhat az anyja telefonján.

Ült az egyik kis zugban, az asztalon kinyitva hevert előtte Anna Gavalda kisregénye, a Kis kiruccanás… Négy testvér közös kalandja, amely megerősíti köztük a köteléket, és egyben lezárja a gyerekkorukat. Noémi egyik kedvenc könyve, mert bár bele–belesajdult a szíve, hogy neki nincs testvére, mégis mindig úgy érezte, amikor újra elolvasta a történetet, mintha benne élne, mintha ő lenne a láthatatlan ötödik testvér… és annak idején persze otthon felhőtlenül olvasta. Ott volt neki a család, az apja, aki imádta, az anyja, akiben egyben a legjobb barátnőjét látta. Más érzés volt most belelapozni a könyvbe, de hát most nem is olvasni jött. Gavalda írása csak erőt adott neki ahhoz, amire készült.

Belépett a beállítások menübe, és kikapcsolta a repülőgép üzemmódot. A telefon keresgélte a szolgáltatóját, és amikor megtalálta, nyomban pittyegni kezdett. Sms, e–mailek, alkalmazási értesítések érkeztek. És egy üzenet a szolgáltatótól, ami azonnal felvillant a képernyőn: a feltöltőkártya egyenlege ötszáz forint alá csökkent. Az anyjának nem feltöltőkártyája, hanem előfizetése volt. Nem értette az egészet. Mielőtt megnyitotta volna a levelezést vagy az üzeneteket, ismét visszalépett a beállítások közé, hogy megnézze a készülék hívószámát. Rámeredt a számra, és egyáltalán nem volt ismerős. Az anyja számát fejből is tudta, annak ellenére, hogy a kedvencei közé programozta a készülékében. Beütötte a saját telefonjába a számot, és rányomott a hívás ikonra. A mobil rögtön kiírta: Apu2. Vagyis az apja száma, amit Noémi nem jegyzett meg, mert mindig az ősrégi számán hívta őt, és ez csak a póttelefonja volt, nyomatékosan kérte, hogy a másikon keressék. De hogyan került a kártya az anyja mobiljába?

A homlokát ráncolta. Az anyjáról nem feltételezte, hogy cserélgette volna a kártyákat, úgy gondolta, hogy nem is tudja, hol kell kicserélni a mobilban a kártyát. Márpedig… Az anyja telefonját tartja a kezében, hiszen az anyjáé volt ez a fehér telefon, az apjáé fekete. Hacsak… hacsak nem…

Gyorsan belépett a beállításokon belül az infó menübe. Rögtön legfelül rámeredt a névre. Rónai2’s

iPhone. Nemcsak a szám, hanem a készülék is az apjáé volt. Gyorsan kezdett verni a szíve. Ez jót jelent, hiszen meglehet, hogy ott a bizonyíték a kezében. Azonban veszélyes is lehet, mert olvasott már ezt–azt a telefonok lekövethetőségéről. De talán csak nem álltak rá az apja tartalék számára…

Ráklikkelt az sms–ekre. Rögtön legfelül ott volt az anyja keresztneve, belenézett, és elolvashatta, amit az apja írt az anyjának, utoljára:

Eljött a nap. Ezt töröld ki, és húzd le a kártyát. Szeretlek. Nincs még vége semminek.

Megnézte az időpontot: június 30–a, az apja letartóztatásának napja.

Egyetlen olvasatlan sms volt, ismeretlen számról, de Noémi csak az első sorát tudta elolvasni a betekintő ablakban:

Kérek egy visszahívást…

Nem klikkelt rá, inkább belépett az apja levelezésébe. Csak egy yahoo–s postafiók szerepelt benne, amiről sosem hallott, és ami tizenöt olvasatlan levelet jelzett. Végigpörgette a bejövő leveleket, a legtöbb spamnek tűnt, egyelőre nem fedezett fel számára ismerősnek tűnő feladót. Arra a következtetésre jutott, hogy ezt a címet kevesen ismerték. Kíváncsi volt, hogy az apja letartóztatása előtt milyen levelek érkezhettek, elkezdte visszafelé pörgetni, hogy megtalálja az utolsó, apja által elolvasott e–mailt. Azt nézte, hogy hol nem jelenik meg az olvasatlan levélre utaló kék pötty, pörgette, pörgette, még egyszer le is lassult a telefon. Gondolta, hogy esetleg rácsatlakoztatja a telefont a sajátjára, hogy felturbózza a saját 3G–jével, mert talán már túl kevés pénz van a kártyán a nethez, de végül betöltődtek a levelek.

Az apja utolsó olvasott, ráadásul fontosnak jelölt levele egy repjegyes cégtől érkezett, a tárgya pedig ez volt: Noémi, Rónai.

Izgatottan ráklikkelt a levélre, és meghökkent.

Az üzenet tartalma egy csatolt fájl volt, RonaiN1009 elnevezéssel. A lány rákattintott.

A csatolmány egy elektronikus repülőjegyet tartalmazott. A lány meghökkenve látta, hogy a jegyet Rónai Noémi nevére állították ki. Az úti cél: Buenos Aires. Indulás: jövő hét hétfőn.

Bár úgy tűnt, mintha odafigyelne az előadóra, Lábicsnak mégis máson járt az esze. Rónain. Annak idején, a gimiben Rónai mentette meg a kirúgástól. Valójában megérdemelte a töritanárnő azt a kis tréfát, de túlzottan kockagondolkodású volt, és sejthették volna, hogy nem fogja érteni a humort. Utólag persze lehet, hogy nem volt olyan jó tréfa feltörni a Facebook–fiókját és kiposztolni onnan a nyári bikinis fotóját a suli oldalára, a tanárnő nevében, de aki a gyereke keresztnevéből és születési évszámából kombinálja a jelszavát, az ne lepődjön meg, ha betörnek a fiókjába. Mivel a töritanár gyereke is a gimibe járt, így a születési évszámát is tudták, és ebből Lábicsnak a jelszót kikövetkeztetni nagyjából akkora feladat volt, mint másnak elolvasni a menüt a menza falán.

Rónai volt az, aki segített rajta. Az apja hozta létre a suli alapítványát, a szülei ismerték az igazgatót, és Noémi apja járt el Lábics érdekében, aki így megúszta egy igazgatói fegyelmivel, és el kellett készítenie a suli honlapját, miután megkövette a töritanárt. Azóta is ő kezeli az iskola weboldalát, és büszke volt rá, hogy mobiltelefonos alkalmazást is készített nekik (bár abban az évben a kettesért is meg kellett dolgoznia történelemből, ezt a húzást a tanárnő nem hagyhatta ki, de később elegánsan békén hagyták egymást). A fiú sem akkor, sem azóta nem értette, miért segített rajta Noémi, aki határozottan a suli legmenőbb csajai közé tartozott, és még értelmes is volt.

– Nem tudom – vonta meg a vállát, amikor egyszer megkérdezte tőle a folyosón. – Ballát én se csípem – tette hozzá, a töritanárra utalva. Ennyi. Sosem kerültek ennél közelebb egymáshoz, Lábics azt sem tudta, hogyan szerzett Noémi tudomást arról, hogy kirúgás lehet a csínytevés vége. És miért vette a fáradságot, hogy megkérje az apját: beszéljen az érdekében a dirivel? Ez érthetetlen volt Lábics számára. Sosem tudta meg az indítékát. Nem kezdett ki vele, nem nézett rá úgy, mint arra a kis faszra, Merdal Zsoltira, a focistára, akivel végül össze is jöttek. Megfejthetetlen volt, miért segített rajta. Most ismét felbukkant az életében, és Lábics tudta, hogy tartozik neki. De most már nemcsak azért akart segíteni, hogy letudja a tartozását, hanem mert izgatta is a feladat. Drid elküldte a kért adatokat, amelyekből kiderült, hogy a cégeket az azóta öngyilkos férfi és Rónai apja 2010–ben alapította, fő tevékenységi körük a gazdasági elemzés és a céges előrejelzés volt, szerepeltek a jelentésben a tőkeemelések, a nettó nyereség (ami az első két évben nem volt jelentős, de 2012–től viszont igen: több százmillió forintos adózatlan nyereségről árulkodott a mérleg). Drid még néhány érdekességgel szolgált: Noémi apjának cégtársa, Kovács Róbert 2009–ben nem tudta fizetni a bankhitelét, és elvesztette a kőbányai lakását, illetve regisztrált munkanélkülivé vált. Drid beillesztett egy csatolmányt a végrehajtó felhívásáról – Lábics nem is akarta tudni, hogy honnan szerezte.

A fiú a laptopján felkeresett egy webes titkosított felületet, ahonnan a kódjával belépett egy fiókba, és látta, hogy új levele érkezett Dridtől. Ezen a csatornán szoktak levelezni, leginkább Drid védelmében. Drid egy újabb csatolmányt küldött: Kovács Róbert 2010–es lakásvásárlásáról egy 2010–es tulajdoni lapot. Ezek szerint a csőd után pár hónappal Kovács vett egy hatvanhat négyzetméteres lakást egy zuglói társasházban.

Lábicsnak keletkezett egy tartozása Drid felé az új infóért.

Pár perc tűnődés után kiosont az előadásról, kivette a bringáját a tárolóból, és hamarosan már a hídon tekert.

Amikor meglátta a házszámot az Amerikai úton, leszállt a kerékpárról, és odalakatolta egy fához. A ház árnyas fák alatt állt, a bejáratához a kerten át vezetett az út. A kaputelefonon megtalálta a Kovács nevet, de nem lepődött meg, amikor a csengetésére senki sem válaszolt.

– Nem lakik ott senki – szólalt meg mellette valaki. Egy tizenkét év körüli kislány állt a járdán. Csíkos vászon sporttáska volt nála, kabátja szőrös kapucnija takarta a fejét. – Hadd üssem be a kódunkat – kérte. Lábics elfordult, de a lány újra megszólalt, továbbra is a tábla felé fordulva. – Az ismerőse vagy?… Meghalt. Nem tudtad?

– És nem lakik a lakásban senki, akivel beszélhetnék? Nem tudod, hogy bárki is tud–e róla valamit?

– Tudtommal üres – lökte be a kaput a lány. – De ha az alkeszről akarsz beszélgetni, gyere be a nagyanyámhoz. Imád beszélni, legalább engem addig békén hagy. Minden második nap feljövök hozzá suli után, edzés előtt…

– Mit sportolsz? – kérdezte Lábics, és belépett a lány mögött a kapun.

– Atletizálok. Távolugró és rövidtávfutó olimpiai bajnoknak készülök.

– Szép célok – mosolyodott el a fiú.

– Emese vagyok.

– Zo… Zoltán – mondta, rájött, hogy talán nem kéne felfednie magát, úgyhogy a vezetékneve helyett már azt mondta, ami elsőre beugrott neki. – Horváth Zoltán.

– Gyere. A nagyanyám örülni fog.

Felmentek a felújított ház első emeletére, a lány becsöngetett az egyik lakásba, és a rács mögül egy kontyos öregasszony nyitott ajtót. Gyanakodva nézte Lábicsot.

– Maga kicsoda?

– Horváth Zoltán – most már simán ment a hazugság. – Kovács Róbertről szeretnék érdeklődni. Van egy félig… szóval egy lánya, akire egy nyaralót hagyott – mondta, és arra gondolt, hogy milyen könnyű is ez, kitalálni valamilyen hülyeséget.

– Annak a piásnak? Volt egy gyereke? – Az öregasszony beengedte az unokáját, de Lábicsot nem hívta be. Visszacsukta a rácsajtót, bezárta, azonban nem mozdult az ajtóból. Csodálkozva nézett a fiúra.

– Igen. A barátnőmnek a… féltestvére.

– Hát nem csodálom, hogy nem járt az apjához. Részeges disznó volt.

– Volt neki felesége is, nem?

– Beköltözött ide egy nő, de hogy a felesége volt–e, nem tudom. Elment, már hónapokkal ezelőtt elvitte a cuccait, de annak előtte sem láttuk sokat.

– Szóval… Kovács úr alkoholista volt?

– A két szememmel láttam, amikor részegségében nem tudott feljönni a lépcsőn. A bejárati ajtónál esett össze, és mindent összeokádott. Úgy kellett hívnom egy szomszédot, hogy elhúzza onnan, és ki tudjak menni. Nagyon nagy piás volt.

– Miből tudta megvenni ezt a lakást?

– Na látja, ez az, amiről fogalmunk sincs. Úgy nézett ki, mint aki kukákból eszik, és onnan is öltözik. Néha jöttek hozzá jól öltözött emberek. Gondoltam is, hogy valami nem stimmel. De nem szóltam én senkinek. Megmondom őszintén, nem csodálkoztam, hogy felakasztotta magát… – rázta a fejét hevesen az öregasszony. – Illetve mégiscsak csodálkoztam… hogy ez a piás ember ezt végül ilyen tökéletesen kivitelezte.

– Itthon volt, amikor történt?

– Nem tudom, mikor történt. Talán este, talán éjszaka? Csak azt tudom, hogy már másnap megtalálták. Szerencsére. Érti, mire gondolok…?

– Nem járt nála senki előzőleg?

– Mondom, hogy jöttek néha hozzá. Úgy hetente kétszer–háromszor. De én nem figyeltem.

– Kik jöttek?

– Hát azt én nem tudom. Jól öltözött volt, akit néha láttam. Meg talán egy másik is jött. Férfiak, két férfi, néha ez, néha az. Csak onnan tudom, hogy párszor beléjük ütköztem a lépcsőházban, és láttam, hová mennek. De jobb, hogy már nyugalom van! Nem hiányzott ide egy részeges alak. Szóval mondja meg annak a lánynak, hogy örüljön a nyaralónak. Ki nem néztem volna belőle, hogy volt egy nyaralója. Ugyan hol? Csak nem a Balatonon?

– Bánkon – mondta, és magában nyugtázta: lassan úgy hazudik, mintha könyvből olvasná.

– Hát jó. Most már megyek. Adok enni az unokámnak.

– Most nem lakik senki a lakásban?

– Hál’ istennek, nem. Viszont akkor ezt is a lánya örökli, nem?

– Nem tudom.

– Egy a lényeg, hogy normális lakó legyen. Ne hányja össze a lépcsőházat. Nem is értem, hogy került ide az az ember… – sopánkodás közben már csukta az ajtót. Lábics halkan felment egy emeletet, keresve Kovács lakását. A nyolcas ajtón látta meg a nevet. Egyszerű ajtó volt, két sima zárral, még csak biztonsági rácsra sem költött a lakója. Állt előtte egy darabig, felmerült benne egy ötlet, majd lesétált az utcára. Sokkal okosabb nem lett. Illetve valamivel talán mégis.

Hamarosan elmondja Rónainak, hogy mit gondol a dologról.

Budapest – Heathrow (London) 18.05–19.45

Heathrow (London) – Buenos Aires (Pistarini) 22.10–08.55

Noémi csak bámulta a jegyet. Jövő hétfőre szólt. Alaposabban megnézte, de nem volt tévedés a dologban. Egy British Airways által kiállított repjegy volt a telefonon. Többször látott már elektronikus repjegyet, és ez bizony eredetinek tűnt. Buenos Aires? Argentína?

Semmit sem értett.

Becsukta a csatolmányt, és visszatért a levélhez. Egy számára ismeretlen utazási iroda volt a feladó, Mészáros Melinda ügyintéző céges aláírását tartalmazta a levél.

Noémi vett egy nagy levegőt, és bepötyögte a telefonjába a számot. Amikor felvették, Mészáros Melindát kérte.

– Én egy hétfői Buenos Aires–i jegyről szeretnék érdeklődni – kezdte óvatosan a bemutatkozás után. – Amit az édesapám vett önöknél…

– Telefonon nem adunk felvilágosítást – jött a hűvös válasz. – Csak személyesen áll módunkban foglalásokkal kapcsolatban információt adni.

– Ez nem sima foglalás. Ez egy megvásárolt repjegy.

– Csak személyesen – hangzott a válasz, és Noémi figyelmeztetést hallott ki belőle. – Ötig nyitva tartunk.

– Rendben – felelte a lány, és bontotta a hívást. Délután fél kettő volt, még belefér az idejébe, hogy elugorjon az irodába, mielőtt Lábiccsal találkozna.

Az utazási iroda egy szűk, egyirányú belvárosi utcában volt, egy félszuterén helyiségben. Az utcáról vezetett a lépcső az irodába. Mészáros Melinda, aki éppen egy ügyféllel foglalkozott, nem sokkal lehetett idősebb Noéminél, úgyhogy Noémi rögtön sziát köszönt neki.

Melinda intett, hogy várjon. Amikor végzett, magához vett néhány papírt, és odaszólt a kollégájának:

– Kimentem húsz percre – azzal karon ragadta Noémit, és a bejárat felé mutatott. Az iroda melletti süteményezőben ültek le. Melinda először elkérte Noémi személyijét, és alaposan megnézte. – Mondta a papád, hogy jönni fogsz. Azt hittem, már a nyáron bejössz a jegyért.

– A véletlenen múlt, hogy egyáltalán itt vagyok – csúszott ki Noémi száján. – És ha… ha nem jöttem volna be?

– Akkor mindenképpen megkerestelek volna – felelte az ügyintéző, és belekóstolt a zserbójába. – Nagyon fincsi. Szerintem kérj te is egy szeletet.

– Mikor kerestél volna? – hagyta figyelmen kívül Noémi a lány lelkesedését a süti iránt. – Pár nap múlva indul a gép.

– Holnap, vagy legkésőbb holnapután. Ebben maradtunk a papáddal.

– Elmeséled, honnan ismered? Tőled szokott jegyet vásárolni?

– Csak párszor vett nálam jegyet. Többnyire online bonyolította az ilyen ügyeit, legalábbis az elmondása szerint.

– És miért tett néha kivételt?

– Nem tudom, hogy ő miért tette – nézett ki az ablakon a lány –, de van néhány ügyfelünk, aki inkább fizet készpénzben, hogy ne legyen követhető, hová vett jegyet. Márpedig a külföldi légitársaságok oldalain csak bankkártyával lehet fizetni.

– Aha. De van számla, nem igaz?

– Céges számla? Nemigen kérnek ilyen utakról, az említett okból. Nekem mindenképpen ki kell állítanom számlát, de én nem ellenőrzöm, hogy helyesek–e a megadott adatok – felelte, és Noémi emésztgette a hallottakat. Ezek szerint az apja nem is tett úgy az utazási irodás csaj előtt, mintha ne akarná titokban tartani a vásárlást. Nyilván hamis adatokat adott meg a számlához.

– Hallottál róla, hogy mi történt az apámmal?

– Igen, olvastam, hogy letartóztatták. De inkább te mondd meg, hogy mi van vele.

– Hát az a baj, hogy gőzöm nincs, igazából miért tartóztatták le. Én hiszek az ártatlanságában. Az apám – még ha esetleg nem létező névre és címre kérte is a számlát tőletek – becsületes ember. Amikor vezetni tanultam, és belementem egy sárgába, ott ült mellettem, és bizony a rendőrrel értett egyet, aki szirénázva jött utánam, hogy ez bizony piros volt…

– Nem az én dolgom, hogy mit csinált. Velünk mindig rendes volt.

– Mondott valamit a jegyről? Mert… – felsóhajtott, nem tudta, mennyire lehet őszinte a másikkal, aztán úgy döntött, hogy ezen már semmi sem múlhat – …mert nekem fogalmam sincs, miért kellene Buenos Airesbe utaznom.

– Persze hogy mondott. Hiszen ha nem találtad volna meg a jegyet, nekem kellett volna keresnem téged. Azt mondta, hogy utána tudsz nézni egy–két, téged is érdeklő dolognak. Állította, hogy a filmrendezőknek kánaán az az alternatív fesztivál, ami most kezdődik, és ez a szakmai fejlődésedet szolgálja majd. Nem vett neked belépőt, de nálam hagyott ezerötszáz dollárt a költségeidre. Kinyomtattam a fesztivál programját. Alternatív filmfesztivál, bevallom, én eddig sosem hallottam róla – nyomott Noémi kezébe egy köteg papírt. – Itt a repjegyed is. Kinyomtattam. Becsekkoltalak, de tudsz változtatni a helyeden, ha akarsz.

– Filmfesztivál… – dünnyögött Noémi. – Mást nem mondott? Hol szálljak meg?

– Nem tudom, annyit mondott, hogy a belvárosban, az Obelisco környékén vannak olcsóbb hotelek is – tárta szét a lány a kezét. – Ha gondolod, segítek a szállásfoglalásban. Közölte, hogy fel fogod találni magad. Azt magyarázta, biztos benne, hogy be fogsz iratkozni egy tangótanfolyamra. Egy nagyon jó tangóiskolába. Ja… és még valami. Azt hiszem, ez fontos.

– Mi az?

– Üzent neked valamit. Megpróbálom szó szerint idézni, ez volt az üzenet: ne beszéld meg senkivel. Vele se. Ez akkor hülyeségnek tűnt, de most, utólag máshogy értelmezem. Nyilván nem akarta, hogy ha beviszik, akkor kiderüljön, hogy mennyi pénzt költött repjegyre, vagy ilyesmi…

– Aha – bólintott Noémi. Az apja nem akarja, hogy bárki megtudja… Senki sem tudhatja meg, hogy vett neki egy jegyet Buenos Airesbe. Vajon miért?

– Azt én sem értettem, miért hagy nálam költőpénzt számodra – vallotta be Melinda. – Tiltakoztam is, de végül meggyőzött, mondván, valamin összekaptatok, és nem akarja, hogy azt hidd, ez a bocsánatkérése… Nem örültem, hogy pénzt kell tárolnunk. Később kicsit ideges is lettem, amikor olvastam a letartóztatásáról. Nem keltette volna fel a figyelmemet a hír, de ismertem a nevét… szóval kicsit tartottam tőle, hogy engem is megtalálnak a nyomozók, és azt sem tudtam, hogy mit mondhatnék. A papád fontos ügyfelünk volt, és remélem, hogy majd egyszer még megint az lesz. Szerencsére eddig nem jöttek a rendőrök, most meg már nálad a pénz, én nem is tudtam róla… – nevetett.

Mielőtt elbúcsúztak volna, Noéminek eszébe jutott még valami.

– Hová rendelt még jegyet tőletek apu, emlékszel?

– Ez bizalmas infó. Amikor először vett nálunk jegyet, ígéretet tettünk arra, hogy senkinek sem adunk információt a vásárlásairól.

– Tudom, hogy sokat utazott, csak az érdekelt volna, hogy volt–e olyan város, ahová többször ment olyan jeggyel, amit nálatok vett.

Hallgattak. Aztán Melinda sóhajtott, és annyit mondott:

– Járt már ott is, ahová te készülsz. De többet nem szeretnék mondani.

– A szállását is ti intéztétek?

– Nem.

– Értem. És én mikor jövök haza?

– Nyitott jegyed van. Szólhatsz nekem, vagy a BA–n online lefoglalhatod a visszautadat, vagy akár bemehetsz a kinti irodájukba is. A reptéren, Buenos Airesben is intézheted. A papád azt mondta, te fogod tudni, hogy mikor gyere vissza.

Noémi még mindig teljes ámulatban, egy paksamétával a kezében lépett ki a sütizőből. Repjegy Argentínába, filmfesztivál, tangótanfolyam? Valóban ezt szervezte neki az apja titokban, a letartóztatása előtt néhány órával? Miféle hülyeség ez?

– Nem volt ideges? – kérdezte az utcán Melindától. – Úgy értem… volt valami, ami szokatlannak tűnt, amikor a jegyemet vette?

– Nem ismerem őt túl jól. Nem látszott idegesnek. Inkább… magabiztos volt. Azt mondta, te majd tudod, mit kell tenned.

– Hát… köszönök mindent.

– Nincs mit. És ha bármiben elakadnál, ha szállást keresel, vagy ha gond van az átszállással, hívhatsz a mobilomon, a benti számon, vagy elérsz e–mailen – adott át a lány egy névjegykártyát Noéminek. – Drukkolok, hogy jól sikerüljön a filmfesztivál. És táncolj sokat! Gyere haza egy argentin macsóval – mosolygott. Noémi nem tudott vele örülni.

A jelek szerint ez nem valami vicc. Van egy jegye Argentínába, és neki fogalma sincs, mit keresne ott.

– Van egy kis időd? – Sánta közvetlenül az ülés befejezése után lépett oda Krakicshoz. Semmi dolga itt, gondolta Krakics. Egy ideje már nem tudott megbízni senkiben, és ez az idióta pont most lép oda hozzá, amikor fotósok kereszttüzébe érnek.

– Később. Gyere át tíz perc múlva – vetette oda, és továbbment, felszegett fejjel. Az ülés zártkörű volt, de a kémprogramok elleni fellépés bizonyos lapoknál nagy érdeklődést váltott ki. Ő maga még csak nem is konyított az ügyhöz, de bizonyos okokból ott kellett lennie. Nyilatkozni aztán főleg nem akart. Pár perccel később Sánta hívta, azzal, hogy a titkárnője nem akarja beengedni. Hülyék. De a titkárnője legalább most az egyszer jót akart neki.

– Várjon öt percet, aztán bejöhet – szólt ki a titkárnőnek. Sánta igazából már nem sántikált, a gúnynevét akkor kapta, amikor lerúgták a pályán, még ifi focista korában, és utána hónapokig kezelgették, és ő egyre jobban sántított. Aztán végül megoperálták, kétszer is, a focit pedig abba kellett hagynia. Krakics azóta is Sántának nevezte magában, sőt így is szólította, amikor más nem hallotta. Mivel nem voltak párttársak, sőt nem is voltak a pártjaik egy platformon, ritkán mutatkoztak együtt, de a pártjukban többen tudták, hogy a közös gimnáziumi évek még ennyi idő elteltével is összekötő kapcsot jelentettek köztük. Sánta elvetélt belgyógyászrezidensből lett egészségügyi közgazdász, Krakics segítette politikai pályára, és az egykori osztálytárs már jó néhány egészségpolitikai kérdésben súgott Krakicsnak. Megszokták, hogy hol egyikük, hol másikuk pártja van hatalmon, illetve ellenzékben, jó hírforrást és támogatást jelentettek egymásnak. Mindketten országgyűlési képviselők lettek, és pár év kieséstől eltekintve ugyanabban az épületben dolgoztak. Ráadásul néhány éve volt az ősrégi, gimnáziumi haverságon és a politikai lobbizáson kívül egy másik összekötő kapocs is köztük. Sokkal fontosabb és sokkal erősebb, egy olyan szövetség, amelyből talán már egyikük sem szabadulhat.

– Mi a helyzet? – kérdezte, amikor Sánta belépett.

– Mi történt az ülésen?

– Megállapítottuk, hogy a kémprogramok elleni védekezés megerősítésre szorul. Az apropó az volt, hogy Rónai egy orosz cégen keresztül behatolt a rendszerbe, több alkalommal, és a tervezett helikoptertendertől kezdve egyéb titkos adatokat adott el egy ismeretlen orosz cégnek. Ennyit tudunk. Illetve azt, hogy az orosz cégtől érkező titkos pénzei után nem fizetett adót, több százmillióval megkárosítva az államot. A pénz a cégükre érkezett, de valaki levette onnan…

– Igen, ezt már ismerem – legyintett Sánta. – Rónai adócsalásért és minősített kémkedésért fog ülni. De mi van az orosz céggel?

– Nem tudjuk. Felszívódott, mint a mesében. – Krakics hátradőlt a bőrfotelben, és halvány mosolyra húzódott a szája. – Szerencse, hogy nem halászott le túl sok kényes adatot… Leszámítva persze azt, amiről senki sem beszél.

Sánta lehajtotta a fejét, és ő is elmosolyodott. Jó hecc, végül is. Negyven felett itt mindenkinek van valami sara. És az, hogy ki mit jelentett, akár a KISZ–ben, akár az egykori MSZMP–ben, bizony jó anyag lehet.

– Besúgókkal és korrupt kis gecikkel van tele az egész ház – nézett Krakicsra. – Simán el tudnánk látni egy bulvárlapot témával egész évre.

– Szerencsére nekünk nincs mitől félnünk.

Nevettek. Mint annak idején, a gimiben, amikor Tonyótól megszerezték azt a házivideót. Az jó móka volt. Tonyó attól kezdve a csicskásuk lett. Önként. Sok jó bulit rendeztek a kárára. Meg persze minden hónapban önként adta nekik a zsebpénzét. Az élet ilyen, Tonyó fiam. Nem kellett volna részegen felvenned videóra, ahogy maszturbálsz az osztálytársnőnk, Salga Betti portréjára. De főként nem kellett volna magaddal hurcolnod a suliba a kazettádat, te marha, gondolta Krakics.

– Most meg főleg – nyugtázta Sánta. – De mi lesz Rónaival? Meddig marad előzetesben?

– Már másodszor meghosszabbították. Szökésveszély. Bizonyítékok eltüntetésének veszélye. Azt hiszik amúgy, hogy meglesz az orosz cég. Nyomoznak utána. Na de ez nem a mi dolgunk. Rónai ülni fog, kémkedésért, illetéktelen adatszerzésért, mit tudom én még milyen bűncselekményért, persze az adócsalás mellett.

– És ha…?

– Milyen ha? Nincs ha.

– Ha elmondja, hogy mit tud.

– Egyrészt, és most jól figyelj: nem tud semmit. Csak sejtése volt, amikor kiugrott. Másrészt, ha elmondaná, akkor a kislányának annyi. Meg a feleségének.

– Öt évet kaphat? Hatot…? Utána kijön…

– Ha jól viseli magát bent, és akkor is, ha kijön, és még egy–két évig nem csinál semmit, akkor nem leszünk hálátlanok. Akkor megvettük a hallgatását örökre – nyugtatta meg Krakics. Azt csak magában tette hozzá: ha kijön…

– Az ügyvédje tudja, hogy…?

– Nem tudom – vágott közbe Krakics. – De nem hiszem, hogy ennyire bolond lenne.

– Nekem azért kicsit aggasztó, hogy nem volt kártya a telefonjában. És hogy semmilyen lényeges adat nem volt rajta. Egy iPhone–on! Készült rá, hogy bukta lesz.

– Remélem, hogy te nem a telefonodon tartod a bizalmas dolgaidat – morogta Krakics. A mobilos dolog neki sem tetszett. Rónai laptopján is kerestettek rájuk nézve terhelő adatokat, de semmi. Sehol semmi. Pedig valahol lennie kell, hiszen nekik elküldte azt a levelet is, amiben visszamondja a munkát, és visszautalta a munkadíjat. Az egy kicsit necces volt, szerencsére a felesége offshore cégére érkezett a pénz. A felesége valószínűleg nem is tudja, hogy van egy offshore cége. Pedig aláírta a papírokat. – Na jól van, most mindent megbeszéltünk, nem?

– Nem egészen. Például tudni kéne, hogy hogy haladnak a dolgok kint, és ott a felcserélt dobozok ügye is…

– Ezekről majd egyik este. Nálam – vágott közbe Krakics. – Átjössz, és lemegyünk borozni – célzott a lehallgatásbiztosra kialakított borpincéjére. – Akkor majd mindent megbeszélünk.

Az S. Farkas Ügyvédi Iroda ablakai a Parlamentre néztek. Noémi csodálkozva látta a táblán, hogy tizenhat ügyvéd dolgozik a cégnél. Egy csupaablak tárgyalóba vezette őket a recepciós, ők a Dunát bámulták, és Noémi alig várta, hogy elmondja Lábicsnak, mi minden történt, amióta beszéltek.

– Jó napot kívánok – hallották az ajtóból. Az ügyvéd öltönyben volt, egy tabletet tartott a kezében, a zakója alól kivillant a csíkos inge. Jóképű, napbarnított hatvanas volt, őszülő halántékkal, megnyerő mosollyal, vakítóan zöld szemmel. Lábics felé igyekezett, de amikor meglátta Noémit, megtorpant.

– Rónai Noémi – mondta hűvösen. – Ha azt gondolja, hogy egy egyszerű frizuraváltás elegendő ahhoz, hogy ne ismerjék fel, akkor nagyon téved.

– Még sosem találkoztunk – jegyezte meg Noémi.

– Ettől még felismerhetem, nem igaz?

– Nem akart fogadni – szögezte le a lány. – Többször próbálkoztam.

– Nézze, maga nem az ügyfelem. – Az ügyvéd nem mutatott a székek felé, vagyis nem kínálta őket hellyel, és ő maga is állva maradt. – Hogy egy példával világítsam meg: egy pszichológushoz járhat egy nő terápiára azért, mert szeretné jobban érezni magát, és adott esetben helyrehozni a házasságát, de a férjét nem fogja kezelni ugyanaz a pszichológus, mert az etikátlan lenne. Legfeljebb párterápián fogadja őket.

– Csak az a különbség – szólt közbe Lábics –, hogy a férj és a feleség talán nem is ugyanazt akarja. Talán a férj máshol keresi a boldogságot. Ebben az esetben viszont másról van szó. Feltételezem, hogy Noémi és édesapja érdekei ugyanazok.

– Ne haragudjon, de maga kicsoda? Igen, tudom a nevét, mert bejelentkezett, de milyen minőségben van itt?

– Ő a barátom – közölte Noémi, mielőtt még Lábics megszólalhatott volna. – És amúgy ő az egyetlen, aki mellettem áll.

Farkas arcára egy pillanatra mintha kiült volna a sajnálat, legalábbis a fiú úgy látta, aztán megkeményedtek a vonásai.

– Nézze, Noémi – mutatott a székek felé, és miután a lány leült, Lábiccsal egy időben ő is helyet foglalt a tárgyalóasztal túloldalán. – Én az apját képviselem. A célom az, hogy kihozzam, vagy legalábbis a lehető legenyhébb büntetést kiharcoljam neki. Az apja leghatározottabb kérése volt, hogy ne adjak magának tájékoztatást, sőt kerüljem is el az efféle találkozásokat. És mivel az apja a megbízóm, én tartom magam ahhoz, amire kért.

– Semmit sem tudok arról, hogy miként próbálja kihozni vagy megvédeni. Furcsa dolgok történnek, eleve elképesztő, hogy börtönbe került. Az én apám, mint kém és adócsaló?

– Nem mondhatok semmit az ügyről. Ígéretet tettem az édesapjának.

– És ha én segítek valamiben? Kideríteni ezt–azt? – A lány hangja kétségbeesetté vált. Az ügyvéd arckifejezése hűvös maradt, de megmarkolta a szék karfáját. Noémi látta, hogy mindjárt feláll, és véget ér a beszélgetésük.

– Ne segítsen, Noémi. Megvannak az eszközeink, a törvényes eszközeink az édesapja védelmére. Három ügyvédjelölt és két partnerügyvéd dolgozik rajtam kívül az ügyén. A maga feladata mindössze annyi, hogy keressen állást, és készüljön az egyetemre. És, ez a személyes tanácsom: ha jövőre az apja még nem lesz szabad, akkor is kezdje el az egyetemet. Nincs értelme a lógásnak. – Kemény szavakat használt, de mintha mosoly bujkált volna a szemében.

Pár másodpercig mindannyian csendben ültek, végül Noémi pattant fel elsőként, alig tudta visszafojtani a dühét. Ez a Farkas egy idióta. Milyen alapon ad neki tanácsokat? Talán inkább hozza ki az apját!

– Hát köszönjük a segítséget, sokat megtudtunk – ironizált. Az ügyvéd bólintott, mint akihez nem ér fel az irónia, és ő is felállt. Lábics a homlokát ráncolta, de végül ő is felemelkedett. – Semmit sem ért a látogatásunk, valóban. Csak remélni merem, hogy az apámnak mégis segíteni fog.

– Megpróbálok – mondta komolyan Farkas.

Noémi bólintott, és elköszönt. Hirtelen erősnek és magabiztosnak érezte magát, és azt is sejtette, hogy hiába a nagy humbug, a hangzatos ügyvédnevek, a panorámás, méregdrága iroda, Farkas ugyanúgy a sötétben tapogatózik, mint ő.

– Te irányítottad a beszélgetést – hívta fel a figyelmét Lábics a liftben. – Lehet, hogy jobb lett volna, ha rám bízod magad. Volt egy stratégiám… nem ennyire bekezdős, meg nem ilyen ingerült…

– Ő irányította a beszélgetést, nem én.

– Na és vannak híreid?

– Mindjárt mondom. Csak menjünk ki a házból, mert lehet, hogy itt még a liftnek is füle van.

Lábics javaslatára a Falk Miksa utcában beültek az egyik kávézóban egy csendes sarokba.

– Krakics ráklikkelt a linkre? – érdeklődött Noémi. A fiú a fejét ingatta.

– Egyelőre nem. Mondtam, hogy nem biztos, hogy ráharap a csalira.

– Mit gondolsz az ügyvédről? Szerinted ér valamit?

– Fogalmam sincs. Egy biztos: apád nem akarja, hogy belekeveredj az ügybe. Határozott kívánsága, hogy maradj ki belőle.

– Igen? Akkor ez szerinted micsoda?

A lány elővette a táskájából az anyja mobilját, és elmagyarázta, hogy mit talált.

– Szerintem mielőbb ki kell kapcsolni ezt a telefont – mondta a fiú, mielőtt Noémi rátért volna a repjegyre. – Lehet, hogy csali az egész. Elég egy kézbesített sms, és máris látják, hogy valaki üzembe helyezte a telefont. Nem beszélve a „Találd meg az iPhone–omat” alkalmazásról. Ismered apád iTunes jelszavát?

– Nem. Mondjuk, mindenhol a születési adataimat állította be jelszónak egy időben…

– Nem kísérletezgetünk. Megnézzük, mi van rajta, aztán döntünk…

Jó fél órát kutatgattak rajta, de semmit sem találtak, ami érdekes lehetett volna. Az sms–ek (alig néhány) nem fogadott hívások jelentései voltak, illetve egy üzenet egy számról, hogy hívja vissza. Kimenő sms–t nem találtak azon kívül, amit az apja a letartóztatásának napján az anyjának küldött. Az e–mailek többsége spam volt, kivéve a repjegyeset. Amikor Lábics a levelet megnyitotta, Noémi gyorsan elmesélt mindent, amit tud a repjegyről. A fiú elkerekedett szemmel hallgatta.

Ezek után Lábics repülőgép üzemmódra tette a telefont.

– Anyáddal telefont cseréltek. Gondolom, a sajátját, amit használt, valahol biztonságba helyezte, és a SIM–kártyáját vagy áttette anyádéba, vagy üres SIM–mel találták meg a telefont a letartóztatásakor. Egyforma telefont használtak, nem?

– Mindannyian teljesen egyforma telefont használunk – felelte Noémi. – Apám egyszerre vette meg mindhármunk készülékét.

– És színben is egyformák voltak?

– Szerintem mind ezüst hátlapú volt. De nem is ez a kérdés. Hanem az, hogy mi ez a Buenos Aires?

– Majd megtudjuk.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy ez egy jel. Ha meg akarod találni a kulcsot apád kiszabadításához, el kell menned Buenos Airesbe – mondta, és Noémi látta rajta, hogy tetszik neki az utazás gondolata. – Majd én segítek, amiben tudok. De valami van Buenos Airesben, hiszen máskülönben apád nem vett volna repjegyet neked.

Ha Lábics is azt mondja, hogy el kell utaznia… Még sohasem ment egyedül ilyen messzire – bár a Londonban eltöltött hetekben nagyszerűen feltalálta magát –, és abban is kételkedett, hogy egy idegen városban egyedül bármit is ki tud deríteni, de a fiú meggyőzte arról, hogy az apjának fontos oka lehetett, hogy megvegye neki azt a repülőjegyet.

Később egészen felszabadultan mesélte el, hogy szombaton ő moderál majd egy könyvbemutatót, ahol talán Krakicsék is ott lesznek.

– Ott adódhat egy kis lehetőség az adatlopásra. Én leszek a vendéged, rendben? – kérdezte Lábics, aki egészen lázba jött a lehetőségektől. Korábban csak a számítógépén követett mindenféle nyomokat, de ez az ügy sokkal inkább valóságosnak tűnt.

– Én is így gondoltam – bólintott Noémi.

– Szóval szombaton könyvbemutató, és hétfő reggel utazás. Senkinek ne beszélj az útról.

– Mit mondjak anyám orvosának? Előbb–utóbb keresni fognak… És ha végre jobban lesz, és nem láthat?

– Kérd meg valamelyik rokonodat, hogy látogassa rendszeresen helyetted. Találj ki valamit a távollétedre. Mondjuk egy németországi barátnő–látogatást, vagy ilyesmit… De mielőtt még a csomagolásra koncentrálnál, van még valami… Én is találtam valamit, és lehet, hogy a napokban érdemes lenne egy kicsit kutakodnunk…

– Konkrétan hol?

– Konkrétan? Például egy szemetesben…

5.

Manuel Rosar már megszokta, hogy állandóan az államcsőd árnyékában kell vezetnie a céget. Bár az elmúlt évek során az amerikai befektetők szép lassan lemorzsolódtak, ők még ki is fizették őket – ami abban az országban egyedülálló volt –, de lett helyettük európai befektető. Sőt. Most úgy néz ki a dolog, hogy az egyik európai befektetőjük, egyébként offshore cégeken keresztül, kivásárolná a többiek részét.

Volt egy kis gond ezzel a céggel, bár nem a fizetőképességükkel. Rosar tizenhat éve dolgozott a vállalatnál, a Naddsernél, és a kezdeti években általában nyugodt lelkiismerettel hunyta le esténként a szemét. De most itt volt ez a külföldi társaság, amit a PanStart X nevű cég képviselt, és egyre több álmatlan éjszakát okozott Rosarnak. Jött a pénz a Naddserhez, végre felépülhetett a részleg, amiről annak idején, amikor Manuel a Naddserhez került, még csak nem is álmodozhatott. És jöttek a szakemberek. A PanStart még csak kicsi volt, és csupán némi tőkével támogatta a kutatásokat. Azonban ahogy előrehaladtak a kutatások, a PanStarton keresztül a befektetők elkezdtek beleszólni a folyamatokba, és végül már komoly részesedést szereztek a gyárban. A fő termék fejlesztése egyre jobban haladt. A PanStart nyomására érkezett az Államokból Benjamin Castle, és onnantól nem volt megállás. Castle negyvenöt éves, tehetséges szakember volt, aki a tudományért élt. És nemigen voltak gátlásai. Az elmúlt években igazán megmutatkozott, hogy Castle magasról leszarja a szakma íratlan szabályait és etikai kódexét – ő azt akarta, hogy egyszer majd mindenki megismerje a nevét. A PanStart támogatta Castle tevékenységét, kutatási pénzeket különített el Castle kísérleteire, és mostanra Manuel Rosar azt vette észre, hogy nemigen van befolyása az eseményekre, amelyek két irányban ágaztak el.

Mindkét fő kutatás egy csapásirányban haladt, és mindkettőnek Ben Castle volt a vezetője. Az egyik termék már bizonyított, kipróbálása már világszerte zajlott. Nagyon nagy pénz volt benne, bár több hasonló termék volt már a piacon, de úgy tűnt, hogy a hatása jobb, mint a többié. Azonban a másik kutatás… az sokkal magasabb profittal kecsegtetett. És nagyon–nagyon veszélyes, sőt illegális, de leginkább szigorúan tilos volt.

Sosem kerülhet ki ez a termék legálisan a piacra. Viszont a feketepiacon már most dollármilliókat ért volna, ebben a fázisában. Csakhogy ez a termék, bár még nem értek a kísérletek végére, rettentően veszélyesnek ígérkezett. Manuel csak későn szerzett tudomást erről a fejlesztésről, ha korábban tudja, hogy Castle miben mesterkedik, akkor idejekorán kiszállt volna az egészből. Rosar nem tudott mindent erről a termékről, de azt igen, hogyha erről a világ tudomást szerez, főleg a tiltott kísérleteiről, akkor Ben hírhedt tudós lesz, akire hosszú börtönbüntetés vár. De inkább a tenger mélyén végzi majd, és nem önszántából ugrik a vízbe – és ez volt a legfinomabb halálnem, amit Rosar el tudott képzelni neki. Viszont a műve elterjedhet a világban, és emberek millióinak életét veszélyeztetheti majd.

Persze meglehet, hogy a produktumát megvenné az amerikai kormány. Sosem lehet tudni.

Egyelőre viszont az volt a helyzet, hogy a termékfejlesztést és a hozzá kapcsolódó kutatásokat a kezdetektől szinte teljes egészében a PanStart finanszírozta. Az európai befektetőknek abba is volt beleszólásuk, hogy a fő termékből bejövő profit hatvan százalékát vissza kellett forgatni ennek a másiknak a fejlesztésébe.

És most a küszöbön álltak. Ott tartottak, hogy már szinte a második számú termék is készen volt, vagy legalábbis majdnem készen. Még lehet rajta „tökéletesíteni”, de alkalmazható.

Ráadásul a termék kikerült a piacra. Még ha csak kis mennyiségben is, de kikerült.

A PanStart és Castle önálló akciója nyomán. Ő, a cég vezetője csak utólag, és csak egy szerencsétlen (vagy éppen szerencsés – ezt még korainak tartotta eldönteni) véletlen kapcsán értesült az ügyletről.

Rosarban felmerült, hogy ő is börtönben végzi majd, ha ez a dolog kipattan. Vagy, aminek legalább ekkora volt a valószínűsége: nem is a börtön lesz a veszte, hanem egy golyó, amit egyenesen a fejébe kap majd.

Nem voltak szép kilátások. Két választás állt előtte: vagy megadja magát, és élvezi a jólétet, amíg lehet – vagy megpróbál tenni valamit, hogy rendbe hozza a dolgokat, és életben maradjon.

Csak hát az utóbbiért tenni nem egyszerű. Egyáltalán nem. És a „rendbe hozás” sem garancia arra, hogy megússza ezt az egészet. Nem beszélve arról, hogy pillanatnyilag fogalma sem volt arról, mit tehetne, hogy a dolgok elsimuljanak. A szikra bármikor belobbanhat, és a tűzvészbe mindannyian odaveszhetnek.

– Ez meg miféle minta? – kíváncsiskodott Niki nagyanyja.

– Ez egy kínai védelmi jel – felelte a tetoválóművész, és az egyik motívumra mutatott. A művésznek nagyon sok apró fonat volt az éjfekete hajában, némelyikbe színes bőrdarabot is beleszőtt. Magas volt, és szűk, fekete, bokánál felhajtott farmert és derék fölé érő farmerdzsekit viselt, színes, testhez simuló pólóval. Nagyon fiatalnak tűnt a férjéhez, ahhoz a beatzenész Antonhoz képest. – Ezt a kínai védelmi jelet kombináltam a szeretetmotívumokkal – mutatott a mintát körbeölelő, stilizált szívre. – És ezt a mintát is ellopták. Múlt vasárnap terveztem, ma pedig megjelent egy portálon, valaki magára tetováltatta, és ő nem az én ügyfelem volt.

Ilona jegyzetelt. Már tudta, hogy az ügyfelek mindig cserélődnek, és meggyőződése volt, hogy csakis ők lophatták el a mintákat. Valaki felbérel embereket, hogy terveztessen Médivel, a tetoválóművésszel egyedi mintákat. Az ügyfél, amikor elégedett, csak továbbítja a tervet a megrendelőnek, aki feltölti ilyen–olyan ingyenes katalógusokba. Ilona biztos volt benne, hogy csakis a konkurencia, valamelyik tetoválószalon–hálózat lehet a bűnös. Ingyen tervekhez jut, amiket így művészinek neveznek.

– Előre kellene fizettetnie – jutott eszébe a megoldás.

– Már egy ideje pontosan ez történik – bólintott Médi. – Csakhogy nem tarthatom meg a pénzt, ha az ügyfelem felfedezi az egyedi, számára készített mintát valahol máshol.

– Tetoválószalon lesz a bűnös – ingatta a fejét az asszony.

– Én is erre gyanakodtam, de nincs bizonyítékom. És igazán nincs konkurenciám sem. Amit én készítek, az művészi rajz. Több napig, több ülésben készülnek a művek. Ráadásul nem a szalonok portfóliójába kerülnek a rajzok, hanem külföldi szerverekre, ingyenes képek közé. Nem értem, mi a cél ezzel, hacsak nem a munkám árának letörése.

– Hiszen a kliens, még ha meg is rendeli a tetoválást magától, akkor is árengedményt kap, miután kiderül, hogy nem egyedi a rajz – bólintott Ilona. – Persze értelmetlen letörni az árat, mert attól nekik még nem lesz több megrendelőjük.

– Na ezért fordultunk magán–nyomozóirodához. Semmi értelme az egésznek. Antonnal már többször végigrágtuk, és arra jutottunk, hogy csak valamiféle őrült rajongó bosszúja lehet.

– Gondolkozom, és holnap itt kezdem a napot.

Végül is szórakoztató ügy, gondolta. Reménykedett benne, hátha megtud valamilyen magánéleti érdekességet is a házaspárról. Elvégre a beatzenészek csalfák és alkoholisták, a tetoválónők furcsák és biszexuálisok, legalábbis azok, akik az általa olvasott krimikben szerepeltek. Mostanában, hogy a számítógép kezelését is tanulgatta, és már tudott keresgélni az interneten, valóságos csodavilág tárult fel előtte. Bármilyen témában órákig tudott olvasgatni azon a böhöm nagy monitoron. Egyre többet tudott meg a sötét emberi lélekről, ahogy naplókat meg híreket olvasgatott. Már egyáltalán nem gondolta, hogy a kedvenc krimijei csak kiagyalt történetek, mert az interneten naponta több tucat furfangos bűnügyről olvasott. Egyikbe–másikba beleborzongott, annyira nyomasztotta, a sorozatgyilkosos meg az agresszív bűnügyeket inkább csak regényben olvasta szívesen, de az agyafúrt csalókról szóló igaz történetek a kedvencei közé tartoztak. A megcsalásos sztorikról lassan mindent tudott, leginkább az internet jóvoltából, úgyhogy Olivérnek is be kell látnia, hogy a téma specialistájává vált. Most mégis furdalta a kíváncsiság, hogy ki és hogyan lopja el a tetoválónő rajzait. És miért? Ez egy jó kis ügy lesz, még ha túl sok izgalmat nem is tartogat, gondolta.

Örült, hogy hamarosan beszélhet a lányával a számítógépén, és látni is fogja őt, meg azt a jóképű olasz férjét. Nehezen fogadta el, hogy Lívia újra férjhez ment, ráadásul egy nápolyi maffiózóhoz, naponta ötvenszer elmondta neki, hogy le fogja lövetni magát Nápoly főutcáján, és egészen addig szabotálta az esküvőnek még a gondolatát is, amíg az unokája és András ki nem vitték őt Nápolyba. Akkor ült először repülőn, megrázó élmény volt. Aztán az a maffiózó levette őt a lábáról. Ezt nehéz volt beismernie, de így történt. A maffiózónak menő szabósága van odakint, és terveztetett neki a főszabászával az esküvőre ruhát, és megígérte, hogy előáll egy teljes ruhatárral. Mondjuk, az ő korában erre semmi szükség: az unokájától megörökölt ezüst bakancsot meg a lányától elcsórt nagy, lila kalapot bármihez felvette, ezekben érezte jól magát.

De azért az alatt a kint töltött két hét alatt kénytelen volt belátni, hogy a maffiózó szereti a lányát. És talán nem is maffiózó (bár ugye Nápolyban él, és van egy nagy háza, miből másból, ha nem bűnözésből szerezte?), továbbá talán nem fogják lelőni a lányát, ha minden jól megy.

Az egészben az volt a legrosszabb, hogy egyedül maradt. Hívták ugyan, hogy költözzön ki hozzájuk – de ugyan mit keresett volna Nápolyban? Most már a munkája is ide köti, gondolta önérzetesen. Meg a gonosz szomszédasszonya, akinek a macskája átjár szarni a fészerbe. Meg az unokája, az ismerősei, a kofák a piacon…

És hát most már van egy albérlője is. A héten költözködik.

Alig várta, hogy bemutassa Nikinek az új lakót.

Noémi hetente egyszer beszélhetett tíz percet telefonon az apjával, és eddig összesen háromszor látogathatta meg az előzetesben – hosszú időbe telt, mire elfogadták az apja által megjelölt kapcsolattartóként. Általában a hét második felében hívta őt az apja, de mint mindig, szinte csak érdektelen dolgokról beszéltek. Az ügyvéd, S. Farkas egy levélben hívta fel Noémi figyelmét még az apja letartóztatását követően arra, hogy a telefonbeszélgetéseket lehallgathatják, és jobban teszik, ha a folyamatban lévő ügyről a látogatások alkalmával sem beszélnek. Ez volt az egyetlen eset, amikor az ügyvéd kommunikált a lánnyal – egészen a mostani, totálisan eredménytelen találkozásig.

Ez csak átsuhant az agyán, amikor bejelentkezett nála az apja. Régen nem gondolta volna, hogy lesz olyan idő, amikor összeszorul a gyomra, ha az apja hívását fogadja. De az, hogy nem tud vele úgy beszélni, mint régen, és hogy nem tud rajta segíteni, mindig csak az aggodalmát növelte.

– Szia, kicsim.

– Szia, apa. Hogy vagy?

– A szokásosan. Te hogy vagy? Mesélj… Készülsz a sulira, ugye?

– Persze. – Ő is azzal jön, mint az ügyvéd. – Sok filmet nézek – tette hozzá, és máskor ezen el is röhögte volna magát, de most már nevetni sem tudott.

– Anyád jobban van?

– Hol így, hol úgy, de most mintha jobban lenne. – Muszáj volt hazudnia. – Megpróbálom megtudni a dokijától, hogy mikor várható eredmény a kezeléstől… Sokat alszik. – Azt nem tette hozzá, hogy a zárt osztályon alszik. Épp elég nagy sokk volt az apjának, hogy az imádott felesége pszichiátriára került. Azt sem mondta el neki, hogy skizofréniát diagnosztizáltak nála. Az apja is ideg–összeroppanásról tud, amit rohamok kísérnek. Még így is azt érezte Noémi, hogy többet mondott az apjának a kelleténél. Csak hát majd összeroppant ez alatt a teher alatt; ki mással beszélhette volna meg, mint az apjával? Illetve vele sem. Aztán eszébe jutott, hogy miben maradtak Lábiccsal. Valahogy értesítenie kellene az apját, hogy megkapta a jegyet. – Azt akartam mondani, hogy a jövő héten nem biztos, hogy beszélünk – kezdte.

– Ó, nem kell várnod a hívásomat – vágott közbe gyorsan az apja. – Éld csak az életedet, majd hívom a másik kapcsolattartómat, Gábort.

– Apa, meghívott a volt sulis társam Ausztriába. Grazba. Már régóta hív, és úgy gondoltam, hogy elmegyek hozzájuk egy kis időre, és talán a Frankfurtban élő Rékával is felveszem a kapcsolatot… Nem tudom. De hát egy kicsit gyakorolnom kéne a németet is – hazudta. Remélte, hogy meggyőzően hangzik, ha netán lehallgatnák a beszélgetésüket. Egyáltalán nem ismert semmiféle Rékát Frankfurtban, de azt tudta, hogy az egyik volt iskolatársa Grazba költözött.

– Rendben… és… örülök, ha kikapcsolódsz, Nonó. – Az apja hangján érezhető volt, hogy megkönnyebbült. Talán félt, hogy Noémi beszámol a jegyről, Argentínáról… – Én is igyekszem a lehető legjobban átvészelni ezt az időszakot. Tudod jól, hogy előbb–utóbb minden rendbe jön. Biztos vagyok benne, hogy ez az egész rémálom hamarosan véget ér.

– Nagyon remélem – dünnyögte a lány, de közben csodálkozott. A letartóztatása óta most először nyilatkozott az apja viszonylag derűlátóan a saját helyzetéről. Eddig leginkább nem is beszélt a jövőről. Mindig azt mondta, az ügyvédjére bízta a dolgot, és ő majd segíteni fog, remélhetőleg. De azt, hogy biztos benne… ilyet eddig sosem mondott.

– Te pedig ügyes és okos lány vagy. Felveszed majd szépen a fonalat ott kint. Megérkezel, és először biztos nehéz lesz majd összeraknod a dolgokat, de nagyon hamar belejössz. Tudod, hogy olyan ez, mint a biciklizés. Tanulékony vagy, és már majdnem eljutottál németből is a felsőfokig. Szép lassan felszedegeted magadra az új információkat.

– Nem jutottam el a felsőfokig – vágott közbe Noémi. – Tudod jól, hogy kihajítottak a felsőfokú nyelvvizsgáról. Néha kicsit szégyellem is, hogy van tanítványom, miközben csak középfokúm van. Persze ő meg tök kezdő… vagyis semmit sem tud.

– Na hát erre lesz jó ez az egész. Felszedegeted a nyelvtudást, az apró kis tudásanyagrészeket, és szépen összeáll majd az egész, tudsz majd mindent, ami a felsőfokú nyelvvizsgához kell, mire lejár a szabid – mondta az apja, és Noémi csak most értette meg, hogy az argentin útra céloz. Apró infókat hagyott neki… valahol… talán. – Persze, mielőtt hazajössz, azért teszteld majd a tudásodat. Hogy nehogy elbukj a vizsgán.

– Aha – felelte. Vajon mit akar mondani az apja? Kicsit sajnálta, hogy nem tudta felvenni a beszélgetésüket, illetve hogy ez az eszébe sem jutott. – És hol teszteljem?

– Biztosan tudnak ott majd ajánlani egy kinti helyet, ahol tehetsz egy próbavizsgát.

– Igen. Jó.

– Anyádnak is szólj róla. Nehogy azt higgye, hogy van valami baj – figyelmeztette az apja. Noémit hirtelen magával ragadták az érzelmei, alig tudta visszatartani a bőgést. Hogy szólhatott volna az anyjának…? Az egész helyzetben az volt a legszarabb, hogy nem számolhatott be az apjának az anyja állapotáról.

– Jó.

– Van pénzed? – kérdezte a férfi. De hiszen tudnia kellett, hogy Noémi levette a bankszámlájáról a pénzt. Ezt csak tudja… ennyire azért nem tarthatta hülyének őt, hiszen akkor nem indítaná el valahová az ismeretlenbe egy repjeggyel. Ráadásul hagyott neki költőpénzt is. Aztán rájött, hogy ez csak elterelés lehet, ilyet mindig kérdez egy aggódó apa a lányától.

– Valamennyi van.

– A szállásért nem kell fizetned. – Ez inkább kijelentésnek tűnt, ami ismét adott gondolkodnivalót a lánynak, semmint kérdésnek.

– Persze.

– Vigyázz magadra! Nem tudom, hogy ott mikor tudlak elérni, nem akarok magas számlát csinálni neked, maradjunk inkább annyiban, hogy majd próbálkozom, és ha hazajössz, akkor látjuk egymást.

– …

– Bejössz majd látogatóba – tette hozzá magyarázatképpen az apja.

– Naná. De remélem, hogy kiengednek, apa. Hiszen nem követtél el semmit. Inkább az lenne a jó, ha kijöhetnél…

– Persze hogy az lenne a jó. Vigyázz magadra, Nonó! Jó utat, tanulj sokat, használd az eszedet. És hamarosan találkozunk.

– Puszi, apu. Vigyázz magadra te is.

Miután letették a telefont, gyorsan végigpörgette magában a beszélgetést. Az apja azt mondta, hogy használja az eszét, tanuljon, és csak akkor jöjjön haza, ha biztos a tudásában. Ezek lehettek a rejtjeles információk. Hirtelen kezdte úgy érezni, hogy az apja az ő kezébe tette a szabadulásának kulcsát. Hihetetlen volt, egy kicsit elkeserítő – hiszen mit tudna ő kideríteni? –, ugyanakkor megtiszteltetésnek is vette, hogy az apja őbenne bízik. Valószínűleg jobban bízik benne, mint az ügyvédjében, hiszen ha nem így lenne, akkor az ügyvédnek vagy egy megbízottjának kellene elutaznia.

Aludt egy napot az ügyvédi találkára, és rájött, hogy valóban csak saját magára és Lábics Zozóra számíthat. Nincs senki más, akiben megbízhatna. A korábbi életében most a barátnőivel ütné el az estét és a hétvégét, talán vásárolna magának ezt–azt, talán kicsit tanulna, de semmiképpen sem olyasmin agyalna, hogy milyen „tanulmányokat” folytasson egy idegen országban, egyedül, vagyis hogyan próbáljon megfejteni egy titkot, amiről maga sem tudta, hogy milyen természetű titok lehet.

Rohadtul egyedül volt, és nem tudta, hogy valaha is sikerül–e megoldania ezt a problémát, amit az apja rábízott.

Lábics az apja futógépét használta. Nem szerette a padot, de néha felállt rá, olyankor, amikor valamin rágódott. Igazából futni is utált, csak akkor tette, ha egy problémára keresett megoldást. A pad az apja dolgozószobájában állt, az ablak felé fordítva, de mivel a kilencediken laktak, nem lehetett látni a gondozott belső kertet – Lábics csak a Római Kert szemközti teraszait látta, de azok is messze voltak. A legideálisabb hely a futásra. Mialatt megpróbál tíz kilométert lenyomni, és valósággal szenved a tízes tempótól, megfigyelte, hogy valahol az agya dolgozik, és olyan problémákra talál megoldást, amelyekre máshogyan hiába keresi.

Miután letelt az első harmad, kezdte jobban érezni magát a padon, az első húsz perc mindig kínlódás volt. Addig csak vánszorgott az idő, de mostantól egyre kevésbé figyelte a kijelzőt. Noémin gondolkodott, meg az apján. Meg az ügyvéden, aki teljesen elzárkózott a lánnyal való kommunikációtól. Nem normális reakció. Az apja titokzatos repjegyvásárlása is érthetetlen. Rónai, aki a suliban egy jó fej, körülrajongott és a szülei által elkényeztetett diáklány volt, most magányos, tanácstalan és kétségbeesett. Mi jó sülhet ki az utazásából?

Lábics érezte a felelősséget, és azt is, hogy jólesik, hogy valaki ennyire számít rá. Ő már felnőttnek számított otthon, főleg két éve, mióta megszületett az öccse – az anyja negyvenöt évesen szülte meg a testvérét, és attól kezdve ő maga még nagyobb szabadságot mondhatott magáénak, mint korábban. Bíztak benne a szülei, és azt csinált, amit akart. Tudták, hogy mi a célja, tudták, hogy az informatika a szerelme, és hagyták, hogy élje az életét. Nem akarták befogni Dani nevelésébe, felnőttnek kezelték. Nem szóltak bele, amikor az exbarátnője náluk aludt, sőt pár hónapig minden hétvégén odacuccolt.

Bármit meg lehetett beszélni velük, és ő sosem hazudott nekik.

De most fog, döntötte el.

Hazudni fog nekik, Rónai érdekében.

6.

– Még nem vagyok jól – hazudta, és a fülére szorította a telefont.

– Erre a bemutatóra el kell menned. Nincs kit küldenem, és muszáj ott lennünk.

– Tudod jól, Anna, hogy mennyire utálom ezeket a protokoll–eseményeket – sóhajtott Niki.

– Te pedig pontosan tudod, hogy nem kérnélek rá, ha lenne szabad emberem – felelte Anna, a Mademoiselle főszerkesztője. Niki sok mindenért hálás volt Annának, többek közt azért a karibi jutalomútért is, amit először el sem akart fogadni, mert jobban örült volna, ha kolléganője, Csilla kapja a feladatot, hogy lebuktassa a brazil csodadoktort. De Anna akkor úgy döntött, hogy Niki kiérdemelte a pihenésnek is felfogható utat, Csillára pedig ráfér némi hazai terepmunka, úgyhogy akkor sem engedett – mint ahogyan most sem. – Túl fogod élni. Megnézed a programot, a végén készítesz egy rövid interjút a pasival, és már ott sem vagy. Ennyi az egész.

– Nem lehetne, hogy az eseményt kihagyom, és úgy készítek vele egy rövid interjút?

– Nem lehetne. Egyébként lesz egy fotózása is, mert mint fiatal művészt, nagyon szeretik az olvasóink.

– Fingjuk sincs a mondanivalójáról – akadékoskodott Niki.

– Kinek van? – nevette el magát Anna. – Csak hát jóképű, biciklivel jár, időnként békávézik, tudod, trendi dolog manapság, ha nem autóval közlekedsz. És olyasmikről beszél, aminek felét sem értjük, de éppen ezért szeretik. Elit körökben mozog, kicsi a segge, széles a válla, titokzatos a tekintete, és jól áll neki a kultúra, na. Mi pedig egy kulturális női magazin vagyunk. Azokhoz a nőkhöz szólunk, akik imádják a magazinos tartalmat, de a menő kultúrkörökhöz tartozóknak akarják érezni magukat. És mi ezzel a lappal megteremtjük nekik ezt az érzést.

– Nagyszerű – közölte Niki. – Akkor hát, gondolom, nincs más választásom…

– Nincs – nevetett még mindig a főszerkesztő. – Viszont cserébe adok a környezetvédős összeállításodnak két oldalt.

– Kettőt?! Pedig remek fotók készültek. És tényleg fontos dolgokról szól, mert az a célcsoport, amelyik az elit kultúrkörben szeretné érezni magát, törődik vele, hogy mi történik a gondosan szétválogatott szemetével. És hogy mekkora az ökolábnyoma. Csuda jó ökolábnyomos grafikát szereztem. Igazán… én három oldalra számítottam.

– Hát akkor elszámítottad magad, mert én eredetileg csak egyet adtam volna. Csilla most jött egy kibővített szépségriporttal. Kipróbált egy csomó hangzatos kezelést: vámpírterápia, meg ilyenek. Ennek kell a hely. Már maga a név: vámpírterápia is ütősebb, mint az ökolábnyom. Sajnálom. De így is meglesz a két oldalad, rendben?

– Rendben – felelte csüggedten. De tudta, hogy van igazság a főszerkesztő szavaiban, ráadásul Annát igazán kedvelte, és tudta, hogy olvasmányos magazint kell készítenie. A Vámpírterápiával fiatalodtam cím a címlapon már önmagában eladja a magazint. Eszébe véste, hogy felhívja Csillát, aki a legkedvesebb kolléganője volt, annak ellenére, hogy bizonyára akkora az ökolábnyoma, mint egy nagyobb kontinens, és hogy az újságírói érdeklődése… hát, leginkább felszínes. De előbb persze az apját kellene felhívnia. Meg Fannit.

Aztán anélkül, hogy tárcsázott volna, végül a zsebébe dugta a telefont.

Való igaz, hogy már jobban volt, persze még nem gyógyult meg teljesen. Már nem volt lázas, nem tüsszögött, nem fájt a torka, de még taknyos volt és köhögött. Ettől függetlenül felrakta a pórázt Lulura, és elindultak a kozmetikushoz.

Lulu egy befogadott golden retriver volt, nagyjából féléves lehetett, amikor az előző gazdája lemondott róla. Lulu is az egyik, tévesen tenyésztőnek nevezett „szaporító” áldozata volt, vagyis olyan felelőtlen tenyésztőnél született, aki nagyjából minden tüzeléskor fedeztette a szukáját, hogy minél több kölyköt adhasson el. Lulunak meg kellett küzdenie a szívférgességgel, és az új gazdája túladott rajta, mert tenyészteni szerette volna, és nem vagyonokat költeni a gyógyítására… Lulu, bár gyógyultan, de rendszeres orvosi felülvizsgálatra szorulva került hét hónaposan Nikihez és Andráshoz, azzal a feltétellel, hogy ivartalaníttatni kell, és nem lakhat télen a kertben. András ezen felbuzdulva fűthető kutyaházat barkácsolt neki, de Niki csak mosolyogva nézte az igyekezetét, mert úgyis tudta, hogy bent fog aludni a kutya.

Ő nyert.

Azonban nem volt felkészülve a kutya tömött aljszőrzetének ápolására, amit lehetetlen volt rendesen kifésülni, és Lulu utálta is, amikor Niki a kefével nekiesett. Így maradt a kozmetikus, akit Lulu eleinte finoman szólva nem kedvelt, de mivel csak és kizárólag ott kapott kutyakekszet, ezért egyre inkább elfogadta a szépészeti beavatkozást. A lány pedig ezután jó pár hétig simán ki tudta fésülni Lulu gyönyörű, aranyszínű bundáját.

András megérdeklődte, hogy vajon pszichológushoz és műkörmöshöz mikor jelentik be a kutyát, de Niki ennek ellenére tartotta magát a rituáléhoz: kéthavonta meglátogatták a kutyakozmetikust.

Lulu a farát riszálva slattyogott mellette, hiába, nem volt egy agársebességű eb. Annyira megnyugtató volt Luluval sétálni, hogy igyekezett naponta tenni vele egy hosszabb kirándulást. Mindig volt kutyájuk otthon. Az anyja elvitte Jenőt, a családi kutyát Nápolyba, de Lulu a barátságossága, ragaszkodása miatt – és mert nem akart dominánssá válni, hanem elfogadta, hogy az ember a falkavezér – ritka jó társává vált.

A kozmetika bő húszpercnyi sétára volt a háztól, egy tízemeletes ház aljában. Lulu már magasan lengette a farkát a bejáratnál – valószínűleg kutyakekszek jelentek meg a lelki szemei előtt.

– Várni kell egy kicsit – mondta a kozmetikus elnézést kérő mosollyal, amikor beléptek. Egy öleb karmát vágta rövidre éppen, a kis westie–t a gazdája féltve átölelte. Nikire nézett, és mindketten zavarba jöttek.

– Ó. Üdvözlöm – köszönt a lány, felismerve az undok patikust, aki elhajtotta őt a gyógyszertárból.

A férfi mormogott valamit, és a kutyájához fordult. Niki leültette Lulut, és a körömvágást nézte, azon agyalva, hogy miként húzhatna ki valamilyen infót a pasiból. Ritkaság, amikor az emberhez házhoz megy az informátor, hát meg kéne ragadni a lehetőséget, gondolta.

De a férfi volt a gyorsabb.

– Nem tudom, miért volt olyan fontos magának az az ügy – nézett a lányra. – Minek kellett ebből cikket írni? Kit érdekel, hogy összecserélnek két gyógyszert, és kihozzák azt, ami még nem kerülhet forgalomba, majd visszahívják? Őszintén: azt hiszi, hogy ez érdekli az olvasókat? És nem az, hogy mennyibe kerül a buszjegy meg a kenyér?

Niki agyában kattogtak a kerekek. Összecseréltek két gyógyszert? És kivittek a patikába valami olyat, amit még nem engedélyeztek? Tudta, hogy óvatosnak kell lennie. A pasi véletlenül szólta el magát, ha most Niki rákérdez a dologra, akkor többé nem válaszol neki.

– Az is érdekli, persze – dünnyögte válaszképpen. – De azért az is, hogy mit kapnak a patikában.

– Nem kapott belőle senki! Észrevették, és visszavitték! Az antipszichotikumokat amúgy sem veszik tömegével… De mindegy is, minek kreált belőle ekkora cikket, nem tudom. A főnökömet majd megütötte a guta. Ha már a hírekbe kerülünk, akkor legalább legyen valami jó apropója, diabéteszszűrés, vagy ilyesmi – zsörtölődött tovább.

– Pontosan mire használják az antipszichotikumokat? – kíváncsiskodott Niki.

– Nehogy azt képzelje, hogy ismét bedőlök a trükkjeinek!

– Ne itt vitatkozzanak, mert a kutyák megérzik a feszültséget – szólt közbe kedvesen, de határozottan a kozmetikus. Nikinek még számos kérdése lett volna, bár már ennyi infóval is előrébb juthat. Hamarosan utánanéz az antipszichotikumoknak, mert ez a történet kezdett egyre furcsább fordulatot venni, pedig már az is meglehetősen szokatlan volt, ahogy a rendőrök rátörtek a gyógyszertárra.

Később, amikor Lulu már a zuhany alatt állt, esdeklő tekintettel (nem mintha ne imádta volna a vizet, csak maga szerette meghatározni, hogy hol fürdik, és nem a kutyakozmetika volt az első számú választása, hanem a közeli bányató), Niki megcsörgette Fannit, a már majdnem tizenkét éves kis barátnőjét. Hosszú ideig mosolyszünet volt köztük, Fanni anyjáéknak döntése volt ez, és nem Nikié vagy Fannié, de mostanra kezdett helyreállni a régi viszony.

– Meglátogatjuk Rolandot? Bemegyünk hozzá? – kérdezte tőle Fanni köszönés helyett, és Niki igent mondott. – De még ma, ha lehet. Szabad délutánt kaptam itthon… – Tétovázott, aztán hozzátette: – Mondtam, hogy valószínűleg veled találkozom. És azt is, hogy… hogy talán elmegyünk Rolandhoz.

Roland volt Niki első szerelme, aki miatt összetört a szíve. A fiút sok évvel ezelőtt, amikor Nikit próbálta megvédeni néhány részegtől, a vandálok agyba–főbe verték, és azóta egy rehabilitációs otthonban tengeti a napjait, a külvilágról tudomást sem véve. Niki folyamatosan bűntudatot érzett miatta, hiszen ha nem kötnek bele a részegek, Roland sem szól rájuk, és akkor ma is egészséges lenne…

Fanni története persze más eset, de azért kapcsolódik Rolandhoz, nagyon is…

Nikinek nem volt ideje tovább gondolkozni ezen, mert Lulu arra készült, hogy egy hatpontos ugrást mutasson be a kozmetikai asztalról, úgyhogy odalépett, és a marjánál magához szorította a nedves kutyát. Egy fekete kutyaorr szuszogott a pulóverébe.

– Hamarosan álomszép leszel – suttogta neki megnyugtatóan, azonban Lulut láthatóan egyáltalán nem lelkesítette föl, hogy a „szépülés” útjára lépett. De azért a kutyakekszet elfogadta.

Fanni mintha az elmúlt három hét alatt is nagyot nőtt volna, magas volt, sovány, nyakigláb kiskamasz. Színes kockás vastag harisnyanadrágban, bokacsizmában, farmerszoknyában, fekete, kapucnis pufidzsekiben ácsorgott a ház előtt, amikor – órákkal később – Niki leszállt a troliról a kapujuk előtt. Amikor Fanni meglátta Nikit, elindult felé. Lassan, kimérten, olyan igazi laza csajként… De aztán nem bírt parancsolni magának, és futólépésre váltott. A vagány kiskamasz újra gyerek volt. Niki elvigyorodott, és amikor Fanni odaért, magához ölelte.

– De jó, hogy látlak! – mormolta.

– Nagyon hiányoztál ám. Nagyon – válaszolta Fanni. – De igazad volt, hogy nekem kell bejelentenem otthon, ha találkozni akarok veled.

Niki nem válaszolt, inkább Luluról kezdett mesélni. Fanni még csak néhány alkalommal találkozott a kutyával, de így is remekül kijöttek egymással.

Bő óra volt, mire a sárga busszal kiértek a rehabilitációs központig. A bejáratig Fanni csevegős volt, mesélt a suliról, a barátnőiről, arról, hogy elhatározta: orvos lesz, aztán amikor a portás beengedte őket a kapun, a kislány elhallgatott. Hirtelen belecsúsztatta ujjait Niki kezébe, mintha még mindig kisgyerek lenne. Izzadt a tenyere, mint aki fél.

Fanni már tudta a súlyos titkot, amit részben saját maga derített fel pár éve: valójában Roland édesgyereke volt. Rolandot az ösztönei vezették a szomszédba, a szellemi fogyatékkal élők intézményében lakó egyik lányhoz, és ők ketten az ösztöntől és a szenvedélytől vezérelve estek egymásnak. A lány hozta világra Fannit, akit a születésétől kezdve Roland szülei neveltek. Ezzel nem lett volna semmi baj, ha nem akarták volna elhitetni Fannival, hogy ők az édesszülei. Ám a lány gyanút fogott, amikor említették, hogy volt egy testvére, és egyre gyanúsabbá vált neki a történet, amit a szülők Roland haláláról meséltek neki. Végül eljutott az intézetig… és abban, hogy az egész bonyolult kirakós összeálljon a fejében, valamelyest Niki is ludas volt. Ezért Niki nemkívánatos személynek számított a szülőknél, árulónak tartották, aki felkavarta az állóvizet, tönkretéve ezzel Fanni életét.

Személyes véleménye az volt, hogy Fanni életét éppenséggel Roland szülei tették tönkre a több mint tízévnyi elhallgatással, a hazugságokkal, de kényes volt ez a kapcsolat, hiszen Nikit Roland szülei a fiukkal történtek miatt is hibáztatták.

Egy időre eltiltották tőle Fannit, de a jól nevelt kislány hirtelen dacossá vált, el akart költözni, viharos volt a hangulat, mire nagyjából elcsitultak a hullámok.

Az intézet valójában inkább idősek otthona volt, Roland itt kapott szobát a szülei közbenjárására és finanszírozásával. Itt felügyelet alatt volt, és bár senkivel sem kommunikált, megszokta a közeget. Niki újra és újra megkérdezte magától, hogy miért nem tudták a szülők hazavinni a srácot, de talált felmentést, ha nagyon akart. Rolandra néha rátört egy–egy heves roham, ezért állandó felügyeletre szorult. Testileg egészséges, erős férfi, aki állandóan kataton állapotban volt, nem reagált az ingerekre, nem beszélt, nem értette, amit mondtak neki. Az agya sérült meg, ennyit tudtak a betegségéről, de biztos diagnózisa nem volt. Az acélbetétes csizmával kapott rúgás olyan elváltozást okozott az agyában, ami „pszichomotoros zavarokhoz” vezetett, ezt mondták annak idején az orvosok, amikor Rolandot elbocsátották, és átkerült ebbe az intézménybe.

Amikor felberregett a zár, Niki belökte a bejárati ajtót, és belépett. Fanni, mint egy kölyökkutya, Niki nyomában volt. Felgyalogoltak a lépcsőn, köszöntek két ápolónőnek, egy idős, madárcsontú hölgynek, aki a folyosón üldögélt, Niki beintegetett a társalgóba, ahol néhány öregember kártyázott, és egyenesen Roland szobája felé vették az irányt.

Azonban a szoba ajtaja zárva volt. Ilyen csak akkor fordult elő, ha a fiú lement a kertbe, és valamelyik ápolónő bezárta az ajtaját. Azonban most ónos eső szitált, a kert barátságtalan volt, nem éppen sétára vagy testmozgásra csábított. Niki tanácstalanul állt, majd megfordult.

– Gyere, megkérdezzük, merre találjuk – mondta Fanninak, aki még a szokásosnál is sápadtabb volt, és ijedt arcot vágott.

Az emeleti szobában két alkalmazott iratokat rendezgetett. Niki mindkettejüket ismerte, az egyik ápolónőt különösen kedvelte, mert a nő mindig azzal biztatta, hogy kórházi nővér korában látott ő már csodaszámba menő gyógyulásokat. Niki már nem hitt ezekben, de jólesett az ápolónő optimizmusa.

– Roli a pszichiáternél van – mondta a nővér, amikor észrevette őket.

– Történt valami? – rezzent össze Niki. Valahányszor Rolandhoz jött, mindig ez volt a félelme. Hogy történik valami borzasztó. Mintha halálos beteghez jönne, akinél nem lehet tudni, hogy életben találja–e még. Fanni egy az egyben átvette Niki félelmeit.

– Új pszichiáterünk van; nem is tudta? – fordult Nikihez a nővér. – Fiatal orvos, az egyik fővárosi kórházból jár ki hetente. Már vagy harmadik alkalommal van itt. És kitalált valamit Rolinak.

Mit találhatott ki? Niki agya kattogott. Nem lehet, hogy elvitetik, meg hogy zárt osztályra kerüljön… Nem tehetik vele… Újra érezte a tehetetlenséget és a dühöt, ami először akkor kerítette hatalmába, amikor megtudta, hogy Roland soha többé nem lesz egészséges. Amikor lemondtak róla az orvosok. És azóta mindig újra és újra rátört ez az érzés, még ha nem is annyira intenzíven. Most félelem társult hozzá.

– Hol van? – kérdezte a nővért.

– Az orvosi szobában.

– Beszélni akarok a dokival.

Roland a társalgóban táborozott le, nem mintha érdekelte volna Fanni, de engedelmesen ült mellette, és Fanni egy albumot mutogatott neki, amikor Niki végre beléphetett az orvosi szobába.

A doki épp kibújt a fehér köpenyéből. Fiatal volt, legfeljebb harminc lehetett. Barázdák szaladtak végig az arcán, a kora ellenére, de elmosolyodott, amikor meglátta Nikit.

– Az időseknek bejön a köpeny – magyarázta. – Amúgy nem hordom, csak itt ez a tekintély jele.

– Roland nem idős – közölte Niki, majd bemutatkozott.

– Hát nézze. Lehet, hogy maga látogatja, de igazán nem mondhatok semmit, csak Roland szüleinek. Egyébként Tördey Botond vagyok.

– Valóban nem mondhat semmit? Amikor én járok hozzá tizenéve? Amikor… – folytatni akarta, de nem sikerült. Suttogásba váltott át. – Mindent tudok róla… Ő a…

– Igen, tudom – szólt közbe a pszichiáter. – Csak jeleztem, hogy nem mondhatok semmit.

– Én… én… – Niki nem volt képes folytatni. A doki újra mosolygott.

– Azt mondtam, hogy nem mondhatok semmit, de nem azt, hogy nem is fogok semmit sem mondani. Tudom, hogy maga látogatja, amióta csak itt van.

– Akkor hát…? – Niki értetlenül nézett rá.

– Bár még nincsenek jelentős publikációim, de a skizofrénia gyógyítására szeretnék szakosodni. És, ahogy Roland szüleinek a múlt héten elmondtam, Roland tünetei a skizofrénia negatív tüneteire hasonlítanak.

– Nem értem, miről beszél. Rolandnak egy sérülés miatt… szóval nem működik normálisan az agya.

– Roland állapota pont olyan, mint amikor egy skizofrén teljesen közönyössé válik, és az úgynevezett Wahn–állapotba kerül. Vagyis nem vesz tudomást sem a belső világáról, sem a külvilágról. Sötét ködben bolyongva éli az életét.

– Hm. Szóval… téves volt a diagnózis?

– Én nem tudok semmiféle diagnózisról – nézett a szemébe a férfi. – Én azt tudom, hogy évek óta vegetál ezen a helyen. Tudom, hogy trauma érte. És azóta közönyös az egész világgal szemben. Súlyosan kataton állapotban éli az életét, vagyis bár öntudatánál van, egyáltalán nem reagál semmire.

– Tényleg nem értem, hogy mit akar mondani.

– Azt, hogy esetenként egy trauma is kiválthat arra hajlamosaknál skizofréniát. És a negatív tünetekkel is gyakran találkozhatunk, leírtak már hasonlót. Én például egy 1986–os denveri eset leírását olvasva gondolkoztam el azon, hogy Rolanddal hasonló történhetett. Abban a történetben egy nő szerepelt, akit ketten megerőszakoltak egy bárban zárás után, és nekiverték a fejét a falnak. Megsérült, de a sérülései nem indokolták az állapotát, ugyanúgy, ahogy Roland esetében sem. Rolandnál is bekövetkezhetett volna a gyógyulás, legalábbis a képalkotó vizsgálatok nem mutattak súlyos elváltozást, amikor a traumatológiai osztályról kikerült. A denveri nő négy évig volt hasonló állapotban, mígnem visszatért az Európában dolgozó apja Amerikába, és addig gyötörte a barátját, aki történetesen pszichiáter volt, amíg az kipróbált rajta egy olyan antipszichotikumot, amivel enyhébb súlyosságú, negatív tünetekkel rendelkező skizofréniás betegeket szoktak kezelni. És a nő néhány hónap alatt visszajött a traumás állapotból.

– Azt akarja mondani… – Niki lázasan gondolkozott, mert ma már másodszor találkozott az antipszichotikum kifejezéssel, ugyanakkor nem tudott erre gondolni, mert Rolandon törte a fejét, és szeretett volna rájönni, hogy a doki valójában mit akar a tudomására hozni. – Azt akarja mondani, hogy Rolandot meg lehet gyógyítani? – csúszott ki a száján a kérdés, és akaratlanul is mosoly jelent meg az arcán.

– Nem. Ezt nem mondom – rázta meg a fejét a pszichiáter. – Inkább úgy fogalmaznék, hogy talán enyhíteni lehet a tüneteket.

– Vagyis?

– Vagyis kértem teljes labort, a koponyáról képalkotó vizsgálatokat, és még néhány vizsgálatot, és ha megérkeznek az eredmények, akkor elkezdhetjük a kezelést.

– Anélkül nem?

– Anélkül is, de szeretném, ha minden eredményt megkapnék előtte.

– Tud erről valaki?

– Roland szüleivel megbeszéltem. Hogy őszinte legyek… inkább ijedtek és tanácstalanok voltak, mint lelkesek. De meg tudom érteni. Láttam már a gyakorlatom során hozzátartozókat, akik elfogadták a szerettüket egy stagnáló, rossz állapotban, amihez már hozzászoktak, és megijedtek attól, hogy mit várhatnak a kezeléstől… Mi lesz utána?

Niki izgatott volt, de azért elgondolkodott. Olyasvalami ez, mint amikor egy kómás magához tér? Mindenképpen nagy sokk mindenkinek. De hát Rolandnak van esélye? Ha csak egy cseppnyi esélye is van arra, hogy visszatérjen közéjük, akkor azt ki kell használni.

– Nagyon örülnék – nyögte ki végül. – Örülök, hogy maga lett az orvos itt. A régi dokinőnek eszébe sem jutott…

– Nem tudom, mit várhatunk – tárta szét a kezét az orvos. – Lehet, hogy semmit.

– De lehet, hogy változik valami – szögezte le Niki, majd a dokira nézett. – Nekem újságíróként pont kapóra jönne valaki, egy szakember, aki elmesélne egy–két dolgot az imént említett antipszichotikumokról. Beszélgethetnénk a napokban ezekről a szerekről? – kérdezte. Talán nem volt véletlen, hogy összefutott a patikussal a kutyakozmetikában, és esetleg az sem véletlen, hogy most ezzel a szimpatikus dokival találkozott.

– Nem megyek, eszem ágában sincs! Nem érdekelnek ezek a hülyeségek – vonta meg a vállát Krakics. Hiába nézett rá esedezve a felesége, ő elfordult tőle.

Az volt a probléma, hogy a nő elkezdett hatni rá. Már több mint egy éve megfordult valami a kapcsolatukban. Krakics most már maga előtt is beismerte, hogy szereti, ha leigázzák. Megkapta ugyan ezt korábban is egy–két nőtől, azonban sosem volt az igazi. De mióta Laurával felfedeztette az ostor erejét, és külföldről hozatott egy hatágú, csodálatos bőr segédeszközt, azóta a nő a befolyása alatt tartotta.

Szerencsére Laura nem sejtette, hogy milyen erősen tartja a hatalma alatt. Érdekes módon fordult meg a kapcsolatuk: ő maga korábban nevelő célzattal eleresztett néhány pofont, de egyszer aztán Laura nem hagyta magát tovább. És valami őbenne történt. Sajnálta és bánta, hogy korábban el–eljárt a keze, de nem azért, mert immár a feleségét akarta volna megkímélni ettől, hanem azért, mert mióta megfordult a dolog, és Laura fegyelmezi őt, hát azóta olyan érzése van, mintha folyamatosan orgazmusa lenne. Azokat az éveket sajnálta, amiket enélkül kellett eltöltenie.

Persze azért nem volt hűséges hozzá, még csak az kellett volna, hogy a nő megérezze, hogy függ tőle. Isten ments! Még a vasárnapi misén is volt nő, akivel összevillant a tekintetük, és mindketten nyugtázták, hogy pár hete milyen kellemes órákat töltöttek együtt. Igaz, Laura nemigen járt misére, legfeljebb a gyerekeket engedte el vele. A karácsonyi meg a húsvéti misén így is kénytelen volt részt venni, már csak a szavazói miatt is.

De azt utálta, ha a felesége szervezett neki programot. Itt, ebben a családban ő mondja meg, hogy hová kell menniük. Sajnos többnyire azok a programok sem a saját választásai voltak.

– Azt hittem, eljössz. Emlékezz vissza, milyen jól érezted magad, amikor egyszer azon a hajón Némethtel és a kiadójával beszélgettetek – mondta a felesége. Ő azt se tudta, milyen hajóról beszél, és hogy valójában ki ez az író, a kiadójáról meg egyáltalán nem volt fogalma.

– Az írók mind szívnak, engedélyeztetnék a füvezést meg a nyilvános szexet, vagy ha nem liberálisok, akkor seggnyalók. Esetleg mindkettő. Leszarom őket. Felőlem menj el, de én nem leszek ott.

Laurának nem volt nehéz beletörődnie. Még mindig rettenetesen bizonytalan volt, annak ellenére, hogy a férje megesküdött a saját életére, hogy az a kétmilliárdos összeg, ami a szóbeszéd szerint keresztülment a saját és néhány másik politikus kezén egy nagyvárosi beruházás engedélyezése kapcsán, pusztán pletyka, és semmi alapja sincs. A kurvázást is tagadta, és igyekezett figyelmesen viselkedni vele az utóbbi időben. Ráadásul ott volt a kulcs Laura kezében a férje kezeléséhez, csakhogy még mindig utálta magát és az egész helyzetet. És egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a férfit nem utálja.

Meddig még, meddig kell ebben benne maradnia? – Addig, amíg nem lép ki. Ilyen egyszerű. És harcolhatna is a gyerekekért. Biztos vele maradnának. Adél már nagylány.

Megrázta a fejét. Semmire sincs garancia. Semmire.

Mindenesetre elmegy arra a könyvbemutatóra, jó lesz egy kicsit hétköznapi emberek között lenni.

7.

Augustina néha elvitte táncolni Bent a tánciskolán kívül is. Voltak vacsorázóhelyek, ahol hátul lehetett táncolni. És volt egy lepukkant lakás, a La Pena szalon, az egyik étterem fölött, közel a Cafe Tortonihoz, ahová a táncosok az állandó partnereikkel jártak, kiereszteni a gőzt, járni egy tangót, a maguk örömére. Fejenként kétszáz pezó volt a belépő másfél órára. Élő zene szólt a szalonban, egy hegedűs, egy bőgős és egy zongorista játszott. A lakás fölött az egyik argentin divatcég raktára volt, úgyhogy senkit sem zavartak ezek az estek, amelyekre leginkább helyiek jártak, akik nem a kirakati tangót táncolták. Érkeztek vacsora előtt, helyett és után. A szalon este hatkor nyitott, és éjjel kettőkor zárt. Augustina járt már ott néhányszor Santiagóval.

A hétvégére Augustina szülei elutaztak, és Bent most könnyen rá tudta venni, hogy felejtse el a munkát, csináljanak együtt programot.

Ez a pénteki volt az első vacsorájuk együtt. Ben késett, de taxival jött, és természetesen steaket kért, közepesen átsütve, még egy tükörtojást is rendelt rá, Augustina beérte egy salátával. A férfi rendelt egy üveg malbecet. Koccintásra emelte a poharát.

– A hétvégénkre – érintette a poharát a lányéhoz. – Meg arra, hogy holnap délig ágyban maradunk…

– Úgy lesz – bólintott Augustina. Tudta, hogy ma nagyon csinos. Olyan ruhát viselt, amiben táncolhatott is: egy fekete selyem nyári ruhát, ami fölül a testéhez tapadt, és a szoknyarésze két hasítékon is mélyen fel volt sliccelve. Kényelmes, elöl zárt cipő, egy szling volt rajta, néhány centis, de stabil sarokkal. Augustina a mai tánchoz öltözött fel.

Csak az volt a furcsa, hogy hirtelen nem tudott miről beszélgetni a férfival. Eddig fel sem tűnt neki, hiszen vagy táncolni tanította az iskolában, vagy az ágyban ölelte, valahogy egyikhez sem volt szükség túl sok társalgási témára. De ez itt most más volt. Ben is érezhette a zavart, ami beállt köztük, mert elég rendesen nyakalta a bort, és olyasmikről kérdezgette a lányt, amiről Augustina szinte biztosan tudta, hogy nem igazán érdekli: mivel foglalkoznak a nagyszülei, mit csinálhat most Augustina macskája otthon egyedül, milyenek a tanárai, és hasonló kérdéseket tett fel. Aztán szerencsére még jobban hatni kezdett a bor, és Ben ellazult. Az étkezést félbehagyva átnyúlt az asztalon, hogy megfogja a lány kezét.

– Nem is tudom, mi lenne velem nélküled – mondta. Augustina belepirult. Nem értette, hogy miért jött ezzel Ben, aki azért nem volt az a romantikus lovag, aki folyton szerelmet vallott volna neki. Leginkább csak akkor volt szó köztük szerelemről, ha Augustina rákérdezett, hogy szereti–e – olyankor szűkszavúan mondott egy igent.

Mire véget ért a vacsora, megtudta, hogy Ben egyszer, egyetemista korában volt már nős, de a házassága két évvel később véget is ért. Azóta a kutatásnak szentelte az életét, mint mondta, ez egy igazi eljegyzés. Valami filmről is magyarázott, de a lány nem értette, milyen filmről van szó, de egy közelgő bemutatóra utalt, ahol neki is nagy szerepe lesz, mert bemutatják a munkásságát – bólogatott, és az eljegyzésre gondolt. Korai volna még férjhez mennie, úgyhogy nem bánta, hogy a férfi nem vágyik a házasságra. A lényeg, hogy most előttük áll egy egész hétvége!

Mire odaértek a La Penába, Ben spicces volt, és a lánynak is a fejébe szállt az a kevéske bor, amit elfogyasztott. Nem szokott inni, nem is kedvelte a bor ízét, de hogy Ben ne szólja meg, kiitta a poharából a nedűt.

Rajtuk kívül két pár táncolt az érkezésükkor. Parkettás, vakolatlan lakás volt, egy gyenge fényű kristálycsillár világított a mennyezeten, és két falikar adott hangulatfényt. A zenészek a sarokban játszottak, diszkréten, és bólintottak, amikor Augustina belépett. Ben levette a zakóját, majd zavartan hagyta, hogy a lány a parkettra vezesse. Hát ennek nyilván fordítva kellett volna történnie, de ez Augustinát nem akadályozta meg semmiben. Megálltak a parketten, és Augustina odahajolt Benhez.

– Te vagy a férfi. Férfi vagy, és erős. Felnézel a nőre. Meghódítod, mutatva, hogy megbízhat benned – ismételte el a már tanultakat, és közben hirtelen, talán az elfogyasztott bor hatására, rájött, hogy mi hiányzik Benből ahhoz, hogy jól tangózzon. Az, hogy felnézzen a nőre. Minden körülmények között. De most Ben, talán szintén az ital hatására, tágra nyitotta a szemét, kicsit hátrált, és kihúzta magát. A szeme tüzes volt, mint mindig, és állta Augustina tekintetét. Igen, gondolta a lány. Remek kezdet. – És ha a nő megbízhat benned, akkor… mindent odaad neked.

Ezt már talán nem hallotta a férfi, ám ahogy megszólalt újra a zene, Augustina érezte, hogy Ben ma meg fogja érezni a tangó lelkét. Séta, súgta neki.

A tangó nem más, mint séta. Séta, amikor a férfi megmutatja, hogy erős, bátor, és arra megy, amerre a nőnek is jó lesz. Ben odanyújtotta a kezét, és Augustina odaadta az övét. Várta, hogy a férfi teste jelt adjon. Ben rátette a másik kezét a hátára, alig érintve a bőrét, és Augustinában megmozdult valami. Belül bizsergést érzett, olyasfajta bizsergést, amit korábban csak a két profi táncos tudott benne előidézni tangó közben.

Bennek jó volt a ritmusérzéke, viszont eddig nem mutatott improvizációs készséget, pedig a tangó erre épül. A férfi kitalál valamit, a nő megbízik benne, elhiszi, hogy jó lesz, és követi őt. Ennyi az egész. Séta, közös, érzéki séta.

Mire ezt végiggondolta, Ben már magával is ragadta őt, és Augustina most először érezte, hogy a férfi tudja, mit akar. Vezeti, viszi őt – és neki nincs más dolga, mint követni.

A zene is kicsit vidámabb volt, mint a klasszikus tangóé – Argentínában egyre többen hódoltak a milongának, amelynek nincs olyan végzetes, drámai hangulata, mint a tangónak. Amikor a következő szám elkezdődött, már beszállt egy énekes is, Ben pedig percről percre határozottabbá és improvizatívabbá vált.

Még ha tévesztett is: nem zavarta. Határozott és magabiztos volt, és ezzel Augustinát a csillagokig röpítette.

Amikor letelt az idő, Ben felvette az átizzadt ingére a zakóját. A romjaiban is elegáns lépcsőházban nem szóltak egymáshoz: üres lett minden, még zene visszhangzott a fülükben, Augustina úgy érezte magát, mintha orgazmus után lenne.

Később, az utcán Ben javasolta, hogy üljenek még be valahová egy italra, mielőtt hazamennek.

Ben konyakot ivott, Augustina kólát.

Taxival mentek haza, pedig csak pár utcányira voltak már Ben lakásától. A férfi sokkal beszédesebbé vált, mint valaha, mesélt a kutatásairól, valami gyógyszerről, ami nagy áttörés, és egy másikról, ami ennek a „testvére, bár ő a fekete bárány”, és ez ugyan nagy titok, de Bennek az egész világ a kezében van, hiszen csak ő tudja a szer receptjét. Augustina nem igazán értette, hogy milyen szerről van szó, de büszke volt rá, hogy egy amerikai férfi, aki ráadásul ennyire jól beszéli a nyelvüket és ennyire szereti az országukat, még egy tudományos felfedezést is tett. Továbbá képes a vezetésre, képes az improvizációra, tehát arra is képes lesz, hogy fenntartsa Augustina szerelmét az idők végeztéig.

– Előbb–utóbb elviszlek a hajómmal messzire – mondta neki már az ágyban a férfi. – Amikor az én fekete bárányom elkezdi a hódítását, mi szépen fogjuk magunkat, és elhajózunk; rendben?

Augustina bólintott, és megcsókolta Ben száját. Bánja is ő, ha világgá hajóznak is – táncolni mindig lehet majd. Már tudta, hogy Ben is szerelmes belé. Élete legszebb napja volt a mai.

A szalon, vagyis a lakás hatalmas nappalijának ablakai a Szent István parkra néztek, de ha jó szögben kapta el valaki a panorámát az ablakból, akkor a Dunát is lehetett látni. Noémi többször volt már itt az anyjával, régen… Akkor jó volt itt lenni, egy gondolkodó, mindenről véleményt alkotó, ám meglehetősen sznob körben. Utána mindig beültek a Dunaparkba vagy a Briósba az anyjával, hogy kielemezzék a délutánt, és röhögjenek azokon az anyja korabeli nőkön, akik körülrajongták az aktuális vendéget, és előre megírt kérdésekkel zaklatták őt.

Most viszont nem tudott röhögcsélni. Összegyűltek vagy hetvenen, telt ház volt az amúgy nem kicsi lakásban. Még ha eljött a Norbi menedzsere által meghívott tíz–tizenöt újságíró is, akkor is szép eredmény, hogy ennyi olvasót tudott mozgósítani. A beszélgetésben Noémit egy pillanatra megakasztotta, amikor észrevette, hogy a közönség soraiban, nagyjából középen ott ült Krakics felesége, aki, miután találkozott a pillantásuk, legalább olyan zavartan pislogott rá, mint ő.

Noémi szerencsére sosem volt gátlásos. A gimiben többnyire élvezte a népszerűséget. Most egy kicsit bánta, hogy levágatta és átfestette a haját, talán egy ilyen eseményhez mégis jobban illett volna a régi, feltűnő frizurája, meg hát most már inkognitóban sem maradhat az új külsejével. Azt persze nem is igazán tudta, ki előtt maradna inkognitóban. Azért vágatta le a haját, mert kerülni akarta a feltűnést, most pedig egy csomó ember előtt vállalt egy beszélgetést. Fellépést, ha úgy tetszik.

Érezte, hogy jól sikerült. Már a végén jártak, és örömmel nyugtázta, hogy a közönség többször nevetett, kétszer vagy háromszor tapsoltak is, és neki része volt abban, hogy tapsoljanak. Olyasmiket kérdezett Németh Norberttől, a befutott írótól, amit eddig nem mertek megkérdezni tőle az újságírók. Például hogy mi a fenét akar mondani. Dekódoltatta vele a történetét. Látta az arcokon a meglepődést és egyes arcokon a mosolyt is. Németh Norbert menő író volt, kevesek kiváltsága volt, hogy értsék. Ez a fiatal nő meg lehúzza a felhők fölül ezt a csillagot, ide, le a földre? Veszélyes vállalkozás. Látta az értetlenséget a szemekben. És azt is felfedezte: nem biztos, hogy az olvasói meg akarják érteni Norbi műveit. Csodálatos, futott át az agyán: az író nem akarja, hogy megértsék az olvasói, az olvasók nem akarják megérteni a kedvencük művét. Mert azzal lejönnek ők is a földre, meglátják a kutyaszart a járdán, és nem a felhők fölött lebegnek idült mosollyal az arcukon, a bizonyossággal a fejükben: ők jobban értik, mit akart mondani az író, mint mások.

De voltak, akiknek tetszett a játék, és mosolyogtak. Élvezték, amit hallottak. Noémi le merte volna fogadni, hogy elsősorban az újságíróknak tetszett a dolog.

Nem beszélve arról, hogy milyen remekül sült el, hogy Norbi valóban benne volt a játékban.

Végül is jó mulatság volt.

Remélte, hogy Lábicsnak is eredményes lesz ez az este.

Lábics Zozó látta hátulról a közönséget, de nem figyelt az emberekre, mert a kütyüivel bajlódott. Remélte, hogy azt hiszik róla, hogy ő is újságíró, és máris beírja a gépébe az eseményről szóló tudósítást. Közben pedig azon igyekezett, hogy bejusson Krakics feleségének a mobiltelefonjába, és megnézze az adatokat. Krakics nem jött el, de Noémi köszöntötte a jelenlévők között a feleségét, és a nő egy pillanatra, zavartan bár, de felemelkedett a székéről. Tulajdonképpen csak azért volt erre szükség, hogy minél közelebb kerüljön hozzá, de természetesen ne mellette üljön. Két sorral előrébb is osont az eredeti ülőhelyéről, felfedezve egy szabad széket a sor végén, hogy még közelebb kerüljön a nőhöz.

Krakics feleségének a telefonján be volt kapcsolva a Bluetooth, nyilván kihangosító volt az autójában, amihez Bluetoothszal kapcsolódott a mobilja, és amikor kiszállt, nem csatlakozott le a mobilról. Felfedezhető volt a Bluetooth, és megjelent a nő mobiljának a neve: Laura telefonja. Lábics egy programkódot futtatott egy oldalon, amivel azt szerette volna elérni, hogy bejusson a nő adataiba, láthassa a mobiltelefon tartalmát. Kevés ideje volt, nem is tudott Noémire, és főleg nem az író előadására koncentrálni. Abban a régi felismerésben bízott, amely szerint a nők általában jobban megtartanak mindent a mobiljukon, mint a férfiak. Ragaszkodóbbak, a már rég nem aktuális üzeneteket, vagy a laptopjukra már feltöltött fotót sincs szívük kitörölni a telefonjukból.

Laura, bár élvezte a bemutatót, szinte végig zavarban volt. Hogy került a Rónai lány olyan helyzetbe, hogy ő vezeti a beszélgetést? Ráadásul olyasmiket kérdezett, amikre ő maga is kíváncsi volt, de sosem merte volna megkérdezni Németh Norberttől. Kicsit olyan volt, mintha Noémi húzogatta volna az oroszlán bajszát. Nem lehet egy írót lerángatni a piedesztálról, amelyre az olvasótábora és a kritikusok emelték! Meglepő volt a beszélgetés. Még hogy iszik–e, amikor ír? Füvezett–e írás közben? Csak nehezíteni akarja–e a szövegértést azzal, hogy nem használ központozást? Ha tíz mondatban foglalná össze a történetet (a befejezés nélkül), akkor mi lenne az a tíz mondat?

Ehhez hasonló kérdéseket tett fel, amelyekre Norbert hol viccesen, hol komolyan, de mindenképpen közérthetően válaszolt.

Ráadásul a lány felismerte őt, hát persze hogy felismerte. Laurában felerősödött a bűntudat. Talán, ha határozottabb, akkor segíthetett volna, vagy még most is segíthetne a lánynak… Ki tudja, hogyan boldogulnak az anyjával ketten. Furdalta a lelkiismerete. Noémi anyja, vagy bármelyik jóérzésű ember talán többet tett volna, mint ő – vagy legalább tett volna valamit, egy gesztust, mutatta volna a törődés jeleit. Hiszen ők időnként összejártak, sőt egyszer Noémivel, az anyjával, illetve a saját lányával, Adéllal kiautóztak négyesben Parndorfba vásárolni, és utána bementek Bécsbe, megnéztek egy kiállítást, sétáltak a Grabenen, ettek egy sütit… Majdnem mintha barátnők lettek volna Rónai feleségével. És ő Rónai letartóztatása óta nem is kereste őket… Szégyellte magát.

Miután elkezdődött a bemutató, látta, hogy besurrant egy fiatal nő, és ekkor újra zavarba jött. Intett neki, mert muszáj volt, és remélte, hogy nem kell beszélgetniük. Márpedig találkozni fognak, hacsak ő le nem lép a bemutató vége előtt. A kérdéseknél kéne elmennie. Akkor még mindenki marad, és végül is nem mondhatják, hogy ő ott sem volt… Sietnie kell. Előfordul az ilyesmi. Főleg, ha egy bemutatót hétvégére tesznek. Dolga van otthon.

De így mindkettejük elől megfutamodna. És ha más nem is, ők ketten tudni fogják, hogy előlük menekült el. Végül is nincs szégyellnivalója… És hát mi történne, ha találkozna mindkettejükkel a végén, és beszélnének pár percet? Semmi. De legalább nem tartanák őt gyávának.

Bingó! Lábics notebookja egy biztonsági rést kihasználva összekapcsolódott Krakicsné telefonjával, anélkül, hogy a nő hangjelzést kapott volna a mobilján. Most aztán gyorsnak kell lennie. Beleklikkelt a levelezésbe. A beérkező levelek mappájában keresgélt először, a feladók közül találomra kiválasztott egyet–kettőt, kereste a férje címét, de elég hamar feladta. Krakicsné jótékonysági szervezetekkel levelezett, egy könyvkiadó felkérte, hogy írjon az életéről könyvet (ezt átfutva Lábics kicsit ráncolta a szemöldökét), de személyes levelet nem látott, leszámítva egy volt osztálytársnőjéét, aki meghívta magához New Yorkba. Nem volt idő végigpörgetni az összes levelet, de még körülnézett a fontosnak megjelölt üzenetek között. Itt néhány banktól érkezett üzenet bújt meg. Úgy tűnt, hogy Krakics felesége nemigen levelezett semmi olyasmiről, ami közelebb vezethette volna őket a férje feltételezett stiklijeihez. Az sms–ekre Lábics csak ránézett, a nő feltehetően a gyerekeinek üzengetett, mikorra menjen értük az iskolába, pár üzenetváltás a férjjel vacsoraidő témakörben, és néhány ismerősével, főként a „Kések pár percet” szöveggel. Nem akart több időt pazarolni az üzenetekre. Következett a galéria. A legneccesebb, mert nem lett volna ideje lementeni képeket, azonban a galériában csak néhány fotó volt, és mind a gyerekekről, illetve egy fénykép a nő útleveléről. Gyorsan lehúzta még a nő telefonjából a kontaktlistát, bár sejtette, hogy ezzel nem mennek sokra. Jobb lett volna, ha eljön a férje is, persze gyanította, hogy a pasi telefonjába nem tudott volna ilyen egyszerűen bejutni. Csak hát a nő mobilján semmilyen értékes adatot nem talált.

Még visszalépett az e–mailekhez, hiszen tartott a beszélgetés, és minden másodpercet ki akart használni. Beleklikkelt az elküldött levelek mappába, végigpörgette, néhány, esetleg számukra érdekes levél tartalmát kimásolta magának, anélkül, hogy végigolvasta volna.

Kicsit kalandozott még a telefonon, talált egy hotelalkalmazást, amibe belekattintott. Tartott tőle, hogy be kell jelentkeznie, és azt jelszó hiányában nyilván nem tud – de szerencsére a nő nem jelentkezett ki az alkalmazásból. Gyorsan odanavigált a foglalások mappába. Megjelentek előtte a nő korábbi hotelszoba–foglalásai.

Elállt a lélegzete, amikor meglátta őket. A legutóbbi öt foglalása Buenos Airesbe szólt.

Gyorsan képernyőfotót készített mindegyikről, és éppen abban a pillanatban, amikor véget ért a beszélgetés, lecsatlakozott a nő telefonjáról, és lecsukta a laptopját.

Ladányi Niki elismerően figyelte a színpadi produkciót. Németh Norbert igazán jól tudott bánni az emberekkel, remekül manipulálta a közönséget. Odaültetett maga mellé egy tinilányt, aki naivan és ártatlanul kérdezgette, csupa olyan kérdést tett fel neki, amit az újságírók sosem mertek. És az író most megmutatta az „emberi” arcát. Félelmetesen jó PR–szakember volt, holnap a sajtó tele lesz vele és az új könyvével, gondolta.

Amikor véget ért a bemutató, sejtette, hogy nem ússza meg anélkül, hogy ne tegyen fel néhány kérdést a Mademoiselle olvasói nevében, úgyhogy felállt a székéről. Látta, hogy a srác, aki eddig bőszen jegyzetelt a laptopján, néhány sorral előtte, a sor szélén (és úgy tartva a laptopot, hogy a monitort szinte lehajtotta, hogy csak ő lássa – vajon mit gondolt, ellopja a többi újságíró a jegyzeteit vagy a gondolatait?), szintén feláll, és szép lassan a kijárat felé indul. Kíváncsi lett volna, hogy melyik lapot képviselte, de már nem tudhatta meg, mert a fiú átcsusszant a színpad felé özönlő emberek között, és eltűnt a látóteréből.

Niki ekkor ért Laura mellé.

Furcsa volt a kapcsolatuk. Laura és András féltestvérek voltak, de András sokáig titkolta ezt a rokoni kapcsolatot Niki előtt, és csak jóval azután derült rá fény, amikor Niki, egy őrült nápolyi éjszakán megnézte András e–mailjeit. Nem kellett volna. A Laura és András közti levélváltásból nem derült ki Niki számára, hogy testvérek, ezért a lány akkor tisztázó beszélgetés nélkül megpróbálta lezárni az Andrással való kapcsolatát. Csak később, jóval később mesélte el András ezt az egészet. Állítólag korábban be akarta őket mutatni egymásnak, de nem tudta, hogyan kezdjen hozzá. András gyűlölte Laura férjét, és elmesélte Nikinek, hogy Krakics bántalmazó kapcsolatban él a feleségével. András semmit sem tudott tenni, hogy Laurát megszabadítsa ettől az embertől, mert Laura elhatározása nélkül ez nem sikerülhetett. Azonban András nyomozóként tudott egyet–mást az egyébként érinthetetlen Krakicsról… kurvázásokról, és persze eljutottak hozzá is a feltételezések, hogy Krakics az egyik legkorruptabb politikus.

– Meg kell ígérned, hogy nem nyomozgatsz utána. – Ez nem is kérésként, hanem utasításként hangzott el András szájából. András arra is célozgatott, hogy amikor ő nyomozott Krakics után, akkor minden közvetett bizonyíték, amit összekapart, megsemmisült, és a nyomozást felsőbb utasításra le kellett zárniuk.

Niki megígérte, hogy nem kezd nyomozni a férfi után. Hírszájtnál dolgozó oknyomozó újságíróként nem volt könnyű ígéretet tennie, de tartotta magát hozzá. Elsősorban Laura miatt, akivel mindössze négyszer vagy ötször találkozott az elmúlt évben, és akit hűvösnek, de alapvetően szimpatikusnak talált, és sajnálta amiatt, amit András mesélt róla.

Nem lettek barátnők, nem is beszéltek igazán személyes dolgokról. András és Krakics nem bírták egymást, ezért nem is járt össze a két család. Niki tudta, hogy András szenved emiatt: szerette a nővérét, de nem tudott változtatni az életén.

– Szia, Laura – lépett a nő mellé Niki.

– Szia. Te is itt… Gondolom, írsz róla, igaz?

– Igen. A Mademoiselle–be.

– Szeretem azt a magazint. És kedvelem benne az írásaidat.

– Köszönöm. – Niki végigmérte a nőt. Sötét volt a szeme, finom sminket viselt, és mindig benne volt a nyugtalanság a tekintetében, ahogy most is. Lesimította a blúzt a blézer alatt, Niki pedig megállapította, hogy ismét az alkalomhoz illően öltözött fel: lezserül, de elegánsan. Szűk, drapp nadrág volt rajta, magas sarkú fekete cipő, világos blúz, egy rózsaszín öv és egy barna blézer. A nyakába rózsaszínes kendőt csavart. Niki, mióta Nápolyban Giacomo divattanácsokkal látta el, maga is sokkal nőiesebben öltözködött, és az a régi, első nápolyi utazás arra is jó volt, hogy elfogadja magát nőként. Visszakapta azt a tinilányt, akit akkor vesztett el, amikor Rolandot a HÉV–megállóban lerúgták azok a vandálok. Attól kezdve sok–sok éven át saját maga előtt is takargatta és palástolta a nőiességét.

– Nem sok bemutatóra járok, de most illett eljönnöm, Norbert meghívott – mondta Laura, és Nikinek olyan érzése támadt, mintha csak magyarázkodni akart volna. Bólintott, de Laura folytatta. – András nincs itt?

– Dehogy. Ő nem jár ilyen helyekre, tudod. – Összemosolyogtak. – És ide, bevallom, én is csak azért jöttem el, mert a főszerkesztőmnek nem tudtam nemet mondani.

– Írsz még annak a híroldalnak is?

– Igen. Persze. És ti? Mi újság? – Szeretett volna udvariasan csevegni, de az ilyesmire alkalmatlan volt.

– Nincs semmi különös, csak a szokásos – vonta meg a vállát Laura. Niki nem tudta, meddig tarthat még ez a kínos beszélgetés, de szerencsére a műsort vezető lány hirtelen felbukkant Laura mellett, és üdvözölték egymást. Niki gyorsan búcsút intett Laurának, és elindult, hogy váltson néhány szót Németh Norberttel.

– Hát te? Jól vagy? – Laura puszit adott a lánynak, és érezte, hogy az idegességtől nedves lett a tenyere.

– Fogjuk rá – válaszolta a Rónai lány. Laura még kínosabban érezte magát. Valójában nem akart rossz hírt hallani. Épp elég volt neki a saját életében meglenni, nem volt nyitott a rossz hírekre. Márpedig Rónai Noémitől valószínűleg túl sok jót nem fog hallani, és ettől még szarabb lesz majd a közérzete.

– Tetszik a suli?

– Évet halasztottam – felelte a lány rövid hallgatás után. Laurának görcsbe állt a gyomra a válasz hallatán.

– Évet halasztottál? – A kérdés akaratlanul csúszott ki a száján.

– Igen – bólintott a lány, és egyenesen a nő szemébe nézett. – Egyelőre az élet tanít – tette hozzá. Szándékosan provokálta Laurát, hátha kihúz belőle valamit.

– Értem. – Laurának eszeveszett gyorsasággal jártak a gondolatai. Rónaiéknál nagyobb a probléma, mint ahogy gondolta. És ebben az ő férje is hibás, mert nem segített a lány apjának.

– Anyuhoz járok – tette hozzá Noémi, Laura arcát pásztázva.

– Hogy érted?

– Hát úgy, hogy bent fekszik a pszichiátrián. Attól kezdve, hogy aput letartóztatták. Idegösszeomlás, meg mindenféle más – felelte halkan. – Zárt osztályon kezelik. Injekciózzák. Tulajdonképpen szedálják, szerintem.

– Jesszusom.

– Nem tetszett tudni róla?

– Ne tetszikelj, Noémi! Tegeződjünk. Már nagylány vagy.

– …

– Nem, nem tudtam – felelte végül.

– Pedig így van.

– És te ott laksz egyedül, abban a nagy házban?

Noémi nem tudta eldönteni, hogy a nő ennyire tájékozatlan, ennyire nem érdeklik az ismerősei dolgai (azt ugyanis a lapok is megírták, hogy zárolták az apja vagyonát), vagy csak megjátssza, hogy nem tud a dologról.

– Zárolták a házat. Mindent zároltak. Én most egy… ismerősömnél lakom. – Nem akarta elárulni, hogy Norbi lakásában él, nem kell ezt tudnia Laurának.

– Jesszusom, kislányom… – Laura sápadt volt, a szeme könnybe lábadt, és hirtelen, egészen váratlanul magához ölelte Noémit. – Ez borzasztó…

– Igen. Hát próbálom feldolgozni a dolgokat. De nem egyszerű – bólintott a lány, amikor kiszabadult Laura öleléséből.

– Amiben tudok, szívesen segítek. – Laura szájából hamisan hangzott ez a mondat, pedig őszintén mondta. – Cseréljünk telefonszámot, és hívni foglak.

Noémi bepötyögte a telefonjába Laura számát, és meg is csörgette.

– Nem biztos, hogy elérsz mostanában – tette hozzá. – Meghívott magához egy régi barátnőm.

– Igen? Külföldre?

– Ausztriába – hazudta a lány.

Amit akart, azt már megtudta: Laurának sejtése sincs a férje ügyleteiről, mert ha tudna róluk, akkor nyilván azzal is tisztában lett volna, hogy mi történt az anyjával, meg hogy elvették a házukat. Laura egy burokban lakik, egy szép, fényes, rózsaszín burokban, gondolta Noémi, egy rózsaszín lufiban, ahol csak jó dolgok történnek. Nagymenő férj, szép ruhák, egészséges gyerekek, könyvbemutatók, kiállításmegnyitók, koktélpartik, vásárlások a Gucciban meg a Max Marában. Ez van abban a rózsaszín lufiban.

Miután elbúcsúzott Laurától, leszegett fejjel elindult kifelé. Integetett Norbinak, aki nem vette észre őt, mert nők gyűrűjében állt, és csillogó szemmel sztorizgatott.

Noémi elhagyta a lakást, és a lift helyett a lépcsőt választotta, sietett Lábics után, akivel azt beszélték meg, hogy a Sarki Fűszeres előtt találkoznak.

– Na mi történt? – A lány futólépésben érkezett a sarokra, ahol Lábics már várta.

– Bejutottam a telefonjába, de egyvalamin kívül semmi érdekeset nem találtam. Majd még végignézem, amiket lementettem, és mindent elmondok. Most viszont menjünk, mert már sötét van.

– És? Félsz a sötétben?

– Haha – dörmögte. – Valahová még elmegyünk, mondtam, hogy kukázni fogunk.

– Oké. Egyre jobban élvezem a közös munkát – mosolyodott el a lány, és Lábics visszamosolygott rá. Igyekezett nem kimutatni az aggodalmát. Amióta látta Krakics feleségének foglalását, azóta egyre jobban aggódott a lányért. – Egyébként milyen voltam műsorvezetőként? – csivitelt Noémi. Maga sem értette, mitől lett ilyen feldobott; talán attól, hogy jól sikerült a beszélgetés az íróval, és nem sült bele.

– Micsoda? Hát arról fogalmam sincs.

– Hogyhogy? – képedt el a lány.

– Nem hallottam a beszélgetést. Vagy legalábbis nem tudtam odafigyelni. Másra koncentráltam, ne haragudj. De azért drukkoltam, hogy tartsd szóval egy darabig.

Noémi hallgatott. Kicsit hízelgőnek találta volna, ha Lábics megdicséri, persze tökéletesen érthető volt, hogy a saját feladatára koncentrált.

Csendben voltak, a hetvenötös troliról átszálltak az ötös buszra, és hallgatagon tették meg az utat. Noémi nem tudta, hová mennek, de a fiúra bízta a vezetést, miközben a gondolataiba merült.

Már leszálltak a buszról és befordultak az Amerikai útra, amikor megkérdezte, hogy végül is hová mennek.

– Mindjárt meglátod. Húzd fel a kapucnidat, és fogd meg a kezem. Eljátsszuk a szerelmespárt.

Huhh. Noéminek ez új volt. Hagyta, hogy Lábics megfogja a kezét, meleg volt a tenyere, és ez jólesett a nyirkos hidegben. Csendben sétáltak az utcán, cseperegni kezdett az eső, a lány remélte, hogy hamarosan célhoz érnek.

A fiú lelassított egy kapu előtt. Noémi benézett a kertbe. Társasház bújt meg a kert mélyén, a fenyőfák között. Mit keresnek itt?

Lábics megállt a névtáblánál, és magához húzta a lányt.

– Gyere, bújj ide! És most megpróbálom… Elvileg kell lennie egyfajta rendszernek – mormogta, és beütött egy négy számjegyű kódot. Amikor a lány, Emese, aki a nagyanyjához ment, beütötte a nagyanyja lakásának kódját, ő elfordult, de azért a mobiljával levideózta, ahogy a lány beütötte a számokat. Az első szám lehetett állandó, a többi az emeletre és a lakásra vonatkozhatott. Ennél egyszerűbb kódolást nemigen látott még. Megnézte a lakásszámot a nagyanyjánál és Kovács Róbert lakásán is. Várt, majd halk berregés hallatszott. Gyorsan odalépett, és határozottan meglökte a kaput. Bejutottak, és sietség nélkül átvágtak a kerten. A ház bejáratánál Lábics megismételte a kód beütését, és már bent is voltak a lépcsőházban. Intett Noéminek, hogy hang nélkül kövesse.

Hangtalan léptekkel felmentek a másodikra. Lábics tartott tőle, hogy esetleg bekapcsol a lépcsőházi világítás, de szerencsére nem volt mozgásérzékelő, úgyhogy a lépcsőház sötétben maradt. A nyolcas lakás előtt Lábics megállt, és elővett egy kulcsot. Sosem használta még, de gyerekkorában a nagyapjával begyakorolta a tolvajkulcs használatát. A mai, modern zárakkal már semmire sem menne; akkoriban jó játéknak tűnt – de azt már a múltkor felmérte, hogy Kovács lakásán ugyanolyan régi Elzett–típusú zár van, mint amin ő annak idején a nagyapjával betörősdit játszott. Annyira koncentrált, hogy ráharapott a nyelvére.

A kulcs nem mozdult. Pedig a zárnak engednie kellett volna, legalábbis úgy emlékezett gyerekkorából.

Hirtelen felgyulladt a lépcsőházban a villany. Lábics kikapta a kulcsot a zárból, a falnak dőlve magához rántotta Noémit, és hevesen megcsókolta. Közben a hangokra koncentrált: remélte, hogy nem a legfelső emeleten gyújtott valaki villanyt, aki éppen lefelé tart, de talán a csók jó álca lesz.

Hamarosan fellélegezhettek, mert egy emelettel alattuk zártak be egy ajtót. Elengedte a lányt. Újra becsúsztatta a kulcsot a zárba, és megmozgatta. Hallotta az apró kattanást, és örömmel nyugtázta, hogy a gyerekkori trükk még évek múltán is működik. A másik zárral már könnyebben elbánt. Amint beléptek az előszobába, csendben becsukta maguk mögött az ajtót.

Áporodott szag fogadta őket odabent, ami nem csoda, hiszen ha Kovács halála óta nem lakott ott senki, akkor szellőztetésre sem lehetett senkinek gondja. Lábics elővett egy zseblámpát a hátizsákjából.

– Sajnos nem gyújthatunk villanyt – suttogta Noéminek. – Az utcáról észrevehetik, hogy világos van a lakásban, és ez elárulna minket.

– Ezek szerint mi most betörők lettünk?

– Aha. Apád volt üzlettársának lakásában vagyunk. Az a Kovács, aki öngyilkos lett – magyarázta, és tapintatból nem tette hozzá, hogy mellesleg éppen az öngyilkosság helyszínén járnak. Leolvasta Noémi arcáról, hogy a lány már tisztában van ezzel.

– És minek jöttünk ide?

– Átnézzük a lakást, bár ha öngyilkos lett, akkor nyilván gondoskodott arról, hogy ne találjunk semmiféle nyomot. És ha pedig… megölték, mármint ez csak egy merész feltételezés – tette hozzá nyomban –, akkor a… a gyilkosa gondoskodott a nyomok eltüntetéséről.

– Akkor? – A lány hangja rekedt volt.

– A statisztikák szerint a szemétre senki sem ügyel a nyomok eltüntetése közben – ismertette kutatásai eredményét. – A legjobb hackerek nemcsak az eszközeiket használják, hanem az eszüket is, és sok cég rendszerébe éppen a szemeteskukák tartalmán keresztül vezetett az út – magyarázta már a konyhában. A zseblámpával végigpásztázta a helyiséget, a szemetes után kutatva. – Talán nekünk is szerencsénk lesz – mondta. – Az emberek a szemetüket illetően a leginkább óvatlanok. Pedig nem is sejted, hogy mi mindent meg lehet tudni a szemétből.

– Krakicsék kukáját is átnézhetnénk – guggolt le a fiú mellé, és fintorogni kezdett, amikor Lábics kiemelte a mosogató alól, és a járólapra helyezte a sötétkék műanyag edényt.

– Igen, csak az egy kicsit feltűnőbb lenne. Gondolom, az is valószínűsíthető, hogy gyakran jár feléjük járőrkocsi, és a kuka feltehetően a kerti tárolóban van. Nem csodálnám, ha csak akkor raknák ki, amikor begurul a kukásautó az utcájukba – mondta Lábics, aki természetesen már ezzel a lehetőséggel is számolt, de aztán elvetette. – Nem beszélve arról, hogy Krakics nem lehet olyan elővigyázatlan, hogy bármilyen kompromittáló iratot a kukába dob. Persze előfordulhat, de mégis van lehetősége iratmegsemmisítésre az irodájában…

– Neked egy komplett túlélőszett van a hátizsákodban – álmélkodott Noémi, amikor Lábics elővett a hátizsákból egy nagy, fekete kukászsákot.

– Nem, csak előre meg szoktam tervezni a napomat.

– Szóval ma van a kukás nap – nevette el magát a lány. – Meg a betörős nap.

– Aha – felelte, és óvatosan átöntötte a szemetes tartalmát a zsákba, amit magával hozott, és amit Noémi tartott.

– Meg a csókolózós – tette hozzá a lány. Lábics keze egy pillanatra mintha megremegett volna, de a fiú egy szót sem szólt. Mert nyilvánvalóan ez is csak egy praktikus dolog volt, ami szerepelt a terveiben, ha netán megzavarnák őket, gondolta Noémi. Ő maga is csak álcázásnak szánta a csókot, mégis egy kicsit jobban esett a kelleténél. De természetesen tudta, hogy Lábics a komputeragyával ezt nem is észlelte, mert neki a problémamegoldás járt az eszében, és nem az, hogy milyen lágy a lány csókja, vagy effélék. Tehát neki is a helyére kell tennie ezt a dolgot, mert most van más feladatuk, mint hogy ezen meditáljon.

Szórakozottan követte Zozót a nappaliba, majd a kis hálóba. Lábics mindenütt szemetest meg papírt keresett. A hálóban nem volt sem szemetes, sem papírok, a nappaliban találtak egy újságkupacot, de sehol nem volt elöl hagyott dokumentum, vagy bármi, amibe belekapaszkodhattak volna.

A hangulattalan, nem túl tiszta fürdőszobában mindössze egy szappan árválkodott a mosdón, egy dezodor és fogkrém a polcon. A vécétartályból folyamatosan folyt a vécébe a víz. Lábics nem bírta nézni, és a helyére akarta pöccinteni a szelepet. Levette a tartály tetejét, de már a mozdulat közben megállt a keze. Nem a leeresztőszeleppel volt a baj, illetve ha igen, akkor azért, mert házilag megbuherálták. A víz állandóan folyt, és a töltőszelepnél alacsonyra állíthatták a vízszintet. A víz fölötti száraz részre, egy vízhatlan kis tokba rejtettek valamit. Lábics kiemelte a tokot, és bár üresnek tűnt, legalábbis nagyon soványka volt, megtörölte a kéztörlővel.

– Azt hiszem, mehetünk. Holnap mindent megnézünk, de most el kell tűnnünk – súgta az elképedt lánynak, miközben a szemeteszsákba süllyesztette az imént talált csomagot. Óvatosan kinyitotta az ajtót. Kiléptek, és visszazárta a tolvajkulccsal mindkét zárat.

Az egész nem tartott tovább tíz percnél, és milyen eredményesek voltak: két, szeméttel megtömött kukászacskót cipeltek, na meg a titokzatos csomagot. Noémi, ahogy az utcára értek, röhögni kezdett, abba sem bírta hagyni. Lábics értetlenül nézett rá, de rájött, hogy nyilván a feszültség szakadt ki a lányból. A fiú csatlakozott hozzá. Most először kezdte jobban érezni magát az emberek társaságában (konkrétan Noémiében), mint a gépek és kütyük között.

– Nézzük meg most, amit a tartályban találtál. Remélem, nem kábszer – kérte Noémi a buszmegállóban. Szemerkélt az eső, nyirkos, barátságtalan volt az este.

– Nem hiszem. Lehet, hogy üres. Megnézzük, de előbb szálljunk fel a buszra.

A lány alig bírta kivárni, idegesen toporgott a megállóban.

– Na nézzük. Dupla cipzár, vízhatlan kis zsák – vette elő Lábics a zsákmányt. Meglehetősen vékony volt, akár üres is lehetett. Óvatosan kinyitotta. Összesen egy boríték és egy papírlap volt benne.

– Egy elektronikus repjegy – hajtotta szét a papírt. – Kovács nevére szól, Madrid a célállomás. Július másodikán utazott volna…

– Madrid? – vizsgálgatta a papírt Noémi. – Miért kellett eldugni egy repjegyet? Ezt nem értem.

– Talán mert tartott tőle, hogy valaki kiszagolja, hogy hová akar utazni.

8.

– Jó reggelt. – Augustina becsúsztatta a lábát Ben hosszú lábai közé, és ráfeküdt a férfi mellkasára. Beletúrt Ben hajába: kicsit kopaszodott ugyan, de csak a homlokánál. A tarkóját sűrű, hullámos barna haj takarta, és a fejtetőn sem ritkult még túlságosan. Ben jóképű volt, ezt meg kellett állapítania újra és újra.

– Hrrr… – Nem lehetett eldönteni, hogy a férfi hörög, horkol, vagy csak viszonozni akarja a lány köszönését. – Hány óra? – kérdezte végül. Augustina megnyomta a telefonján az egyik gombot.

– Mindjárt tizenkettő.

– Akkor valóban délig aludtunk – mosolyodott el Ben.

– Jót táncoltunk tegnap.

– Tényleg? Én semmire sem emlékszem – heccelte a lányt.

– Hazudsz! – nevetett Augustina. – És mi lesz a mai program?

A férfi a kezébe vette és bekapcsolta a telefonját.

– Ó. – Elkomorult az arca. – A főnököm beszélni akar velem. Nyilván csak a jövő héten, de akkor is…

– Neked van főnököd? Nem is tudtam. Azt hittem, te vezeted a laboratóriumot.

– Azt igen, de a gyárat azért nem – vetette oda a férfi, és gyorsan felült az ágyban. – Mielőtt bármilyen programot csinálnánk, be kell szaladnom az irodámba. Ha akarsz, megvársz a kocsiban, aztán a tiéd vagyok.

Augustina bólintott. Még másfél napjuk volt a hétvégéből, és minden percet ki akart használni belőle.

Megvárta a férfit a kocsijában, a parkolóban. Nem értette ugyan, hogy miért nem kísérheti be, de végül is nem bánta. Ben megígérte neki, hogy délután kimennek valamelyik parkba, vagy akár Augustinára bízza magát, és vigye el a lány olyan helyre, ahol Santiagóval az utcán szoktak táncolni, este elmennek moziba, utána „szabad program”.

Vasárnap pedig egész napot az ágyban töltik, maximum a tetőteraszra mennek fel, házhoz rendelik az ebédet, tévéznek, és Ben megmutatja majd a vitorlásáról készült fotókat, meg a videót.

Nem kellett sokáig unatkoznia a kocsiban, Ben visszajött egy barna oldaltáskával a kezében, amit a hátsó ülésre tett, és mondta a lánynak, hogy előbb hazaviszik a táskát, és csak utána mennek le valamelyik kávéházba reggelizni.

– Szeretni fogjátok. Húsleves grízgaluskával és csirkemájjal–szívvel, rántott csirkecomb rizibizivel, Andrásnak tejfölös–karfiolos csirkepörkölt nokedlivel, és a végén túrógombóc jól meglocsolva cukros tejföllel – fogadta őket a nagyi a kapuban. Nikinek még mindig hiányzott a családi kutya, Jenő, de hát ő az anyjával kalandozott Nápolyban. Persze legjobban az anyja hiányzott neki, azonban már kezdte feldolgozni magában, hogy az anyja megtalálta a boldogságot a tinikori szerelme mellett, miután az apja lelépett tőle. Igazság szerint nem telt el valami sok idő, Niki egy darabig aggódott is, hogy ez az egész Alessandro–románc csak dacon alapul az anyja részéről.

– Bemegyünk, vagy köszönőbeszédre készülsz a kapuban? – lökte meg a lányt hátulról finoman András.

– Csak… elgondolkoztam – felelte, és belépett. Itt nőtt fel, mindig az apja fogadta a kertben, amikor hazaért, az anyja pedig a konyhában tett–vett, de mostanra minden megváltozott. Egy rövid pillanat alatt nagyjából az elmúlt harmincvalahány év otthon töltött pillanatai leperegtek a szeme előtt. Nem állt meg, hanem ment, egyenesen a nagyanyja háza felé. Közös telken állt a két ház, balra a sajátjuk, vagyis a szüleié, jobbra a nagyié.

– Ne hozzám menj, mondtam, hogy átköltöztem! – szólt rá a nagyanyja. Niki irányt váltott.

Odabent a vasárnapi ebéd illata fogadta, ismét emlékképeket idézve Nikiben, de nem akarta, hogy hatalmába kerítse a nosztalgia.

– És mikor költözik be az új lakó? – érdeklődött.

– Már beköltözött! Ebéd után bemutatom nektek. De előtte még van egy problémás ügyem, átbeszélném Andrással.

András elnyomott egy mosolyt. Úgy vélte, hogy a nagyi hihetetlenül jó fej, energikus, és legalább annyira bátran megy mindig a vesztébe, mint az unokája. Amióta magánnyomozónak képzelte magát, még pénzt is keresett, és néha megosztotta a „szakmai” problémáit Andrással.

Az ebéd tökéletes volt, Niki a levesnél el is morfondírozott rajta, hogy talán itt az ideje, hogy megtanuljon főzni, de a rántott csirkénél letett az ötletről. A panírozást mindig rühellte, pedig az anyja annak idején gyakran befogta kuktának.

A főételnél a nagyi vázolta a legújabb esetét, a tetoválóművész problémáját. Közben kibontott egy üveg bort, töltött belőle Andrásnak – Niki vezetett –, és saját magának. Niki elhűlt. Sosem látta inni a nagyanyját.

– Mit bámulsz? – kérdezte a lányt. – Társasági ivó lettem.

– Ó. Az jó – felelte Niki, arra gondolva, hogy akkor nincs nagy baj, mert a nagyanyja nemigen kedvelte a társaságot, leszámítva azt a néhány családtagot.

– Tehát ellopják az összes tervét. Minden rajza felkerül a netre – fordult András felé az asszony. – Ezek az emberek olyan… szóval nem nagyon járnak hozzájuk mások. A nő otthon dolgozik, a férjének otthon van stúdiója, de a zenésztársai nem találkoznak a feleségével. Amolyan maguknak való fajták. Összegezve: csak az ügyfelek jönnek a nőhöz. A szomszédasszony néha meglátogatja, mellesleg bugyinagykere van – fordult Niki felé, aki vállat vont. – Egymásnak adogatják a klienseket a bugyikereskedő szomszéddal, ne kérdezzétek, hogy mi ez az egész, mert nem szívesen gondolok bele. Van még egy takarítónő, nem találkoztam vele, de majdnem egyidős velem, nem hinném, hogy neki kellenének a rajzok. Rajtuk kívül a beatzenész menedzsere fordul meg náluk.

– Ha lefotózza a nő a rajzokat, akkor azok ott vannak a telefonján és/vagy a laptopján. Ha valaki kiszagolja a wifi–kódjukat, vagy nem titkosított a wifijük, akkor elvileg betörhet a gépbe, és ellophat adatokat is. Bár… ez inkább bosszúnak tűnik – magyarázta komolyan András. – Én arrafelé indulnék el, hogy kivel vesztek össze, van–e irigyük, elhappolta–e a nő a férjét másik nő elől, vagy fordítva. Szerelmi bosszú, az abszolút szóba jöhet.

– És én erre nem is gondoltam! – A nagyi egy pillanatra a tenyerébe temette az arcát. – Milyen ostoba vagyok… Hát persze, bosszú, az elhagyott fél bosszúja! Mert nem arról van szó, hogy pénzt akarnak keresni a nő terveivel, hanem azt akarják, hogy rosszul érezzék magukat a férjével! Hát igen, tudtam, hogy hozzád kell fordulnom! – nézett Andrásra. – A rajongók közül valaki szerelmes Antonba, és azt akarja, hogy véget érjen a házassága. Vagy ha nem sikerül ezt elérnie, legalább a nőnek szeretne borsot törni az orra alá. A rajongók között kell keresnem a tolvajt! – Már kezdett is kialakulni a fejében egy terv. Ahhoz talán el kell majd mennie egy–két zajos koncertre is, de végre tényleg izgalmas ügyben nyomoz.

– Ez csak egy teória – hűtötte le András. – Bármi lehet a háttérben. És sajnos… ha adatlopás, akkor nemigen tetszik tudni elkapni a tettest. Inkább arrafelé terelném a dolgokat, hogy titkosítsák a wifijüket, vagy ha már titkos, változtassanak jelszót. És az eszközeiken is.

– Nem értem ám, amit beszélsz, de van egy tervem – közölte magabiztosan a nagyi. – Megoldom én ezt az ügyet hamarosan.

– Hát persze – fojtott el egy mosolyt András, és arra gondolt, hogy Niki egészen biztosan a nagyanyjától örökölte a nyomozás iránti szenvedélyét. Nyughatatlan egy család, az biztos.

– Nagyi, szerintem ez egy megoldhatatlan ügy – nyugtázta Niki. – Azt, amiről András beszél, én is csak elméletben értem, de fogalmam sem lenne, hogy hogyan lehetne elkapni valakit, aki így lopkod el ezt–azt a számítógépemről.

– Hát remélem, akkor legalább nem tárolsz rajta kompromittáló képeket. Meztelen fotókat, meg ilyeneket. Mert olvasom, hogy ez gyakori. Még az ilyen meglett korú nők is csináltatnak fotókat magukról, mint te vagy.

Niki felröhögött. Harminchárom évesen meglett korúnak számít a nagyanyja szemében?

A nagyi ezzel befejezettnek tekintette mind az üggyel kapcsolatos megbeszélést, mind pedig az ebédet.

– A túrógombócra áthívom a lakómat. Ismerkedjetek meg vele. Tudom, hogy nem vagy oda a túrógombócért, de András szereti, és ezt neki készítettem – irányította a szavait Niki felé. – Na, értesítem a szomszédot – mondta, és megnyomott egy gombot a konyhaajtó mellett. – Csengő – magyarázta. – Beszereltettem. Anyád úgysem akar mostanában hazaköltözni, nem igaz? Beköltöztem, az ágya is kényelmesebb, mint az enyém volt. A csengő meg hasznos dolog. Így könnyen értesítem Kornélkát, hogy jöjjön, ha beszédem van vele.

Kornélka negyvenöt–ötven év körüli, vézna művésztípus volt, vállig ért a pár szál szőkésbarna haja, és csupa festékfolt volt a farmernadrágja. Világoskék farmeringet viselt, amit nem tűrt be a nadrágba. Hupikék, klumpaszerű műanyag papucsban klaffogott, amelynek láttán Niki eljátszott a gondolattal, hogy értesíti a divatrendőrséget.

– Kornélka festőművész – jelentette be a nagyi, és a pasi kezet nyújtott előbb Nikinek, aztán Andrásnak. – Nagyon tehetséges. Egyelőre még nem fedezték fel, de amikor kész lesz az első korszakát lezáró művekkel, akkor befuttatjuk.

Niki lopva összenézett Andrással. A nagyi önmegvalósítása kezd ijesztővé válni, gondolta.

Kornélka röviden áttekintést nyújtott az eddigi művészi próbálkozásairól, majd közölte, hogy egyelőre abból él, hogy másolatokat készít híres festők műveiről azoknak, akik nem tudnak százezreket vagy milliókat kiadni egy–egy képért, de szeretnék, ha legalább szép másolatok díszítenék a lakásukat. Természetesen rájuk van írva, hogy másolat, hangsúlyozta Kornélka, bár Nikiben fel sem merült, hogy esetleg eredetinek hinnék a műveit.

– Kornélka elvált, és el kellett hagynia a lakást, ahol élt. Így aztán tőlem béreli a kis házat. És majd amikor befutott festőművész lesz, vesz magának egy szép nagy házat – mosolygott a nagyi.

– Megnézhetjük a képeket? – támadt fel a művészi érdeklődés hirtelen Andrásban, mire a festő szégyellősen elvörösödött.

– Egyelőre még egy kreatív alkotói folyamat kellős közepén vagyok – felelte. – De ígérem, hamarosan készítek nektek egy csodálatos Van Goghot. Napraforgók lesznek rajta.

– Szuper – vigyorgott Niki. Szürreális helyzet, a nagyanyja egyre több csodabogárral kerül ismeretségbe, beleértve a nyomozótársát, Olivért is. Most egy festő… de legalább teljesen ártalmatlan művésznek néz ki, és ha jobban belegondol, még vigyáz is a nagyanyjára.

– Őrület a nagyi – mondta később, a kocsiban Andrásnak. – Láttad, hogy elszopogatott két pohár bort? Remélem, nem szokott rá.

– Most kezd élni.

– Mit gondolsz Kornélkáról?

– Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod? – Niki csodálkozott, mert Andrásnak mindig jó meglátásai vannak az első találkozások után.

– Fura fazon.

– De nem fogja bántani… ugye?

– Nem, dehogy. Szelíd, mint a madár – nyugtatta meg András, és azon töprengett: vajon honnan ismerős neki a festő?

Noémi szeretett volna a főorvossal beszélni, de persze gondolhatta volna, hogy vasárnap nincs bent. Az ügyeletes doki a látóhatáron sem bukkant fel, úgyhogy végül, miután apró gyöngybetűkkel jegyzetelt egy papírra, csak hogy megnyugtassa magát és összegezze a gondolatait, dolgavégezetlenül ment vissza a zárt osztályra. Amikor Noémi odaért, az anyja ébren volt. Aztán megkapta a gyógyszereit, és azt hajtogatta, hogy haza akar menni. Aztán teljesen váratlanul, szinte a semmiből rátört a roham… Eltorzult az arca, és mutogatni kezdett a szobatársnőjére:

– Ellop mindent! Ellop tőlem mindent!

– De anya… Mindened megvan. – Noémi nehezen préselte ki a szavakat. Ijesztő volt látnia, hogy tényleg igaz, amit a főorvos meg a nővérek meséltek: az anyja üldözési mániás, ami a szakértők szerint „csak” a skizofrénia egyik tünete volt.

– Nincs. Meg. Mindenem. Ellopja a gondolataimat! Ellopják a gondolataimat! Nincsenek meg a saját gondolataim! – Egyre hangosabban kiabált, idegen lett az arca a lány számára, aki ijesztőnek és borzalmasan elkeserítőnek találta, amin az anyja keresztülment. – Lopnaaaaak! – Egy hatalmas segélykiáltás volt ez, amire a nővér berohant. Addigra Noémi anyja már artikulálatlanul üvöltött, és Noémi csuklóját szorongatta. A lány simogatta, majd hirtelen magához ölelte az anyját. Érezte a vékony testet, érezte, ahogy zihál… és lassan elhallgat. A kiabálás hüppögésbe ment át. Noémi nem engedte el őt, de érezte, hogy az anyja könnyei a nyakába folynak. Ő maga is sírt. Hangtalanul siratta az életüket, az anyja életét. Rémült volt, de az is megfogalmazódott benne, hogy az anyját talán sosem tudják meggyógyítani. Talán nem véletlenül intette a főorvos…

– Mindent… mindent elvesznek tőlem – suttogta az anyja. A suttogás, és az, hogy a szavakat úgy ejtette, mintha egészséges lenne, még jobban megijesztette a lányt. És elkeserítette. Az anyja remegése szűnőben volt. Ekkor a szomszéd ágyon fekvő nő megszólalt. Most ő kezdett rá a gyógyszeres történetre.

– Megmérgeznek minket. Meg akarnak ölni minket. Ki kell szabadítanod innen mindannyiunkat! – Noémi lassan elvált az anyjától, hagyta, hogy visszadőljön a párnára, és az ágyszomszédra nézett. A nő eszelős tekintetében félelem tükröződött. – Végünk van, meg akarnak ölni!

A nővér véget vetett a jelenetnek. Bár Noémi próbált ellenkezni, mindkét betegnek adott egy–egy injekciót. A lány ekkor indult az ügyeletes orvos keresésére, szeretett volna már konkrétabb választ kapni a kérdéseire, például arra, hogy hogyan tudnának valóban segíteni az anyján. Nem a tüneteit enyhíteni, hanem valóban segíteni rajta, a betegséget elmulasztani.

De hiába várt majdnem egy órát, a doki nem került elő, ő pedig visszament az anyjához. El akart búcsúzni tőle, hiszen másnap elutazik, és ki tudja, mikor látja legközelebb.

A főnővérnek már bejelentette, hogy a nagyszülei fogják látogatni az anyját. Nem tehetett mást, kénytelen volt megkérni az apja szüleit – hiszen ők laktak a legközelebb a kórházhoz –, hogy viseljék gondját az anyjának. Nem volt rossz választás, mindig kiváló volt a kapcsolat közöttük, de Noémi eddig nemigen akarta, hogy az anyja betegségének súlyosságáról tudomást szerezzenek. De most nem tudott máshoz fordulni segítségért. Természetesen azonnal igent mondtak – sejtették már korábban is, hogy elég nagy a baj. És azt sem nehezményezték, hogy Noémi néhány hétre elutazik a volt iskolatársához, csak arra kérték, hogy jelentkezzen néha, és „ne drogozzon”. Nem mintha bármikor drogozott volna, de hát a nagyszülei nemrég kaptak rá az internetre, és valószínűleg a kelleténél több történetet olvastak a tizenévesek életéről.

Amikor újra belépett a szobába, az anyja már megnyugodott, majdnem aludt. Mint ahogyan a szomszédasszonya is. Jó erős szereket alkalmaznak itt, a pszichiátrián, gondolta a lány. Az anyja megismerte, valamit motyogott, de Noémi nem értette.

– Elmegyek egy kis időre. Mire visszajövök, minden sokkal jobb lesz. Tarts ki, anya! Tarts ki! Meg fogsz gyógyulni! – suttogta félhangosan a fülébe. A nő megrebbent.

– Bántani fognak. Menekülj, Noémi! Nem bánthatnak! – Teljesen érthetően artikulált, bár halkan beszélt. Mintha egy pillanatra felébredt volna a Csipkerózsika–álomból.

– Kik, anya? Kik fognak bántani?

Az anyja nem válaszolt.

– Mit tudok tenni apáért? – próbálkozott a lány. Hátha… hátha megtud valamit az anyjától. De az anyja csak megrezzent, egy pillanatra mintha az egész teste reszketni kezdett volna, és nem válaszolt. Noémi ránézett.

Az anyja elaludt.

Betett egy könyvet az éjjeliszekrény polcára, nem mintha olyan állapotban lett volna az anyja, hogy olvasson, és adott egy puszit az arcára. Rettenetesen lehangoló és ijesztő volt így látni őt. Már hónapok óta nem változott az állapota, de azóta sem tudta megszokni. Néha azon gondolkozott, hogy mi lenne vele, ha nem szállíttatták volna ide, erre a nyomasztó helyre?

Nem volt egyszerű elválni tőle, főleg így, hogy az sem volt kiszámítható, hogy mikor látja legközelebb. És persze ott volt a kérdés: vajon milyen állapotban lesz az anyja, amikor újra találkoznak?

Délután Lábics eljött hozzá, bármennyire tiltakozott is Noémi a látogatás ellen. Amikor Lábics bejelentette, hogy ő jön fel a lányhoz, Noéminek az az álcacsók ugrott be, és ettől furán érezte magát. Még hogy álcázásból csókolózzon vele egy fiú… egyelőre nem tudta, miért legyen dühös: a csókért, vagy azért, mert tulajdonképpen jólesett neki. Lábics azt mondta, segít neki ésszerűen csomagolni. Ez tulajdonképpen rá is fért a lányra, mert csak annyit tudott, hogy Buenos Airesben most kezdődött a nyár, de a jó ég tudja, hogy mi vár ott rá. Marad a városban? Vagy továbbmegy? Akkora az az ország, hogy mindenütt másféle időjárással számolhat. És mit vár tőle az apja? Az is lehet, hogy légkondicionált irodaházakban kell majd kutyagolnia bizonyítékok után. Amíg Lábicsot várta, addig Argentínáról olvasgatott a neten. Hát annyi bizonyos, hogy hatalmas. Csak Buenos Airesben hárommillióan, de a külvárosiakkal együtt tizenhárommillióan élnek.

– Egész jó kecó – mondta Lábics az ajtóban. Noémi mosolygott. Igyekezett otthonossá varázsolni az egyszobás lakást, de persze nem volt tanácsos összehasonlítani a házuk felső szintjén lévő „miniapartmanjával”. Mindössze egy kihúzható kanapé, egy fotel és egy íróasztal fért el a szobában. Lábics benézett a szűkös konyhába, ahol nem is fért már étkezőasztal, Norbi még annak idején az ablak elé szereltetett egy étkezőpultot, és két bárszéket tett elé. Noémi kajálás közben a parkolóra látott, már egész jól megszokta a kilátást, néha a kocsikat is megszámolta. – Összeírtam egy listát. – Elővett a hátizsákjából egy iPadet, és megnyitotta az egyik jegyzetet, majd a lány orra elé dugta.

– Nyári ruhaneműk, sportcipő, kényelmes cipő, kényelmes nadrág, dzseki, kis hátizsák, kulacs, biciklisnadrág – olvasta hangosan Noémi, majd szünetet tartott, és kérdőn nézett a fiúra. – Vajon túrázni fogok?

– Folytasd, mert még van egy csomó dolgunk.

– Oké. Fogkefe, fogkrém, szükséges kevés pipere, antibiotikum, láz– és fájdalomcsillapító, hasmenés elleni gyógyszer. Mintha az anyám lennél – nézett fel ismét a listából. – Rendben, folytatom. Bár azért az a „kevés” a pipere szó előtt elég ijesztő… Töltők, fényképezőgép, zárójelben az van ideírva, hogy nem telefon kamerája, diktafon, megint zárójelben, hogy nem telefon diktafonja… na, ezek nekem nincsenek.

– Hoztam.

– Rendben. Naptej, napszemüveg, két különböző színű baseballsapka, egy térdig érő, csinos szoknya, két blúz, elegáns, de kényelmes cipő. Na ne már. Ennyi?

– Igen. És lehetőleg az egész ne legyen több hét–nyolc kilónál. A tablet mostantól a tiéd, kölcsönadom, rajta van néhány ingyenes telefonos alkalmazás. Illetve hoztam egy régebbi típusú, egyáltalán nem okos telefont, kártyával. Ezt kéne majd használnod, biztonsági okokból, ha sms–ezned kell, vagy ilyesmi.

– Hú. Egészen jó. Mondjuk a naptejhez bikinit is felírhattál volna.

– Gondoltam, hogy azt jegyzet nélkül is becsomagolod.

Amíg Noémi pakolászott, Lábics lecseréltette vele a bőröndjét a kisebbre. Pedig a lány elhozta a nagy, könnyített bőröndöt, amikor elköltözött otthonról, de Zozó ragaszkodott hozzá, hogy minél kisebb csomaggal utazzon.

– Nekem kell egy testápoló, egy arckrém, ilyesmik – lázadozott a lány. – Ezek már be sem férnek.

– Naná, hogy nem. Majd ott megveszed őket. Világváros. Minél kevesebb a cuccod, annál gyorsabban el tudsz indulni, érthető? Már ha menni kell…

Noémi nem tiltakozott. Átjárta ugyan a félelem, most először, hogy nemhogy nem tudja, mi vár rá, hanem még azok a tárgyak sem lehetnek vele, amelyek legalább egy kis otthonosságérzetet adnának neki. A szájfényét és a kis kabalamedvéjét akkor is be fogja tenni a csomagba.

– Ha kész vagy, akkor megmutatom, hogy mit találtam az öngyilkosunk szemetében.

– Mutasd már!

Lábics elővett, majd kisimítgatott egy gombóccá gyűrt, és egy újságból kitépett, gyűrött oldalt.

– Ez itt két járatszám – lebegtette meg a papírt. – És mellette az áll, feltehetően Kovács kézírásával, hogy Madrid–Havanna. Ellenőriztem, mindkét járat Madridból repül Havannába. Tehát Kovács Róbert, aki június harmincadikán öngyilkos lett, július másodikán elutazott volna. Elővigyázatosságból vagy bármilyen más okból csak Madridig vette meg a jegyet. És kikeresett két járatot, ami Madridból Kubába repül. Vagyis eltervezte, hogy Havannába utazik, de két nappal előtte felakasztotta magát.

– Miért pont Havanna?

– Azt nem tudom. De van egy olyan sejtésem, hogy nem nyaralni készült. Inkább el akart tűnni, ez a feltételezésem.

– Vagy továbbmenni… Buenos Airesbe? – hűlt el a lány.

– Nem hinném, ez elég hülye útvonal lenne, bár persze nem lehetetlen. Fogalmam sincs, indulnak–e Havannából Argentínába gépek, de nem ez a lényeg.

– Hanem az, hogy aki öngyilkos akar lenni, nem vesz magának repülőjegyet. És fordítva.

– Aha. A másik papírra pedig egy címet írtak.

– Milyen címet?

– Nekem nem mond semmit – nyújtotta az újságoldalt Noéminek. – Lehet, hogy semmi jelentősége.

A lány megnézte a girbegurba betűkkel írt sort, aztán rámeredt Lábicsra.

– Mi van? Ismerős?

– Hát, ami azt illeti, igen. Ez a nagyszüleim címe.

– Végül is nincs abban semmi különös, hogy el akart menni apád szüleihez. Valószínűleg sejtése volt arról, hogy apádat és őt is fülön akarják csípni. Lehet, hogy így akarta értesíteni őket. Talán a telefonkönyvben találta meg a címet – tűnődött később a fiú.

– Ezt a címet legfeljebb egy ősrégi telefonkönyvben találhatta, mert szerintem már évek óta titkos a nagyszüleim száma.

– Oké. Nem ártana tudnunk, hogy végül is sikerült–e elérnie a nagyszüleidet.

– Nem akarom felzaklatni őket. Semmit sem tudnak, éppen olyan kétségbeesettek, mint amilyen egy szülő lehet, ha letartóztatják a gyerekét. Anyu látogatására is megkértem őket… Egész biztosan mondták volna, ha megkereste volna őket ez az ember. Tudják, hogy előbukkant a semmiből egy halott, vagyis öngyilkos cégtárs…

– Jó, akkor hagyjuk. Szerintem is inkább apáddal beszélt volna, és őt keresi. Kovács az apád letartóztatása előtti éjjel lett öngyilkos, igaz?

– Ha jól tudom, aznap hajnalban…

– Akkor hagyjuk most békén a nagyszüleidet. Viszont van itt még valami, amit el akartam mondani. – Lábics, aki eddig az ablak előtt állt, most lehuppant Noémi mellé. A telefonján babrált, majd egy képet mutatott a lánynak.

– Ez micsoda?

– Ez egy hotel Buenos Airesben.

– Gondolod, hogy ott kéne laknom? Túl elegánsnak látszik. Biztosan drága.

– Ez a Luxor Szálloda. Nem mond semmit a neve?

– Egyáltalán nem.

– Krakicsné telefonjába bejutva találtam egy hotelfoglalásos alkalmazást. A nőnek csak Buenos Aires–i szállodafoglalásai voltak, lefotóztam a képernyőt, tehát a dátumokat is tudjuk. Az elmúlt másfél évben ötször foglalt szobát ebben a szállodában.

– Ne! Akkor tényleg lehet, hogy találok valamit abban a városban…

– Egészen elviselhető az ára.

– De mit fogok ott csinálni? – Noémi hangja kétségbeesetté vált. Csak most tudatosult benne, hogy valóban el fog utazni az idegenbe, hogy ott számára ismeretlen nyomokat keressen. Egészen lehetetlennek tűnt a feladat.

– Majd kitaláljuk. Jelentkezz, amikor odaérsz!

– Nem kísérsz ki a reptérre?

– Sajna nem tudlak. Családi ügy – konyult le Lábics szája. Noémi nem válaszolt. Arra gondolt, hogy most aztán tényleg magára marad. Egyre kevésbé hitt benne, hogy képes lesz rászolgálni az apja bizalmára.

A férje ragaszkodott hozzá, hogy elmenjen vele arra a protokolláris vacsorára. Egy külföldi párt néhány képviselője érkezett az országba, valamilyen együttműködést készítettek elő. Laurát cseppet sem érdekelte az egész. Már megszokta, hogy elvan a maga kis világában, nyelt eleget, és tartott tőle, hogy ilyen is marad az életük, amilyen. Ezt választotta. Volt idő, amikor szerette a férjét, sőt szerelmes volt belé, de a bizalmát a férfi lobbanékonysága és agresszivitása megtörte. Egy időben bántalmazott feleség volt, ami azt illeti, meglehetősen sokáig. Csak hát jöttek és nőttek a gyerekek, és bárki bármit mondjon: miattuk nem lépett ki a kapcsolatból, és nem azért, mert maga is belekeveredett abba a hálóba, amelybe a bántalmazott nők szoktak kerülni: hogy a verés után a másnap mindig szebb, amikor a férfi könyörög a megbocsátásért. Ami azt illeti, Krakics sosem könyörgött, leszámítva azt az első alkalmat, amikor… amikor Laura egy bűnözőt bújtatott az otthonukban.

Akkor valami megfordult, a nő azóta sem tudott rájönni, hogy hogyan volt olyan nagy elszántság benne, hogy visszatámadjon. Mindenesetre visszatámadt, teljesen eltörött benne valami, és védeni kezdte magát, úgy, hogy ütötte a férfit.

És a férjéből váratlanul kibújt egy másik személyiség. Egy alárendelt ember, aki Laurában a saját domináját kezdte imádni.

Laura maga lepődött meg a legjobban, amikor rájött, hogy ezzel a rákényszerített és véletlenül megtalált „dominaszereppel” nagyot billentek az erőviszonyok, éppenséggel az ő javára. Ugyanis a férje imádta a szadomazo játékot, már ha ezt lehet játéknak nevezni – Laura nem nevezte annak, neki ez a túlélést és a testi épségét biztosította –, és feketén–fehéren kiderült, hogy mazochista, akinek a testi szenvedés és az alárendeltség élvezetet okoz.

Laura már másfél éve pszichológushoz járt, neki mondta el, hogy mi történik a hálószobában meg az egyéb helyiségekben azokon az éjszakákon, amikor a férje „megérdemli” a büntetést. Rettenetes volt ez az egész. A pszichológus azt mondta, hogy most már erőt kellene vennie magán, mert nem jutnak tovább. Nem is akarta vállalni őt, mert nem volt előrelépés, Laura nem tudott elhatározásra jutni, ugyanakkor gyűlölte magát és azt a szerepkört, amibe belekerült. Utoljára azt mondta a pszichológusnő, hogy úgy érzi, érdemtelenül jut a terápiás díjhoz, hiszen valójában nem tud segíteni Laurának. Nincs ugyanis „terápiás cél”, igen, ezt mondta. Merthogy Laura nem érdekelt abban, hogy abbamaradjon ez az egész, ugyanakkor felőrli a helyzet.

Laura biztos volt benne, hogy a pszichológusnak értenie kell: ő az egészet a gyerekek miatt csinálja.

– Nem, Laura. Nem a gyerekek, hanem a saját kényelme miatt teszi – válaszolta a szakember, és ő akkor otthagyta a fenébe. Felállt, és eljött.

Persze már bánta. Azon túl, hogy egyszer említette ezt az egészet Andrásnak – akkor nem volt más választása –, a lélekdokin kívül senkivel sem tudott, és nem is akart erről beszélni. Mégis rohadt rosszul érezte magát a bőrében.

Végigmosolyogta a vacsorát, vadidegen emberekkel jópofáskodott, és mesélt nekik a gyerekeiről angolul, meghallgatta a külföldiek, számára érdektelen történeteit, de alig várta, hogy hazamenjenek. Furcsa volt, hogy otthon lenni sem szeretett. Igazán sehol sem szeretett lenni. Ijesztő volt számára ez a felismerés.

Viszont most duplán a nyeregben érezhette magát. Övé volt a nyertes pozíció, még ha a pszichológusa rá is ijesztett, hogy ez egyáltalán nem nyertes állás, hanem éppenséggel a vesztébe tarthat. Azonban előző este a férje kedvére tett. És ez, bár neki magának nem okozott élvezetet, azért rájött, hogy a dühe levezetésében használ. Hogy kire volt dühös? Szerinte a férjére, aki miatt ebbe a helyzetbe került. A pszichológus szerint pedig ilyenkor önmagára haragszik.

Most pedig eljött erre a vacsorára, tehát két dolgot is megtett a férje kedvéért. Igazán megtett mindent, ami csak kívánható tőle. Nem volt elégedett; szomorú volt.

Hátul ültek a bérkocsiban, hazafelé tartottak, a férje elterpeszkedett, és a tabletjén nézegette a híreket, amikor Laura megszólalt.

– Tegnap találkoztam Rónai lányával.

A férje felkapta a fejét, és Laurára meredt. Majd a sofőr felé intett, és ennyit sziszegett:

– Otthon megbeszéljük.

A Szépvölgyi úton érezhetően sistergett a düh a férfiban, némán nyomkodta a tabletet, Laura pedig tüntetően kifelé nézett. Amint hazaértek, és elküldték a lányt, aki vigyázott a gyerekekre (vagyis csak a kisfiúra, mert a nagylány már szinte önálló volt), újrakezdte.

– A tegnapi könyvbemutatón találkoztam Noémivel.

– Direkt megszervezted, igaz? Gondoltam, hogy nem nyugszol! – a férfi hangjában feltűnt egy sötét, fenyegető tónus. – Ha szabad érdeklődnöm, mit akartál tőle?

– Semmit sem akartam. Ő moderálta a könyvbemutatót.

– Ő?! Hát miféle könyvbemutató az, amit egy tizennyolc éves gyerek vezet?

– Tizenkilenc, úgy tudom. Mindegy. Nem tudom, hogy miért ő vezette, de ügyes volt. És utána beszélgettünk egy kicsit.

– Na és miről?! Nem érdekel annak a gyereknek a hazudozása.

– Elmondta, hogy lefoglalták a házukat. Ezt te tudtad?

– Nem kísértem ennyire figyelemmel a dolgot.

– Lefoglalták az apja minden vagyonát. Tudtad, ugye?

– Milyen alapon kérsz rajtam számon bármit is, ami egy bűnözővel kapcsolatos?

– És azt tudtad, hogy az anyja ideg–összeroppanással a pszichiátrián fekszik? Hogy belebetegedett abba, hogy ez megtörténhetett velük?

– Panasznapot tartott, igaz? Csakhogy nyilván a fele sem igaz annak, amit hadovált. Biztos pénzt akart.

– Nem akart pénzt. Csak elmondta, hogy mi van.

– Hát ide figyelj, Laura. Ez az ember egy csomó pénztől megfosztott engem is, másokat is, adót csalt, sikkasztott, ellopott titkosított adatokat, szóval egy velejéig romlott bűnöző, és egyáltalán nem érdekel, hogy mi van vele meg a családjával! Érted? Soha többé nem találkozhatsz azzal a gyerekkel!

– Ezt sem én szerveztem meg.

– Nem érdekel! Többé nem találkozhatsz vele, még csak az hiányzik, hogy összekössék a nevemet egy bűnöző gyerekének nevével! Az a gyerek nyilván éppolyan hazug, mint az apja.

– Én pedig éreztem, hogy igazat mond. Nem kért segítséget…

– Hát akkor ezt a témát lezártuk. Soha többé nem akarok hallani róla, épp elég fejfájást okozott nekem az apja!

Laura egyetlen szó nélkül kiment a nappaliból, és halkan felgyalogolt az emeletre, a hálószobájához kapcsolódó, saját kis fürdőszobájába, hogy lezuhanyozzon. Nem akarta látni a férje gyűlölködő, elborult tekintetét. Az elhangzottakon gondolkozott.

A fejét merte volna tenni rá, hogy a lány nem hazudott. Abban nem volt biztos, hogy a férje is igazat mond.

Segíteni fogja Noémit és az anyját, ezt eldöntötte a zuhany alatt.

9.

Már a gépen… egy utolsó pillantás a városra. Szürke fátyol ölelte körül Budapestet, aztán máris belerepültek egy felhőbe. Noémi nem látta a Dunát sem, mert a felhőpaplan eltakarta előle. Elindult az ismeretlenbe.

Két telefonhíváson gondolkozott.

Az apjáén, aki reggel újra felhívta bentről. Csak el akart köszönni tőle, mondta.

– Jó utat kívánok neked. És azt gondolom, hogy majd hamarosan együtt nyaralunk…

– Apa, én csak… remélem… – csuklott el a hangja.

– Tudod, hová megyünk majd? – Az apja, mintha csak egy laza családi délutánon lennének, csevegni akart vele. Noémi nem tudta, hová is tegye ezt a dolgot.

– Nem – sóhajtotta.

– Luxorba.

– Luxorba? – Noémi összerezzent. Lábiccsal pont előző este beszéltek Luxorról. Egy szálloda Buenos Airesben. Az apja vajon az egyiptomi Luxorról beszél? De annak mi értelme lenne?

– Igen. Tudod, mit adnék, hogy visszamehessek… Luxort neked is látnod kell. Én már jártam ott…

Az apja nem Egyiptomról beszél. Egyszer voltak ott közösen, és az apja az ott töltött idő minden pillanatát utálta, mert nem bírta elviselni, hogy egyrészt lépten–nyomon orosznak nézték és oroszul köszöntek rájuk a helyiek, másrészt pedig az utcán, a bazárban állandóan megtapogatták a karjukat, rángatták őket, hogy vásároljanak csecsebecséket. Az apja akkor mondta is, hogy akkor járt utoljára Egyiptomban.

– Igen. Emlékszem – felelte. – Nagyon szeretted Egyiptomot. – Volt egy kis szarkazmus a hangjában. Hallotta, hogy a másik nevet.

– Luxor. Igen. Jó kis szállodák vannak ott.

– Igen, apa. Hotel Luxor. Értettem – sóhajtott. Az apja most adta meg neki, hogy hol kell megszállnia. Persze kétséges, hogy ha Lábics nem kutakodik Laura telefonjában, akkor is rájött volna–e, hogy mire célozgat az apja.

– Büszke vagyok rád, tudod. Majd elmegyünk együtt… remélem. Csak azért hívtalak, hogy vigyázz magadra.

– Hamarosan jelentkezem, apa. Te is vigyázz magadra.

Tehát a Hotel Luxor, oda kell bejelentkeznie. Ez is több, mint amit eddig tudott.

Aztán a másik beszélgetés…

Már a reptérre tartott, pontosabban a Köki felé buszozott a bőröndjével, amikor megszólalt a telefonja.

Laura azért hívta, hogy megtudja, melyik kórházban kezelik az anyját. Noémi egy kis tétovázás után megmondta. Végül is nyilván egy perc alatt ki tudná deríteni a másik, gondolta. És a múltkori találkozásukkor arról is meggyőződött, hogy Laura nem akar ártani nekik. Valószínűleg semmibe sem avatta be Krakics, Noémi családját illetően.

– Ha majd hazajössz, légy szíves, hívj fel! És vigyázz magadra, ha elutazol. – Így búcsúzott a lánytól Laura a telefonban, és ő nem mondta el neki, hogy már úton is van.

Úton az ismeretlenbe.

Nem érzett izgalmat, inkább iszonyatos fáradtságot, és, bár nem akart erre gondolni, valójában csalódott volt. Tudta, hogy Lábics sokat segített neki, és várhatóan akkor is fog segíteni, ha Noémi elakad Buenos Airesben (bár már azelőtt elakadt, hogy odaért volna), de azért érzékenyebb búcsúra számított. És arra, hogy a fiú kikíséri a reptérre. Ehhez képest ma, amikor a reptérről hívta, ki volt kapcsolva a telefonja. Tegnap pedig úgy búcsúzott tőle, mintha legfeljebb egy–két napra válnának el. Nemcsak csalódottság volt benne, hanem a teljes reménytelenség. Nem hitt benne, hogyha Magyarországon nem talált semmiféle bizonyítékot Krakicsék ellen, akkor majd pont egy távoli, ismeretlen országban fog.

A Heathrow–n átment a hármasról az ötös terminálra, végigállta a lehangolóan hosszú sort az átvilágításnál, aztán Lábics utasításának megfelelően lement a mozgólépcsőn, és a Starbucks felé vette az irányt. Remélte, hogy tényleg szabadon használhatja a reptéri wifit legalább pár percig, és hogy a fiú küldött neki egy üzenetet, amiből érezheti, hogy vele van.

A reptér hatalmas volt, és telis–tele sietős utazókkal. Kosztümös nők, öltönyös férfiak, kisbőröndös, farmeres utazók, papírpohárban kávéval a beszállókapuk felé indulók között lavírozva emlékezett vissza Noémi az utolsó alkalomra, amikor erre járt. Két éve, nyáron két hónapra kiküldte az apja Londonba, hogy gyakorolja a nyelvet, és mellesleg feketén dolgozott napi öt órában, egy reggelizőbár hátsó traktusában mosogatott. Ő döntött úgy, hogy dolgozni akar, de a szülei nem ellenezték. Abszolút illegális volt a munkavállalása, azonban az volt a jó benne, hogy reggel hatkor kezdett, és tizenegyre már végzett is. Déltől négyig a nyelviskolában volt, utána pedig övé volt egész London. A barátnője ment ki vele, Lea, aki amúgy sokszor kereste az elmúlt hónapokban is, de Noéminek nem volt kedve elmesélni neki, hogy mennyire megváltozott az élete. London nagy élmény volt mindkettejüknek, bár Lea nem dolgozott, hanem csak tanult. Noémi egyvalamire rájött azon a nyáron: a mosogatás kemény és orrfacsaró meló, de jó érzés volt, hogy nem dobták ki már az első nap, hanem végig tudta csinálni, amit vállalt. Akkor a Heathrow–ra érkezett a gépe, és innen is indult haza. Mintha már nagyon régen történt volna, de ahogy most beugrott neki az emlék, hirtelen elevenné vált az egész. A rohanós, esős, bulizós éjszaka, amikor az Oxford Circusnél véletlenül rossz irányba fordultak; még két órán keresztül keresgélték a hazautat, röhögve, és nem vették észre, hogy a Regent’s Streeten vannak, ahol naponta közlekedtek. A szomszéd szobában a kínai lakótársak, akik minden éjjel füveztek, és borzalmas nyivákolással énekelték ugyanazt a szörnyű dalt. A kávézó Golders Greenben, ahová valójában csak azért jártak, hogy wifizhessenek, de összehaverkodtak az ortodox zsidó Jákobbal, aki házasságot és egy fél lerobbant hotelt ígért Noéminek minden egyes alkalommal, amikor találkoztak. A makói srác, akivel együtt mosogattak, és aki mindent vele fordíttatott le. Már legalább huszonöt éves volt, három éve élt Londonban, de ez nem látszott a nyelvtudásán. Ráadásul folyton eltévedt, és Noémit hívta a legváratlanabb időpontokban, hogy hogyan találhatná meg a Bakerloo–vonal valamelyik állomását.

Mosolygott, de kesernyés volt a mosolya.

Nem állt be a Starbucks előtt a sorba, hiszen nem is volt nála font, amivel fizethetett volna, hanem felült egy éppen felszabaduló bárszékre, az ablakkal szemben. Rálátott az egyik leszállópályára, érdekes volt nézni, ahogy egymás után, szinte szünet nélkül landolnak a kivilágított gépek a reptéren.

Gondolta, hogy ezzel elüti azt a kis időt, ami a gépindulásig hátravan.

Bekapcsolta a telefont, ami pittyegni kezdett, sms–ek érkeztek. Kettő a szolgáltatótól, egy pedig Lábicstól!

Hol vagy?

A Heathrow–n – pötyögte be válaszul.

Átjutottál már a biztonsági ellenőrzésen? Merre jársz?

Ahogy tanácsoltad, jöttem egyből a Starbucksba. Itt ülök, wifit keresek, hogy megnézzem, írtál–e nekem.

Elővette Lábics tabletjét a táskájából, hogy wifit keressen, amikor a háta mögül az asztalára csúsztatott valaki egy tálcát, rajta két croissant–nal és két nagy bögre lattéval. Meghökkent, hogy ennyire pofátlanok az emberek, még az ő székére, az asztalára is szemet vetettek. Hátrafordult, és a csodálkozástól meg sem tudott szólalni.

– Tudtam, hogy nem engedhetlek el egyedül – vigyorgott Lábics, lerakta a bárszék lábához a hátizsákját, és rákönyökölt az asztalra. – Még egy kávét sem veszel magadnak.

– Hát te…? Hogy kerülsz ide?

– Eljöttem a déli géppel, hogy csak itt találkozzunk, és majd innen megyünk együtt. Nem akartam, hogy a budapesti reptéren bárki is együtt lásson minket. Nem mintha… de azért az ördög nem alszik.

– Úristen, úgy érted, jössz velem Argentínába? – Nem tudta eltitkolni az örömét.

– Úgy, igen. – Lábics meglepve látta, hogy mennyire örül neki a lány. – Anyáméknak, akiknek egyébként még Buenos Airest is elmondhattam volna, de úgy látom, a legjobb, ha senki sem tudja az igazat és az úti célunkat, a mesédet adtam be. Egy évfolyamtársról, meg egy projektről, Londonban.

– Huh. Ez nagyon jól hangzik. Mármint nem az, hogy hazudtál, hanem hogy velem jössz…

Hirtelen egy közös kalandot látott Noémi az utazásban, és már nem volt oka félelemre. Legalábbis abban a pillanatban úgy érezte, hogy ütős kis páros lesznek odakint, az ismeretlenben.

S. Farkas Dániel, mint minden reggel, novemberben is kiült reggel fél hétkor a teraszára egy csésze kávéval és a laptopjával. Rálátott a városra, ha balra nézett, egy kis szögből látta a temetőt, esténként a sok apró mécsessel, de alatta volt az egész város, három hidat is befogott madártávlatból. A melegítőgombát rögtön felkelés után bekapcsolta, úgyhogy még a legcudarabb időben is olyan volt a teraszon ülni, mint tavasszal. A felesége csak hétkor kelt, ő már megfőzte neki a kávét. Barbara a negyedik hitvese volt, és egyben a legőrültebb. Kutyakiképzőként dolgozott, meghökkentően jól olvasta a jeleket – mert szerinte a kutya is jelekből ért –, a westie–jük mellé egy nagyobb kutyát is szeretett volna. A gardróbszobáját, ami Barbara szerint akkora volt, mint egy komplett női osztály a Zarában, és ugyanúgy el lehetett tévedni benne, nemigen használta ki. Barbara egészen kivételesen szórakoztató egyéniség volt – mit bánta ő, hogy általában szörnyű terepoverallokban járt, és a garázsban ott hevertek az őrző–védő kutyakiképzéshez használatos védőfelszerelések és a különböző méretű szájkosarak. A férfi szerette Barbarát, és valójában meg akart felelni neki. Teljesíteni akarta a kívánságait, még akár a gyerekdologban is engedett volna (pedig már négy felnőtt gyermeke volt). Ellenben a nagy testű kutya ügyében hajthatatlan volt. Hiába kapna jó nevelést a gazdájától, de azért ez mégiscsak egy luxusház, ahol a kutya a medencéjében fürdene, beleinna a hálószobához kapcsolódó jacuzzijába, és belehullajtaná a szőrét az ugyanakkora – ám jól kihasznált – gardróbjába, mint amekkora Barbara rendelkezésére állt.

Persze, ha jobban megvizsgálta az ügyet, a westie szőrét is megtalálta időnként az öltönyein, de legalább ez a kutya nem kedvelte a vizet, és messzire elkerülte a medencét.

Egy darabig a kutyakérdésen tűnődött, mialatt átfutotta a híreket. Vajon a felesége lemondana–e a második kutyáról, ha ő igent mondana a közös gyerekre. Akkor persze abba kellene hagynia a gyógyszert, amit a megnagyobbodott prosztatájára szed, de hát Barbara ennyit megért neki, mármint hogy megint a vécécsésze fölé támaszkodva préselje ki magából éjszakánként azt a pár csepp vizeletet, amíg a felesége teherbe esik.

A homlokát ráncolta, és már megint Rónain gondolkozott.

S. Farkas a legrámenősebb hazai ügyvédek egyike volt. Arroganciája sokakból félelmet váltott ki. A tárgyalóteremben nem szerették, mert az ügyvéd kollégáinak is alátett, ha az érdekei úgy kívánták. A híre alapján minden nagy büntetőügyet önként vállal, és a buldogtermészete miatt (meg azért, mert a legtöbb bírót megzsarolta, amint megtudott róla valami szaftosat) nyer, vagy sikerül enyhítenie a védencei büntetését – de ez korántsem volt igaz. Mármint nem nyert mindig, pedig zsarolt. Elég sokat fordított a jól működő informátori hálózatára, és valójában ma már szinte sosem használta zsarolásra a megszerzett információkat. Elég volt útjára indítani egy finom pletykát egyik–másik bíró barátján keresztül… De az egyáltalán nem stimmelt, hogy minden nagy ügyet elvállalt volna. S. Farkas, bár morálisan megkérdőjelezhető volt egy–egy lépése, csak olyan ügyeket vállalt el, amelyek elkövetőinek ártatlanságában hinni tudott, vagy ha nem hitt benne, akkor az illetőt annyira megkedvelte, hogy ki akarta húzni a szarból.

Az irodájában tizenhat ügyvéd és jelenleg kilenc ügyvédjelölt dolgozott, ebből nyolc ügyvéd a védjegyoltalmakkal és a szellemi jogokkal foglalkozott. Gyakran nagy nemzetközi cégek kérték fel őket a képviseletre, tehát az irodának bőven volt kerete arra, hogy S. Farkas elvállalhassa azoknak a képviseletét, akik ugyan nem tudtak gavallér módjára fizetni, de az ügyük érdekes volt, ártatlannak tartotta őket, szimpatikusak voltak, vagy pusztán jókora felhajtást csapott körülötte a sajtó.

Rónai ügyét több okból vállalta el. Egyrészt egy időben sokat találkoztak, amikor Farkas be akart fektetni egy kis pénzt, és Rónai tanácsát és közbenjárását kérte egy ügylethez, másrészt hitt neki. Nem gondolta, hogy tökéletesen ártatlan lenne, de azt, amivel gyanúsították, nem feltételezte róla.

Természetesen ellenőrzés nélkül beszélhetett Rónaival, de már volt egy nagy ügye korábban, amikor felmerült benne a gyanú, hogy titokban mégis kiszivárgott egy–két adat a védencével folytatott beszélgetésből. Az az ügy a személyes kudarca volt, annak ellenére, hogy biztos volt benne, hogy az egyik akkori politikai vezető keze volt a dologban, aki mellékesen földekkel kereskedett, adta–vette a fél országot, és a riválisát lesitteltette. Volt is ez–az a rivális rovásán, de S. Farkas meg volt győződve róla, hogy a beszélgetéseikből néhány részlet eljutott a fehérgalléros bűnözőhöz, aki mindenáron le akarta csukatni egykori cégtársát, későbbi nagy vetélytársát.

Amit Rónai elmondott neki, az egy vakmerő, elképesztő és iszonyatosan szemtelen bűnügy volt, amelyben Rónainak a jelek szerint a balek szerepe jutott. Bár tele volt a történet hiányzó láncszemekkel.

Barbara kilépett a teraszra. Ő is egy színes, bokáig érő frottírköpenyt viselt, szőke, fül alá érő, göndör haja játékosan kunkorodott az arca körül, a kezében két csészét tartott. S. Farkas elfogadta a második kávét, és felöltötte a nyertes mosolyát, amint Barbara beleült az ölébe.

Éppen abban a pillanatban, amikor a felesége megcsókolta, S. Farkas elhatározta: ha Rónai továbbra is titkolózni fog előtte, akkor megmondja neki, hogy kiszáll az ügyből.

– Az egészet hallani akarom. Nem tudományos nyelven, hanem úgy, ahogyan egy laikusnak elmagyarázná – mondta Manuel Rosar, és igyekezett lenyelni az ellenszenvét, bár az ellenszenv kölcsönösnek tűnt.

– Igazi tudományos áttörés – kezdte a vezető kutató, Ben Castle, és hátradőlt a széken. Kicsit sajnálta, hogy a laborból nem olyan kiváló a kilátás, mint Rosar Buenos Aires–i irodájában. – Mint köztudomású, a skizofrénia kezelésére, a tünetek visszaszorítására kezdtem… kezdtük kifejleszteni ezt a korszerű antipszichotikumot, a NasarsSX–et, ami már szabadalmaztatott gyógyszer. Jelenleg klinikai tesztelés alatt van egy másik, sokkal ígéretesebb, tartósabb hatású antipszichotikumunk, a D–1334Z, egyelőre még csak klinikai gyógyszervizsgálatok keretében hozzáférhető egyes országokban, így Argentínában is, bizonyos betegcsoportoknak. – Rosar bólintott. Feltűnt neki, hogy Castle még véletlenül sem használta volna az „itthon” szót, számára Argentína mindig idegen ország marad. Mindenképpen jobb lett volna, ha soha be sem teszi a lábát az országba, gondolta. – A D–1334Z fejlesztése során bukkantam rá valamire, de amíg nem voltam benne biztos, nem akartam pánikot kelteni.

– Folytassa. – Manuel már ismerte a részleteket, bár ne ismerte volna. Castle egyik közeli kollégája és helyettese ismertette vele, néhány héttel ezelőtt. Elképesztő, hogy a vezérigazgatónak fogalma sincs, mi zajlik a vezető gyógyszer–laboratóriumukban.

– A lényeg, hogy a kísérletek során rátaláltam egy olyan komponensre, amely lényegében a skizofrénia vezető tüneteit képes előidézni – mondta a tudós, majd elhallgatott, és a vezérigazgatót nézte. Rosar nem tudta, hogy vajon elismerést vár–e, de ő, a dolgok jelenlegi állásának ismeretében nem érezte úgy, hogy elismeréséről kellene biztosítania Castle–t.

– Erről én miért nem tudtam? Milyen pénzből finanszírozta a kutatásokat?

– Lényegében a kísérletsorozat közben jött a felismerés, és a D–1334Z büdzséjét… növeltük meg.

Igen. Ezért kellett beleölni újabb és újabb milliókat, gondolta Manuel.

– Amíg nem voltam biztos benne, hogy a véletlenül felfedezett komponens valóban képes arra, amiről az előbb beszéltem, nem akartam előhozakodni vele.

– Most pedig már egy kicsit késő, nem igaz? – Rosar felállt az asztalától, és az irodája panorámaablakáig sétált. Lenézett a városra, látta, hogy a parkban egy kirándulócsoport sétál, figyelte, ahogy távolabb lüktet, hullámzik a forgalom, és látta a tengert is, de rohadtul nem tudott örülni. Leginkább a saját bőrét akarta menteni, mert ha ez kiderül…

– Az európai befektetőnkhöz kikerült egy karton a mintából.

– Ugye szükségtelen emlékeztetnem a gyógyszerfejlesztés etikai szabályaira. – Nem kérdés volt, hanem kijelentés. Castle ezekre mindig is fittyet hányt.

– Ez a szer mindenképpen áttörést jelenthet – szögezte le a kutató. – Óriási tudományos áttörés, és minden gyógyszer fejlesztésénél kiderülhet, hogy a szer éppenséggel valamilyen más hatással is bír, gondoljunk csak a Viagrára. Eredetileg szívgyógyszert akart készíteni a cég, és bár a ma Viagraként ismert hatóanyag a magas vérnyomás és egyes szívbetegségek kezelésére ugyan nem vált be, de felfedezték, hogy potencianövelő hatással rendelkezik – elevenítette fel az egykor unalomig ismételgetett történetet a kutató.

– Igen. Hát őszintén szólva, én nem hiszem, hogy maga a skizofrénia ellenszerét kereste, és véletlenül a skizofréniát előidéző szert fejlesztett ki, inkább az a gyanúm, hogy ez a két kutatás párhuzamosan folyt egymás mellett az elmúlt években – emlékeztette Rosar a tudóst. Átfutott az agyán, hogy szíve szerint lelövetné ezt a fickót. Csak hát Manuel nem volt gengszter, sosem volt fegyvere, nem ismert bérgyilkosokat, és persze sosem tette volna meg, még ha teljes szívéből kívánta is. Castle őrült volt, és a kutatásainak finanszírozásába beszállt az európai befektetőjük, Rosart és a menedzsmentet megkerülve. Mindennél veszélyesebb helyzet volt kialakulóban, már gyártotta a legrosszabb fordulatokat tartalmazó forgatókönyveket magában. Ezeknek egy közös pontjuk volt: Rosarnak bujkálnia kell egész hátralévő életében, vagy egyszerűen megölik. Hepiend egyelőre nem bukkant fel a forgatókönyvekben.

– Azt hiszem, mindkettőnknek, és persze a cégnek is jobb, ha ez köztünk marad – válaszolta Castle, és elővette azt a kisfiús vigyorát, aminek minden nő bedőlt körülötte. – Nyilvánvalóan nem arra kell használni ezt a hatóanyagot, hogy embereket a skizofrénia állapotába juttassunk vele. Ez egy fegyver, amit persze sosem szabad bevetni. Ettől függetlenül, gondoljon bele, mekkora szüksége van rá az USA–nak!

– És az Iszlám Államnak, meg Oroszországnak, és most tényleg nem akarok felsorolást tartani. Ez egy olyan veszélyes fegyver, amiért az isten pénze sem sok annak, aki hatalmat akar, aki világuralomra tör… Vagyis, rohadtul nagy veszélyben vagyunk attól a pillanattól kezdve, hogy a kutatás híre kiszivárog. Ehhez képest kikerült a készlet, és azt sem tudjuk, hogy hol van, legalábbis én nem tudom, csak azt, hogy minden a megkerülésemmel történt. Azzal, hogy elhagyta a készítmény a gyárat, mi több, az országot, nem tehetjük az egészet meg nem történtté, és innentől ez nem csupán egy rémálom, amiből felébredünk! – Rosar kezdte elveszíteni a magára erőltetett nyugalmat. – Egyet mondok, hogy ez nemcsak az állásába fog kerülni, hanem arról is gondoskodni fogok, hogy soha, sehol ne kaphasson állást!

– Ez nem egészen így van. A maga intézetében fejlesztettük ki ezt a szert, és az, hogy maga szarik arra, hogy mi történik a gyárában, csak a pénzt akarja látni, magát egyáltalán nem mentesíti! Előbb fog repülni, mint én. És, higgyen nekem: magát aztán senki nem fogja még egyszer felkérni, hogy vezessen egy gyógyszergyárat. Nekem viszont mindig lesz ajánlatom…

– Jól értem, hogy megzsarolt? – Rosar arca kivörösödött.

– Csak annyira, amennyire maga engem!

– Börtönbe kerülhet.

– Hát csak gondolja szépen tovább, hogy melyikünk fog előbb börtönbe kerülni, és arra is gondoljon, hogy ki gyűjt be több ellenséget. Rám mindig szükség lesz… Ja, és ha arra számít, hogy átadom a kutatási adatokat, aztán majd kitilt az intézetből, akkor téved!

– Castle, most már tőlem függ a szakmai élete!

– És a magáé nem függ tőlem, azt gondolja?!

A kutató felpattant a székből, átviharzott a szobán, és becsapta maga után az ajtót. Rosar elképedve, dühösen bámult utána. Mi a francot csináljon? A kutató, akit sosem kedvelt, szörnyeteggé változott. Hogy állíthatná meg? És meg lehet–e úszni ezt az egészet?

– Jó, hogy itt kezd, Ilonka – pöfékelte az elektromos cigit Olivér, és rámosolygott az öregasszonyra, aki már bent ült az irodában, és a számítógépet bújta. – Persze már többször megkértem, hogy ne használja a gépemet, mert megint kitöröl valamit, mint a múltkor azt az e–mailt…

– Egyszer fordult elő, és most már életem végéig ezt fogom hallgatni? – fakadt ki a nő. – Csak azt nézem, hogy mi kell ahhoz, hogy az internetre felkerüljön egy rajz. Vajon én is fel tudok tenni egyet?

– Inkább ne tegyen fel semmit, hanem bízza rám!

– Mennyire kell profinak lenni ahhoz, hogy valaki feltöltsön egy képet a netre?

– Profibbnak kell lenni, mint maga, de amúgy egyáltalán nem kell profinak lenni hozzá – eresztett ki egy gőzfelhőt a száján a magánnyomozó, és lerakta az asztalra a műcigit. – Egyébként milyen volt a hétvége?

– Fantasztikus. Vettem egy új krimit. Egy egész sorozat lesz belőle. A hősnő régi titkok után nyomoz. A volt iskolatársa…

– Ilonka, könyörgök, ne mesélje el. Inkább kávézzunk.

– Szerintem, mivel nincsenek magánnyomozó szakmai továbbképzések, igazán elmondhatnám ezeket az összefoglalóimat az általam olvasott krimikről – háborgott az asszony. – Sokat lehet tanulni belőlük.

– Én nyomozó voltam, mindig elfelejti.

– Na aztán az mennyit tesz hozzá az ügyhöz?

– Ha hajlandó velem kávézni, és eljönni a gépemtől, elmesélem, mire jutottam az egyik cég ügyében. Utánanézettem egy kicsit mindkettőnek.

– Ó. Ez a hétfői jó hír. – Ilonka felállt Olivér íróasztalától, és követte őt a konyhába. Szótlanul várta, hogy Olivér lefőzze a két kávét azzal a modern kapszulás szerkentyűvel, amit eleinte nagyon utált, mert miféle kávé kerülhet ki egy kapszulából, de mostanra már megszerette. Olivér csak koffeinmenteset adott neki, mert úgy vélte, hogy így is „túlságosan pörög”.

Olivér csak az első korty kávé után szólalt meg.

– Szóval megnéztem a Brazartot. Magyarok a tulajdonosok, az egyikük egy ellenzéki politikus, de senki más nincs benne, akit ismernénk. Alapvetően üzletemberekből áll a csoport.

– Hogy hívják a politikust?

– Kovács Lőrinc.

– Hm – grimaszolt a nagyi. Nem mondott valami sokat neki a név.

– Egészségpolitika.

– Hát nem tudom, nem lehet valami nagyágyú.

– Nem primer ismertségű, de hogy nagyágyú–e vagy sem, azt nem tudom. Szerencsére a politikától mindig távol tartottam magam – hajtotta le a kávéja maradékát Olivér, és újra beleszívott a műcigibe. – A másik cég az Amirin Rose. Ez egy külföldi cég, mondhatjuk, hogy az Amirin egy offshore cég, ennek a „kistestvére” az Amirin Rose. Tulajdonképpen el is csodálkoztam, hogy minek akarnak ezek egy magyar online portált megszerezni maguknak, csakhogy aztán kikutattam, hogy van a cégtulajdonosok között egy magyar is.

– Na. Akkor ez jó hír? – Az asszonynak fogalma sem volt, hogy jó–e vagy sem, ha ezek a jelöltek pályáznak arra a cégre, ami az unokájának munkát ad.

– Az, ugye, attól függ.

– Igen. És mitől?

– Az Amirin Rose társtulajdonosa hatvankilenc százalékban egy Krakics Bertalan nevű ember felesége. Mond magának ez a név valamit?

– Már hogy a túróba ne mondana! Egy szélhámos politikus az is. És… és én ismerem őt. Tavaly náluk nyomoztam, emlékszik?

– Igen. – Olivér nem folytatta. Nem volt biztos benne, hogy Niki párja, András beavatta Niki nagyanyját abba, hogy Krakics felesége valójában András féltestvére. Nem is tartozott rá, és amilyen pletykás az öregasszony… De ő maga is meglepődött azon, hogy Laurának van egy cége. – Természetesen a feleségéről nem feltételezzük, hogy köze van a politikához. Viszont az érdekesség az, hogy egy bal– és egy jobboldali kötődésű politikus, illetve politikához közeli ember tulajdonában van a két cég. Tehát, ha úgy vesszük, akár meg is harcolhatnak ezért a kis online hírportálért.

– Jesszus anyám, borogass! Hát nem is tudom. Egyiknek sem örülnék. Nem olvasok sokat ilyen híroldalakat, illetve csak a rendőrségi híreket meg az unokám írásait, de nem az lenne a jó, ha független maradhatna ez az újság?

– Ilonka, édes, drága. De, az lenne a jó. Csak hát erről nem mi döntünk. Szóval azt akartam mondani, hogy nem tudnám megmondani, melyik lenne a jobb Nikinek. Úgy vélem, egyik sem.

– Hát ki kéne golyózni őket. Utána kéne nézni ennek a két embernek. A Lőrincnek meg a Krakicsnénak. Az asszonykát én ismerem, dolgoztam náluk vagy három napot, élénken él az egész az emlékezetemben… Utánuk kéne nézni… Hogy segítsünk egy kicsit információkkal az unokámnak meg a főnökének… Nekem is jobb, ha Nikinek van állása, mert különben a nyakamon marad, és mit kezdek vele.

– Niki nem olyan – vigyorgott Olivér. – Hát nem tudom. Szerintem ez már nem a mi dolgunk. Niki mindössze ennyit kért. Azt gondolom, tegyék a dolgukat ott azok az oknyomozó újságírók is, nem igaz?

– Hát igen. Igen, például ott van az a szerencsétlen idióta, aki ott nyomozgatott az utcánkban, és én rálőttem, aztán meg jól bevitték a rendőrök – utalt a tavalyi esetre mosolyogva az öregasszony. Kellemes emlék maradt számára az az eset. – Szedje össze magát, aztán nyomozzon ő. Nekünk van elég dolgunk. Például ez a tetoválós nő… meg az éttermes… Hogy a nőről ne is beszéljek, aki a férje szerint félrelép hetente kétszer. Most már az ügyeink végére kell járnunk – döntötte el. – Megmondom Nikinek, hogy mi az ábra, aztán a többi már az ő dolguk.

Olivér helyeslően bólogatott, miközben megpróbált elhelyezni egy nikotintapaszt a lapockáján, az inge alatt matatva. Legalább erről az ügyről leszáll az öreglány, már ez is haladás. Mert általában, ha a foga közé kaparint egy esetet, akkor úgy tartja, mint a ragadozó a koncot. Ezt most simán elengedte, és így meg is született a nap legjobb híre.

– Na, kérem a tapaszt, nem bírom nézni a szerencsétlenkedését! – állt fel a konyhaasztaltól az öregasszony. – Majd én felragasztom, aztán munkára…

10.

Buenos Airesben már reggel volt, amikor leszállt a gépük. Az út felét végigdumálták (Lábics Noémi mellé csekkolt be még otthonról, mert megjegyezte az ülésszámát), aztán éjjel Noémit elnyomta az álom. Nagyon hosszú volt az út, ennyit még soha életében nem utazott repülőgépen.

A reptér kijáratánál vizes volt az aszfalt, kora reggel kiadós eső szakadhatott a városra, de már meleg volt, olyan, mint odahaza a júliusi, kánikulai reggelek. Kisbusszal mentek be a városba, ami kicsit drágább volt, mint a menetrend szerinti busz, de sokkal olcsóbb, mint a taxi, és a hotelig vitte őket a sofőr. Az autópályáról szegénynegyedeket láttak, színes, lerobbant házakat, amelyek ablakaiban ruhák száradtak. A belváros riasztóan hatalmasnak tűnt Noémi számára, az óriási dugó miatt lépésben haladtak. Toronyházak között vezetett a kétszer hatsávos út, és még itt sem tudtak felgyorsulni. A novemberi, nyári napfény tükröződött a felhőkarcolók ablakain, és a lány arra gondolt, hogy valaki van ebben a városban, aki segíthet az apján. De vajon kicsoda, és hogyan találja meg?

A Luxor, ahol Lábics – mint kiderült – egy hétre foglalt szobát, kitűnő választás volt. Az utcáról észre sem lehetett venni, egészen kicsi recepciója volt, és fölfelé terjeszkedett az épület. Olyan volt, mint egy butikhotel, szinte rejtett lifttel a recepció mögött, állandóan zárt és őrzött bejárattal. Az ötödiken kaptak szobát, amit ugyan csak később foglalhatnak el, de azért felmentek a tetőteraszra, hogy szétnézzenek, mielőtt elindulnak a városba.

Bár valódi panoráma nem nyílt a szálloda tetőteraszáról, látták a többsávos út forgalmát, elláttak majdnem az Obelisco emlékműig, és eldöntötték, hogy talán majd ittlétük alatt kipróbálják a tetőteraszon a jacuzzit.

A csomagjukat a hotel bőröndszobájába rakták, Noémi ledobta a dzsekijét, és farmerben, pólóban, tornacipőben ballagott Lábics oldalán vissza a recepcióra. Huszonöt év körüli férfi intézte a foglalásukat, és egy újságot böngészett, amikor megálltak előtte.

– Egy magyar ismerősünk javasolta ezt a hotelt – kezdte Lábics angolul. A recepciós barátságosan elmosolyodott.

– Nem sok magyar vendégünk van, de szívesen fogadunk mindenkit, aki Puskás hazájából érkezett – válaszolta.

– Ez az ismerősünk egy hölgy – folytatta óvatosan Lábics.

– Hát nem tudom. Sok ember megfordul itt, néhányan csak egy–egy éjszakát töltenek a városban.

– Mrs. Krakics, mond ez a név valamit…? Laura Krakics – szólt közbe Noémi. – Nekem jó ismerősöm. A szüleink… barátok.

– Hotelvendégekről nem szoktunk információt adni – rázta meg a fejét a recepciós.

Aztán pötyögött valamit a gépén, és Noémi felé fordult.

– Maga Noemi Ronai.

– Igen.

– Ó. Van itt magának egy boríték.

– Boríték? – csodálkozott a lány.

– Ez az – csúsztatott a pultra egy franciaborítékot a recepciós. Az apja kézírásával Noémi neve állt rajta.

Az utcán bontotta ki. Egy tánciskola prospektusa volt benne. Eva Tango Akademia.

– És most? Hogyan tovább? – kérdezte Noémi. Ahhoz képest, hogy állítólag még csak most kezdődik a nyár Buenos Airesben, perzselt a hőség, az aszfalt már megszáradt, és a pára is felszállt. A magas épületek fölött tűzött a nap, és mivel szélesek voltak az utcák, ők is látták a napot, nem takarták ki előlük a házak.

– Most megnézzük az Elnöki Palotát, ahol Evita beszédet mondott, aztán reggelizünk valamit, és utána táncolunk – ismertette a fiú a programot.

– Én kétballábas vagyok. És fáradt.

– Nem baj. Utána pedig jegyet váltunk a holnap kezdődő filmfesztiválra.

– Igazán örülök az argentin kultúra iránti érdeklődésednek, de nem ezért vagyunk itt.

– Tényleg nem? Apád mit üzent? Hogy irány tangózni, és menj el a filmfesztiválra. Eva tangóiskolája, és egy

filmfesztivál. Egyelőre ennyi támpontunk van, meg hogy apádon kívül Krakics vagy a felesége, netán mindketten abban a hotelben szálltak meg, ahol mi. Majd benézek a szálloda adataiba, ha tudok. De egyelőre más nyomunk nincsen, úgyhogy ezen kell haladnunk.

– Tényleg. – Noémi bólintott. A filmfesztiválról teljesen megfeledkezett, és a tangóiskola ötletét sem vette komolyan, amikor az utazási irodás lánnyal beszélt. – De a palotalátogatás nem volt benne apám tervében.

– Azért megnézzük… Tudtad, hogy ökörvérrel keverték a meszet eredetileg, és azért lett rózsaszín az épület?

– Viccelsz.

– Nem viccelek. Induljunk.

Ladányi Niki sok újat tudott meg a dokitól az antipszichotikumokról, de a hallottak döntő többsége számára, és így az olvasók számára nyilván érdektelen volt. Az egyetlen fontos információ az volt, hogy egy új szerrel kezelik Rolandot, abban bízva, hogy javul az állapota. A fiatal pszichiáter nagyon készséges volt, azonban Niki tudta, hogy ez sajnos nem elég ahhoz, hogy a patikaügyben előbbre lépjen.

A legjobb talán mégis az lesz, ha elereszti ezt a dolgot, és legfeljebb, ha új infót hall, majd újra felveszi a fonalat, gondolta. Azért a beszélgetés végén mégis megkérdezte:

– Mit gondol, miért üthettek rajta nyomozók egy patikán, és vontak be valamilyen antipszichotikumot?

– Ez valós kérdés? Vagy regényt ír? – A dokinak csak a szeme mosolygott, az arca komoly maradt.

– Valós. A két szememmel láttam. Valójában náthára akartam venni valamit, és akkor jöttek… Később a patikus mondta, hogy tévesen kaptak egyfajta antipszichotikumot.

– Hamis készítmény kerülhetett forgalomba? – tűnődött az orvos. Niki is gondolt már erre. A hamisított potencianövelők már rég elárasztották az internetet; csakhogy miként kerülhetett volna hamis gyógyszer forgalomba? Abból azért óriási botrány lenne, és nem valószínű, hogy titkosítanák a nyomozást.

– Más ötlete nincs?

– Nem tudom. Talán összecseréltek két készítményt? Bár azért talán nem a rendőrség szállna ki – felelte a férfi. Ahogy ezt kimondta, Niki úgy érezte, mintha

áramütés érte volna.

– Csere? Például mivel cserélhették össze? Mondjuk egy másik készítmény kerül már eleve az adott szer csomagolásába?

– Voltaképpen találgathatunk, de nem hinném, hogy ez előrevisz. Én a hamis vonalra tippelek, az rendőrségi eset lenne.

– Oké – bólogatott Niki, és maga sem értette, hogy miért, de bizsegett a bőre, égett a tettvágytól, és mielőbb szörfözni akart az interneten. Furcsamód nem a hamisítás hozta izgalomba, hanem a csere szó hallatán kezdte érezni a bizsergést. Jó jel. Így kezdődött Verbovszkynál is. Igaz, abba az esetbe majdnem belehalt, de tudta, hogy most már nincs megállás.

Csere, csere, csere.

Hogy mit és mire, és persze kik cseréltek ki, ez a kérdés. Ha megtalálná a választ a kérdés első felére, akkor a másodikra is megkapná, talán.

– Mondja, nincs valami… prezentáció, ülés, gyógyszerészeti összejövetel mostanában, amit az új antipszichotikumokkal kapcsolatban rendeznek? – kérdezte az orvost.

– Rendszeresen vannak ilyen kongresszusok. A legközelebbi éppen Magyarországon lesz, Győrben tartják, csütörtök estétől szombatig. Nemzetközi kongresszus. Onnan tudom, hogy én is részt veszek rajta – mondta szégyellősen.

– Remek! – Niki felugrott, és fegyelmeznie kellett magát, hogy ne ugorjon a pszichiáter nyakába. – Ugye be tud vinni engem is?

– Hát… én nem vagyok valami nagykutya.

– És akár… akár esetleg… mégis, nem juthatnék be valahogyan?

– Megkérdezem. Újságíróként szerintem részt vehet rajta. Ha akar – felelte az orvos, akin látszott, hogy egyáltalán nem érti, miért és mitől lelkesült így fel Niki.

– Nagyon köszönöm! Nagyon–nagyon köszönöm. Csupa jót fogok írni magáról – vigyorgott.

– Inkább ne – nevette el magát az orvos. – Én még csak egy pici pont vagyok itt. Ha akar, akkor írjon inkább a főnökömről. Ő tényleg nagykutya.

– Csodálatos. Ha elintézi, hogy részt vehessek a konferencián, ígérem, hogy írni fogok a főnökéről! – Niki teljesen fel volt dobva. Még nem tudta, hogy mi lesz ebből az egészből, de úgy érezte magát, mint egy vadászkopó, amelyik szagot kapott. Még nem tudta, hogy miféle vadnak érzi a szagát, de azt már pontosan felismerte, hogy követnie kell a nyomot. És az érzéseire hallgatnia kell, ezt már megtanulta.

Ben Castle utálta az egész macerát. Végre jön valaki, aki elismeri a tehetségét, és nem a dolgát akarja nehezíteni, hanem éppenséggel kikövezné az útját a siker felé. Pedig hamarosan filmsztár lesz, és az egész világ megtudja, kicsoda ő.

És akkor itt van Rosar, a cég főnöke, aki kikészíti őt ezzel a baromkodással. Tegnap behívatta, és kivallatta, mint valami gyereket, aki elárulta az iskolaigazgatót.

Castle ezt utálta itt, ezt a pöcsölést. Ezért jött el az USA–ból is, ahol még durvább volt a szabályozás, rengeteg etikai nyilatkozatot kellett aláírnia, folyton ellenőrizték, rettegtek a legapróbb szabálytalanságtól, meg attól, hogy esetleg nem úgy folynak a dolgok, ahogy papíron történniük kellene. Holott a nagy koponyáknak szükségük van a sikerhez a megérzésükre, tudniuk kell a szakmájukban improvizálni. Elmosolyodott, amikor visszagondolt arra, hogy Augustina – a kis táncoslány a keskeny csípőjével, hosszú lábával és a meggyőződésével, hogy egyszer majd az ő felesége lesz – azt mondta neki a hétvégén, hogy meg kell tanulnia az improvizációt. Hát lehet, hogy a táncban nem tűnik ki a rögtönzésben, de a szakmájában igen.

Hétvége óta „Black Sheep”–nek, vagyis Feketebáránynak keresztelte magában az új fejlesztését, és tegnap a közvetlen kollégáit is megkérte, hogy a bonyolult kód helyett csak BS–nek nevezzék. Nem nevettek olyan jót, mint ő. Szerencsére Rosar, legalábbis úgy tűnt, csak azzal van tisztában, hogy csak Ben helyettese tud a készítményről, de ilyet csak olyasvalaki feltételezhetett, aki nem sokat konyít az efféle kutatásokhoz, és persze aki nem ismeri Castle–t. Bennek ugyanis szüksége volt az elismerő tekintetekre, a lelkesedésre, a hitre, amiben a közvetlen kollégái megerősítették. Igazság szerint azt is leszarta volna, hogy titkos a projekt, vagyis szupertitkos, de nem kürtölhette világgá, több okból sem, de főleg mert az európaiak leperkálták neki az előleget. Pedig a dicsfényben szeretett volna megfürdeni végre. Ha a másik szer, amit már hivatalosan tesztelnek, sikeres lesz, akkor fürödhet a sikerben, méghozzá már a napokban. Manuel Rosar még nem is tud róla, hogy mindjárt itt a bemutató, pedig a forgatásról tudomása volt, ő adott rá engedélyt. De hát érje is meglepetés azt a szarházit.

Rosar rohadtul retteg, hogy veszélyben az életük, és egyebek, mi lesz, ha kitudódik, ha a Feketebárány létezése napvilágra kerül (márpedig előbb–utóbb ennek van realitása), és ha esetleg elvezetnek a laborhoz. Castle nem félt. Neki sosem eshet bántódása, mert tehetséges és bevállalós kutató.

Talán el kellene mennie, odébbállni innen, ezt súgta a fejében egy hang, de azt is tudta, hogy a Feketebárányt le kell gyártani, addig nem mehet el, és nem ártana azért bezsebelni a többi pénzt is. Most már biztos volt benne, hogy tovább fog állni Argentínából, oda megy, ahol nagyobb szükség lesz rá, és ahol a kutatási eredményei megkapják a megfelelő tiszteletet, és nem fegyelmi meg fenyegetés lesz a vége mindennek.

Szerencsére az európaiak hasonlóan gondolkodnak, mint ő. A fejlődést nézik, a lehetőségeket keresik. Neki semmi köze ahhoz, hogy a Feketebárányt mire használják, ha egyáltalán használni fogják valaha is. Az ő neve a szakmában a másik, egyelőre még engedélyezés előtt álló gyógyszer kapcsán lesz ismert, mert az eddigieknél tartósabb a hatása, megbízhatóbb, kisebb adagban is szedhető, vagyis ez a legújabb generációs antipszichotikum. Sokaknak fog segíteni vele, és ezzel nem állítható szembe, hogy kifejlesztett egy olyan vegyületet is, ami a skizofréniához hasonló tüneteket okozhat az arra hajlamosaknál. Végül is a könnyű drogok közé sorolt marihuánának is lehetnek ilyen hatásai, hogy a kemény drogokat ne is említse.

Tehát: a Feketebárány véletlen felfedezés volt, amely közel sem olyan veszélyes az emberiségre, mint akár egy felfegyverzett hibbant, aki egyetlen sorozattal képes lemészárolni egy fél osztálynyi kisgyereket. Ő nem repülőgépeket térít el, nem lövöldöz emberekre. Csak a munkáját végzi. Rosar pedig egy idióta, aki nem ismeri fel, mennyire szerencsés, hogy Castle az ő munkatársa.

Bent a közvetlen kollégái elismerték, és volt egy lány az életében, aki felnézett rá: Augustina. Több nővel találkozgatott Buenos Airesben, azonban egyikük sem hozta annyira izgalomba, mint a munkája. Augustina viszont tisztelte őt, csodálta, és néha, amikor táncoltak, Ben úgy érezte, hogy valahol összepasszolnak. Persze a lány túl fiatal volt, túl naiv, kalandnak megfelelt, de Ben valamiért újra és újra visszatért hozzá.

Sőt. Amikor Augustina táncolt, és ő csak nézte, például a tánciskolában, vagy amikor megleste őt a partnerével táncolni, akkor mindig azt érezte, hogy kell neki ez a lány, és hogy fájdalmas lenne elveszítenie.

Amikor arra gondolt, hogy Augustina rajta kívül másokat is táncolni tanít, más suta külföldieket, meglepő módon féltékenységet érzett, pedig ő aztán sosem akart birtokolni senkit, annál azért voltak fontosabb dolgok is az életében, mint hogy megengedje magának, hogy függővé váljon valakitől. És természetesen ezen Augustina sem tud változtatni.

Újfent emlékeztette magát, hogy nem horgonyozhat le egyetlen nő mellett sem. Bárki megtenné Augustina helyett azt, amire Bennek szüksége van. Augustina csak hab a tortán.

Laura nagy levegőt vett a bejárat előtt. Mindig elfogta a rettegés, amikor kórházi látogatásra készült. Gyerekkorából eredt ez a félelem, és a szülések, meg Adél mandulaműtétje sem tudták legyőzni benne a rettegést az elmúlástól, a reménytelenségtől. Látogatóként jobban félt a kórháztól, mint páciensként. De ez nem is igazi kórházi osztály, nyugtatgatta magát. Itt csak kimerült, neurotikus, túlterhelt, vagy éppenséggel búskomor emberek várnak gyógyulásra.

Három, fürdőköpenyben cigiző férfi között manőverezett be az épület ajtaján. Ő maga télikabátban volt, és bár csak pár métert kellett gyalogolnia a kocsijától, még így is érezte a csípős novemberi időt.

Örömmel nyugtázta, hogy a pszichiátria ezen szárnya felújított, szépen karbantartott épület volt, szóval nemcsak a tévében meg a sorozatokban látni ilyet. Egy pillanatra ugyan meghökkent, amikor a kapuból visszanézve látta a környező, lerobbant szárnyakat – de biztos a többire is sor kerül idővel, vagy a pszichiátria vezetője tud a legjobban lobbizni.

Az emeleti irányítópultban az egyik nővér elmondta, hol kell csöngetnie. A zárt osztályra nem olyan egyszerű bejutni, közölte mosolyogva. Laura visszakérdezett volna, hogy hát a kijutással mi a helyzet, de inkább hallgatott, és elindult abba az irányba, amerre a nővér mutatott.

Nem is tudta, valójában mire számított. De a látvány, ami fogadta, túltett minden korábbi elképzelésén. Egy csontsoványra fogyott, üres tekintetű, beteg nő feküdt az ágyban, aki váratlanul mintha felismerte volna őt, és kiabálni kezdett, de Laura nem értette, amit mondott. A szomszéd ágyon addig csendben ülő és meredten őt bámuló nő megszólalt:

– Ellopják a gondolatait. – Ennyit mondott, aztán elhallgatott, és tovább fixírozta Laurát, mozdulatlanul.

Laura lehunyta a szemét, és azt kívánta, bárcsak sose jött volna be ide. Bárcsak ne kellene ilyen állapotban látnia Klárit.

Klári hirtelen elhallgatott, majd Laurára pillantva mintha visszatért volna a valóságba, de ez az egész csak egy villanásig tartott. Hamarosan ismét távolivá vált a tekintete, visszahúzódott egy másik világba. Laurának fogalma sem volt, mit tehetne, de düh, fájdalom és szégyen kínozta. Az, hogy hozott süteményt meg magazinokat, valójában semmit sem jelent.

Leült a beteg ágya melletti, támla nélküli, kerek székre, és hiába nem akarta, folyton arra gondolt, amikor legutóbb együtt kirándultak Ausztriába. Parndorfban végigjárták az üzleteket, nevetgéltek, Laura többször elmondta, hogy már annyi szép ruhája van, hogy nincs szüksége többre. De azért vett magának farmert, cipőt, aztán beültek a Nordseeba szendvicsezni, míg a lányaik a Mangóban turkáltak, utána nagy nehezen összeszedték őket a zsáknyi leárazott cuccal, és elindultak Bécsbe. Az Albertinában megcsodálták Chagall képeit, aztán végigsétáltak a Kärtnerstrassén, benéztek a Stefansdomba, hosszú sorban állást követően wiener schnitzelt ettek krumplisalátával Figlmüllernél, utána beültek még egy Sacher–tortára is az egyik cukrászdába, beszéltek a suliról, a ruhákról, az osztrák pasikról, szóval „csajos” nap volt, Klári ragyogott, mint mindig. Gyönyörű volt, nagyszájú, nőiességében is határozott.

Ez a nő, aki az ágyban feküdt, és aki a nővér szerint fel szokott kelni, de leginkább csak kódorog, mint egy őszi légy, és „ki tudja, mikor reagál végre a kezelésre, ha reagál majd egyáltalán” – szóval ez a nő nem az a nő, akit Laura ismert. Ez egy másik ember. Nem akarta elhinni, hogy ez lett belőle. Szerette volna tudni, hogyan segíthet neki. Hiszen a gyerek, Noémi nem bír segíteni rajta, biztosan megtett mindent, amit tudott, de hogyan is húzhatná ki ebből a helyzetből egy tizenkilenc éves lány az anyját, pénz nélkül, segítség nélkül, az apja nélkül?

Sóhajtott. Az asszony, aki az ágyon feküdt és immár őrá sem nézett, hanem a plafont pásztázta a tekintetével, soha nem fog rendbe jönni. Nem látta őt akkor, amikor bekerült, de ha a nyáron történt, akkor nem ilyen állapotban kellene lennie, gondolta. Nem segít rajta a zárt osztály. Hallotta a nővértől, hogy vannak rohamai, és ezért tartják bent. Időnként lehet vele kommunikálni, de a rohamok között általában magába fordul, tudta meg Laura.

De Klári nem maradhat bent; ki kell találnia valamit! Beszélni fog Noémivel, és ötletelnek, mitévők legyenek, hogy Klári a legjobb körülmények között a gyógyulás útjára léphessen.

Elhelyezte az éjjeliszekrény tetején a süteményes csomagot, aztán kinyitotta a szekrényt is, hogy becsúsztassa a magazinokat. Egy kemény kötésű könyv akadt a kezébe. Kivette, és megnézte a borítót. A meztelen Juliet, Nick Hornbytól. Laura nem olvasta ezt a regényt. Vajon jó olvasmány ez egy őrület határán lévő embernek? – tűnődött, aztán, mielőtt még visszarakta volna a kötetet, átpörgette a lapokat. Váratlanul kihullott a lapok közül egy apróra összehajtogatott papír. Laura lenyúlt érte a földre, tétovázott, már–már érintetlenül visszahelyezte volna a könyv lapjai közé, de nem bírt a kíváncsiságával, és óvatosan kihajtogatta a papírt. Női gyöngybetűkkel volt teleírva. Csak az első sorokat tudta elolvasni, mire Klári ágyszomszédja belekezdett a monológjába:

– A gyógyszerek. Azok ölnek meg minket. Mindent elvisznek. A gondolatokat is. A gyógyszerek. Menekülj!

Laura a nőre pillantott, aki sötéten, szúrós tekintettel meredt rá, és megismételte az utolsó felszólítást:

– Menekülj! – Karcos volt a hangja, aztán elhallgatott. Síri csend lett a kórteremben.

Laura megborzongott. Volt valami félelmetes ebben az egészben. Látta, hogy a nő még mindig figyeli őt, úgyhogy összehajtotta a papírt, és becsúsztatta a táskájába. Már az első sorok megijesztették, és egyben felkeltették a figyelmét. El kell olvasnia az egészet; de nem itt.

Majd legközelebb visszahozza a papírt, és remélhetőleg ki is menekíti innen Klárit valahová, bárhová, ahol sikerül visszanyerni a fényt és az értelmet a tekintetébe.

A Plaza de Mayo egy óriási főtér volt, pálmafákkal és palotákkal körbevéve, hűtőmágnesárusokkal színesítve. Ahogy közeledtek a térhez, már látták is a rózsaszínre festett, pompás palotát a Plaza de Mayo másik végén.

Noémit azonnal elkapta a tér varázsa, tetszett neki a színes, turistákból, a teret átszelő helyiekből álló forgatag, és nem törődött azzal, amire Lábics felhívta a figyelmét, hogy a tér régen sok–sok vérzivataros esemény helyszíne volt. Ő Eva Perónt az Evitából ismerte, és az a kép élt benne, hogy Eva a rózsaszín palota erkélyéről szólt a híveihez. De hát neki ez csak egy film volt, nem is tartozott a kedvencei közé – semmi egyéb. Bámészkodva haladt, megbámulta a hűtőmágneseket, csecsebecséket, aztán csak elértek a palotáig, a kerítéstől megnézték, végül Lábics javasolta, hogy menjenek be a palota alatt kialakított múzeumba is, mert egyrészt ott kicsit lehűlnek, másrészt lesz egy kis fogalmuk arról, hogy éppen hol vannak.

Így aztán Noémi megcsodálta Eva Perón már fakuló esküvői ruháját, végigkövette az argentin diktátorok élettörténetét, de rátört az álmosság, úgy érezte magát, mint aki napok óta nem aludt, szinte alvajárt. Legszívesebben lefeküdt volna a környező utcák valamelyikén egy padra, hogy kihúzza addig, amíg elfoglalhatják a szobájukat.

– Most hová? – Valósággal nyöszörgött, amikor a múzeumlátogatás és egy kis térképnézés után Lábics határozott léptekkel megindult abba az irányba, ahonnan eredetileg érkeztek.

– A tánciskolába, ahová küldött a recepciós. Na gyere, fel fogsz ébredni, a zene helyreráz, meglátod!

– Apád azt üzente, hogy tangózni tanulj meg, és ne milongázni? – érdeklődött Lábics menet közben.

– Azt se tudom, mi az a milonga.

– Én is csak akkor láttam, hogy ez a két tánc közel egyformán népszerű Argentínában, amikor kicsit utánanéztem a tangónak. A milonga talán megengedőbb, vidámabb, mások a gyökerei, a tangó lassúbb, drámaibb.

– Hát nem tudom. Biztos feltűnt volna, ha milon… izélni küld az utazási irodás csaj, mert eddig sosem hallottam ezt a szót.

– Akkor jó. Mert a recepciós tangósuliba küldött minket.

Az Eva Tango Akademia egy egyirányú, szűk utca egyik régi, de gyönyörűen felújított házában kapott helyet. Az odaúton Lábics mutogatta az álmosságtól már–már beájulással küzdő lánynak az épületek homlokzatait. Varázslatosan eklektikus volt a belváros, de annyira ízlésesen kapott helyet egy–egy tizenkilencedik századi épület közvetlen szomszédságában egy kétszáz évvel később épült ház, hogy nem lógott ki, hanem valahogyan inkább belesimult a változatos városképbe.

– Te hogy bírod? – kérdezte Noémi. – Olyan friss vagy, mint aki végigaludta az éjszakát.

– Talán az izgalom – mosolyodott el szégyellősen a fiú.

– Izgulsz?

– Naná. Hiszem, hogy ez olyan, mint egy rejtvény, és mi megtaláljuk a megoldást.

A tánciskola ajtaja ugyan zárva volt, de a vasrács kitárva, jelezve, hogy van bent valaki. Becsöngettek, és vártak. A lány már javasolta volna, hogy forduljanak vissza, amikor az ajtó kinyílt. Sovány, aprócska, ráncos asszony hunyorgott rájuk gyanakodva.

Noémi már vissza akart fordulni, itt úgysem járnak sikerrel, hiszen egyikük sem beszélt spanyolul, amikor az asszony megszólalt, érthető angolsággal.

– Az iskola délután nyit. Kezdőknek a beiratkozás hétfőnként, ma pedig kedd van, úgyhogy viszlát jövő hétfőn – közölte, és már csukta volna vissza az ajtót.

– Hétfőn indultunk, kicsit soká tartott, mire ideértünk – mosolygott rá kedvesen a fiú. – Azért jöttünk, hogy tangózni tanuljunk. Ezért utaztunk ide Európából.

– Van elég tánciskola a városban – legyintett a nő.

– De mi ide szeretnénk járni – kapcsolódott be Noémi is.

– Táncoltak már?

– Nem – rázta meg a fejét zavartan a lány, Lábics pedig elvörösödött, mint egy kamasz.

– És eljönnek ide… – motyogta a nő, és kinyitotta az ajtót. – Akkor ne ácsorogjanak itt, hanem indulás befelé!

Vigyorogva beléptek a nem túl tágas folyosóra, és követték a nőt, aki egy terembe vezette őket. A termet több összenyitott szobából alakították ki, az ablakok a belső kertre nyíltak, és kívülről ívelt kovácsoltvas rács védte őket. Az asszony fürgén átment a hosszú termen, és benyitott egy ajtón. Követték őt egy sötét irodába. A nő villanyt gyújtott, leült egy íróasztal mögé, és hellyel kínálta őket. Lábics kihúzta Noéminek a széket, majd leült ő is.

– Miért akarnak tangózni?

– Azért, hogy a lány higgyen bennem, és rám merje bízni magát – felelte Lábics a váratlan kérdésre, és persze ismét elöntötte a pír. Noémi nem is mert ránézni.

– Hiszek benne – mondta a nőnek, és megvonta a vállát. Gondolkozott, milyen választ vár tőlük az öregasszony. Biztosan nem a szokásos szeretném–a–szenvedélyt–felszínre–hozni választ szerette volna hallani. Érezte, mennyi minden múlhat a feleletén: vagyis csak az, hogy felvételt nyernek–e az iskolába. Valamiért meg akart felelni, hiába tudta, hogy van még tánciskola a városban, nem is kevés. – Én, azt hiszem, szeretném megérezni az erőmet. Egyelőre nem érzem – csúszott ki a száján a válasz.

Az öregasszony most mosolyodott el először.

– Azt ugye tudják, hogy ez a tánciskola az egyik legdrágább a városban? Heti tizenkét óra fejenként háromszáz dollárba kerül egy hétre. Ezalatt természetesen nem fognak megtanulni tangózni, de ha itt töltenek egy évet, akkor már számíthatnak arra, hogy elsajátítják az alapokat – közölte faarccal. Noémi alig tudta elrejteni a meglepődését. Hatszáz dollárt fizessenek tánctanfolyamra?! Összesen tizenkét óráért? Pont ő, aki botlábú, minek adjon ki ennyi pénzt valamiért, amiben úgysem lesz sikeres? Fel akart állni, mire Lábics megszólalt.

– Rendben.

– Kétheti díjat kell előre elkérnem, ez a minimum – tette hozzá apró mosollyal az asszony. Noémi megint fel akart pattanni, ám a srác a kezére tette a saját kezét, és azt mondta:

– Rendben, este befizetjük.

Noémi azon gondolkodott, hogy ezt mindenképpen visszafizeti neki, azonban akkor már csak háromszáz dollárja marad abból, amit az apja adott. Volt persze pénz nála, minden pénzt, amit ki tudott menteni az anyja és a saját számlájáról, magával hurcolt – de egyrészt, ha ilyen tempóban költenek, akkor az sem lesz elég hosszabb időre, másrészt csak a saját pénzét váltotta át, harmadrészt az apja valóban ilyen drága tanfolyamra küldte volna? Ez teljesen kizárt, vagy ha mégis, akkor valószínűleg több költőpénzt hagyott volna neki.

– A lánynak valóban meg kell tanulnia a bizalmat – szólt váratlanul az asszony, és Noémire szegezte a tekintetét. – Nem bízik a partnerében, mert nem bízik saját magában sem. A tangó akkor működik két ember között, ha megvan a bizalom és a harmónia. Ez olyan, mint a kémia. Bizalom nélkül nincs tangó.

Ennyit mondott. Lábics az orra alatt vigyorgott, Noémi szeme dühösen villant az öreglányra. Kifelé menet az asszony még emlékeztette őket, hogy egy napról már lemondhatnak, de ma este hatkor kezdődik az órájuk.

– Honnan vetted ezt a bizalomdolgot?

– Utánaolvastam a tangóról szóló leírásoknak, és láttam, hogy ez az egyik legfontosabb: a bizalom.

– Igazán alapos vagy. Én azt sem tudtam volna, hogy mit mondjak. És őszintén: összeesek, ha ébren kell maradnom este hatig – állapította meg higgadtan Noémi a kapuban.

– A jet lagre pedig az a megoldás.

– Hihetetlen, hogy mindenre megvan a válaszod – mosolygott bágyadtan a lány. Most még nagyobb volt a hőség, mint amikor bementek a tánciskolába. – Persze ez a tanfolyamdíj őrültség. De majd odaadom.

– Nem őrültség – rázta meg a fejét Lábics, és komolyan Noémire nézett, majd elnevette magát. – Ennyit megér nekem, hogy megtanuljak tangózni.

A lány gyanította, hogy nem mond igazat, de hulla volt, és nem volt kedve forszírozni, hogy vajon mit sejt vagy tud a fiú, amit ő nem. Alig várta, hogy lefekhessen, akár a Plaza de Mayón is elaludt volna, de Lábics biztatta, hogy mostanra talán már becuccolhatnak a szobájukba.

A recepción azóta új alkalmazott volt, két fiatal nő. Rögtön megkapták a szobakulcsukat, és fel is lifteztek az ötödikre, de amikor megpróbáltak bejutni a szobájukba, az 511–esbe, egy fiatal nő nyitotta ki az ajtót, aki franciául kezdett beszélni hozzájuk. Visszamentek a földszintre, a nők a számítógépben keresgéltek, végül elnézést kértek a keveredésért, és Noémi kezébe nyomtak egy hetedik emeleti szobába, a 711–esbe szóló kulcsot. A lány, alighogy beléptek az ajtón, nyugtázta, hogy milyen klassz a szoba, modern, és nem is olyan pici, mint amilyenre számított, de nem volt képes elmenni az ablakig sem, hanem ledobta magát a bevetett franciaágyra, arra az oldalra, ami közelebb esett neki, és pillanatokon belül elnyomta az álom.

– A lányáról van szó – mondta S. Farkas Rónainak. – Járt nálam, és azt mondta, szívesen segítene bármiben.

A férfi, Noémi apja sovány volt, valamivel soványabb, mint amikor – kicsivel több, mint négy hónapja – bekerült az előzetesbe. De csak az arcáról és a hasáról tűnt el némi felesleg: az még a kincstári ingben is látszott, hogy a karja izmos, az ügyvéd el is gondolkozott rajta, hogy valószínűleg izmosabb, mint amikor bekerült. Jó jel, hogy foglalkozik magával, és készül a jövőre.

– Nem tud segíteni – rázta meg a férfi a fejét, de S. Farkas látta, hogy figyelmeztetően megvillant a szeme. – A múlt héten beszéltem vele telefonon. Említette, hogy elutazik valamelyik volt iskolatársához Ausztriába. Szerintem kocsival ment.

– Szóval már el is ment?

– Úgy mondta, hogy a héten indul – bólintott Rónai.

– Az a gyerek egy kislány. Ahhoz hogy segíteni tudjak, mindent tudnom kell; érti? Végigvesszük újra?

– Végigvehetjük.

– Nincs semmi, amit eltitkol előlem?

– Nincs. – Rónai egy pillanattal tovább várt a válasszal, és S. Farkas tudta, hogy hazudik. Dühbe gurult, de mielőtt még szó nélkül faképnél hagyta volna, elkapta Rónai kérlelő tekintetét. Mégis, mi a francot csináljon? Nem hiheti, hogy majd kisétálnak, és szépen egy kávéházban megbeszélik az egészet egy sütemény mellett.

– Figyeljen ide! Ha már beszélni sem akar róla, akkor különösen nem keverünk bele valakit, aki azt se tudja, hogy hogyan védje meg magát – mondta lassan. A férfi elnézett mellette, a falra szögezte a tekintetét.

– A lányomat hagyjuk ki, örülök, hogy nem tud semmiről – mondta erőtlenül. S. Farkas nem hitt neki. Rónai még mindig nem nézett a szemébe.

– Rendben, mert ha kiderül, hogy mégis megbízta valamivel, amiről én nem tudok, akkor kiszállok az ügyből – felelte nyugodt, de határozott hangon.

– Írja fel nyugodtan a válaszaimat. És ugye nem gondolja, hogy belekeverem valamibe a gyerekemet? Nem félek attól, hogy lehallgatnak, mert hiszek az igazságszolgáltatásban. Szóval kérdezzen, és kezdjen írni. – Rónai összeszedte magát, de még mindig nem nézett az ügyvédre. S. Farkas tudta, hogy továbbra sem az igazat mondja. Lassan már oktatókönyvet tudott volna írni arról, hogy hogyan lehet a hazugságot felismerni, talán jobban értett hozzá, mint a kihallgatásokat vezető nyomozók. De azért elővett egy tollat és egy jegyzetfüzetet a táskájából, és várt.

– Miről kérdezzem?

– Amiről akar. Csak a lányomat hagyja ki belőle, mert neki semmi köze az ügyhöz.

– Hát jó – sóhajtott. – Akkor mondja el, amit eddig nem mondott.

Hátradőlt, mert sejtette, hogy egy szót sem fog kihúzni Rónaiból, annál többet nem, mint amit eddig elmondott.

– Például… – szólalt meg Rónai, és jelentőségteljesen a tollra és a jegyzetfüzetre nézett, és hallgatott. Csak akkor folytatta, amikor S. Farkas leírta ezt a szót. – …azért nem szabad továbbadni a rettenetes titkot…

– Az ügyvédje vagyok, az ég szerelmére. Nekem bármit elmondhat, sőt el is várom, hogy mondjon el mindent, amit tud.

– Nagy akaraterő, derűlátás… derűlátón szeretném ezt rendezni.

– Figyeljen ide, ahhoz túl drága az óradíjam, hogy itt szarakodjunk – nézett fel a jegyzeteiből az ügyvéd. – Mire akar kilyukadni?

– Azt akarom mondani, hogy megértse, és ezért írattam le magával, hogy kényes a helyzetem, de bízom abban, hogy végül meglesz a megoldás. Mindent elmondtam magának, amit lehetett. Elmondtam, hogy kik juttattak ide. Emlékszik? Nem tudok mást mondani. Mondtam két nevet. Kérem, hogy ne írja le őket. Segítsen! Nézzen utána a cégeiknek, miegyébnek. De csak óvatosan.

Míg Rónai halkan monologizált, S. Farkas a papírlapot nézegette, és rajzolgatott az aljára, mert a második mondat után leállt a jegyzeteléssel. Mire volt jó ez az egész a papírral meg a tollal? Rónainak üldözési mániája van, és tőle azt várja, hogy két vezető politikust lebuktasson valahogy, de nem ad neki más támpontot, mint a cég nevét, amiben egyébként egy hajléktalan volt Rónain kívül az ügyvezető, aki a letartóztatás előtti éjszakán öngyilkos lett. S. Farkas a teljes sötétben tapogatózott. A csapata már talált bizonyítékot arra, hogy Krakics kurvázik, hogy megcsalja a feleségét, ha nagyon belefeszülnének, akkor egy–két kisebb–nagyobb korrupt ügyére is talán találnának bizonyítékot, de ő gondosan ügyel a dolgaira. A másik, Kovács Lőrinc kisebb hal, de legalább annyira korrupt. Csakhogy Rónai feltevése sehová sem vezet, eddig sehol nincs közös pont közte és a két politikus között, azon túl, hogy Krakiccsal egy időben összejártak, és talán adott neki korábban befektetési tanácsot. De ez mind kevés, nagyon–nagyon kevés. Ezért az emberért semmit sem tud tenni.

Hallott olyanról, hogy a gyanúsított az ügyvédjével sem volt hajlandó beszélni, meg persze előfordult, amikor megvezették az ügyvédet. Utóbbi vele is megesett. Azonban Rónai úgy kér jogi képviseletet és védelmet tőle, hogy nem őszinte hozzá.

Mi a fenét csináljon?

Felállt, összehajtotta a papírt, a zakózsebébe csúsztatta, és elindult a kijárat felé. Dühös volt, leginkább saját magára. Az nem lehet, hogy ne tudja meg, mit titkol előle Rónai. És ha megtudja a titkát, akkor képes lesz őt ügyvédjeként megvédeni, és akár kihozni az előzetesből.

Eldöntötte, hogy még aznap összeül azokkal a kollégáival, akik Rónai ügyén dolgoznak, és kitalálnak valamit. Behívja a két legügyesebb ügyvédjelöltet is, hátha ők rájönnek valamire, ami az ő figyelmét esetleg elkerülte.

– Ne vegye le a cipőjét! – szólt rá Noémire az öregasszony. Ismét ott voltak, a tangóstúdióban, három másik külföldi párral, két egyedül érkezett nővel, egy szorongó, fiatal pasival és egy lóhalálában befutott férfival együtt. Az öregasszony mellett ott volt egy fiatal lány és egy fiú, a lány maximum húsz lehetett, a fiú talán még fiatalabb. A fiún feszes fekete farmer volt és egy világos ing, a lány fényes, testhez simuló, bézs színű, mélyen dekoltált ruhát viselt, a szoknyarészen dupla hasítékkal, és fekete szandált. A lánynak álmatag volt a tekintete, fekete festékkel hangsúlyozta a szemét, halványpiros rúzs fedte a száját, és szoros, szigorú kontyot viselt. A fiú haja is kékesfekete volt, sűrű, és kicsit hosszabb, mint egy igazán fiús frizura. A fiú csibésznek akart látszani, mérte fel Noémi, de valójában ártatlan volt. A lány viszont dögösnek akart látszani, és az is volt. Noémi az ártatlanság csíráját sem látta a tekintetében.

Visszabújt a szandáljába, pedig remélte, hogy az első tangóórát akár mezítláb is végigcsinálhatja. Főleg, mert a négy óra alvás után majdnem olyan álmosnak és fáradtnak érezte magát, mint amikor lefeküdt. Kérlelte is Lábicsot, hogy hagyják ki az első órát, de a fiú hajthatatlan volt. Ráadásul, mint kiderült, mialatt Noémi aludt, Lábics szerzett két belépőt a filmfesztivál nyitónapjára.

Az öregasszony most egy sötét ruhában és középmagas sarkú cipőben állt szemben velük. Már megtudták, hogy a tanfolyam nem egészen kezdőknek szól, vannak, akik már hónapok óta ide járnak, például az egyik pár és az elkésett férfi is, de hétfőnként fogadják a szerencsés kezdőket, akik bejutást nyernek a tanfolyamra. Noémi nem is értette, hogyan kerülhettek be a csoportba.

– A tangó nem a táncról szól, hanem az egymásra figyelésről – mondta az öregasszony hangosan. – Akkor tanulnak meg tangózni, amikor maradéktalan az egymásra figyelés, a harmónia. Akkor lehet továbblépni a haladó tanfolyamainkra, a késő esti órákra. Addig, amíg nem tud két ember egymásra figyelni, és feláldozni mindent, de mindent a másikért, addig nincs tangó, addig csak technikai tudást lehet szerezni, de az nem a tangó. És most sétálni fogunk. Augustina és Santiago megmutatja, milyen az a séta.

A fiatal lány elé lassan odalépett a fiú, egyenes tartással, és megállt előtte. Egymáséba tapadt a pillantásuk, és a fiú lépett egyet. A lány vele tartott, de csak a szemére figyelt. Úgy sétáltak végig a termen, hogy Noéminek elakadt a lélegzete. Sosem gondolta volna, hogy egy egyszerű séta ennyire erotikus lehet, holott Augustina és Santiago nem értek egymáshoz, egyetlen pillanatra sem. Amikor a terem végéből elindultak visszafelé, az asszony elindította egy távirányítóval a zenét. Augustina és Santiago semmi mást nem tett, csak sétált, néha a fiú visszalépett, a lány követte a mozdulatait. A felsőtestük külön életet élt, a szemük irányította a törzsüket, és a lábuk csak követte az egészet. Félelmetes volt. Nem ritmusra jártak, hanem csupán lassan, határozott, hangsúlyos léptekkel, egymásra figyelve sétáltak. Noémi még sosem látott ilyet, ilyen felemelően gyönyörűt.

– A férfi mozdul. A nő követi. Tisztában van vele, hogy a férfi jót akar neki. A férfi vezet, a nő hagyja, hogy vezesse, és előbb–utóbb ki fogja találni, merre visz a férfi következő lépése – mondta Eva, az asszony. – Induljunk, kérem!

Semmi beszámolás, vagy ilyesmi. Zene nélküli séta, egymás szemébe nézve, egyenes tartással. Gondolatolvasás, futott át Noémi agyán. Ki kéne találnia, mire gondol Lábics.

A fiú meglepően könnyeden és határozottan mozgott. Persze el–elbénázták a lépést, séta közben összeakadtak, ami nem csoda, mert néha persze el kellett fordítaniuk a tekintetüket egymásról, ha nem akartak nekimenni a többieknek. De aztán egymásra találtak, vissza abba a furcsa burokba, ami a harmadik vagy negyedik megismételt lépéssor után kezdte beszippantani őket.

Az egyik pár már táncolt, és a többiek is jóval több mozdulatot tettek, mint ők. De nekik Eva az óra első felére ennyit írt elő. Séta és egymás szemébe kapaszkodás.

Egy idő elteltével odajött hozzájuk a két fiatal tánctanár, Santiago kezdett Noémivel sétálni, és Augustina Lábiccsal. Testtartás, ezt mondta hangosan többször is Eva. És amikor mindenki megállt, Eva magához hívta Santiagót és Augustinát.

– Ölelőtartás. Átölel a férfi, a nő bízik benne, átadja magát a partnerének – fordult Noémiék felé, miközben Augustina és Santiago megálltak egymással szemben. A fiú közelebb lépett, jobb kezét határozottan rátette a lány lapockája alá, Augustina megérintette a fiú karját, Santiago a baljával a lány jobb kezéért nyúlt, vállmagasságban. – Ennyi. Ezt gyakoroljuk most. Gyengéden. Érezzük az energiát, ami a másikból árad. És mindenki a partnere szemébe néz. Finoman találkozik a két felsőtest, mintha nem is két, hanem egy test volna.

Noéminek röhögnie kellett, vicces volt, ahogy Lábics magához húzta, de amikor a fiú szemébe nézett, látta, hogy Zozót is a röhögés fojtogatja. A lány váratlanul, furcsamód valamilyen energiamezőt észlelt kettejük között, de hát ő mindig szuperérzékeny volt, és nyilván Eva beszélte belé ezt az érzést.

Aztán volt még sétaalaplépés. Nagyjából annyit tudtak felfogni belőle így elsőre, hogy a fiúnak jobb lábbal hátra, aztán ballal oldalra, jobbal oldalra előre, a bal láb követi… volt még olyan is, hogy tovább, enyhe fordulattal, de nekik éppen elég volt ez a néhány lépés, Noéminek követnie kellett a fiút, a már megmutatott testtartásban, a szemébe nézve. Hát ez nem kis feladat volt, itt néhányszor elnevették magukat. Nyolc lépés, nem sikerült megjegyezniük, de az, hogy csak sétának érezzék, mindenesetre egy kicsit könnyített a feladaton, még ha tévesztettek is.

– Nem kérünk bocsánatot, ha tévedünk. Kijavítjuk, és ennyi. Nem kérünk pillanatonként elnézést; ha valamit elrontunk, azt mindig ki tudjuk javítani – hangzott Eva utolsó tanácsa az óra végén.

Az asszony hosszan nézett utánuk, amikor búcsúzás után elindultak kifelé a teremből.

– Nagyon furcsa, mintha most indultam volna a reptérre, és egy másik kontinensen ér az este – mondta az utcán Noémi. Meleg volt, de magára terítette a farmerdzsekijét, mert a „séta” megizzasztotta.

– Vegyünk egy szendvicset, a Reconquista utcai Starbucksban wifi is van – javasolta Lábics. Noémi csodálkozva pillantott rá.

– Azt ne mondd, hogy már fel is térképezted a várost, mialatt aludtam.

– Nem, még otthon nézegettem egy kicsit a Google térképeit. Nem árt, ha tudod, hová utazol – mosolygott rá a fiú. Noémi már egy ideje érezte, hogy Lábics nélkül semmire sem menne, de most kezdte azt is felfogni, amit az idős tánctanárnő mondott nekik. Megbízni a férfiban. Lábicsban meg lehet bízni. Igaz, hogy nem lehet férfiként tekinteni rá, mármint olyan értelemben, ahogy Noémiben felmerült, mert aki képes „álcából” csókolni, és utána úgy tenni, mintha mi sem történt volna, az a fiú nyilvánvalóan nem érdeklődik iránta. De sebaj. Ez úgysem egy romantikus utazás – bár hogy milyen utazás is, arról még mindig fogalma sem volt. Követte a fiút, aki néha felnézett a sarkokon az utcatáblákra, és nagyjából tíz perc alatt oda is talált abba a Starbucksba, amiről beszélt. Mint kiderült, már pénzt is váltott, vettek két szendvicset, két üdítőt és két óriási kávét, és felmentek az emeletre. Rajtuk kívül csak hárman ültek fent, a tágas emeleti részen. Az ablak mellett találtak két hatalmas, kényelmes bőrfotelt, Lábics odavitte a tálcát. Ahogy lehuppant a fotelbe, Noémi elé tárult egy forgalmas, színes, kivilágított utca, nyári ruhába öltözött emberekkel, kézen fogva párok andalogtak, mások bevásárlószatyorral siettek, két öltönyös pasi a sarkon beszélgetett. Noéminek háttal egy szűk, egyirányú utcán araszoltak a kocsik, sok–sok moped cikázott köztük. A lánynak tetszett, amit látott, de újra emlékeztette magát, hogy nem nyaralni érkeztek.

Beleharapott a szendvicsbe, és csendben figyelte, ahogy Lábics elővette a laptopját a hátizsákjából.

– Amíg aludtál, belenéztem a szálloda rendszerébe – magyarázta a fiú. Noéminek hirtelen olyan érzése támadt, mintha átaludt volna egy teljes napot, Lábics annyi mindent intézett, míg ő durmolt.

– Hogy jutottál be?

– Nem volt nehéz bejutnom, ennél egyszerűbb kódrendszert már rég láttam. Mellesleg fel volt tűzve a napi kód a recepcióspultra, könnyű volt leolvasnom, amikor odaadtam az útleveleinket, és még visszakértem a bejelentőlapot, mert „elfelejtettem” aláírni. Szóval már csak a felhasználónevet kellett kitalálnom, az pedig nem volt bonyolult.

– És mit találtál?

– Ezen a gépen csak az elmúlt három hónap foglalásait tárolják, de azt láttam, hogy a Krakics–féle foglalások idején egy bizonyos Tom Kicks jelentkezett be, és egy Lawrence Kovach.

– Kovács Lőrinc – suttogta a lány, letéve a tányérra a szendvicsét.

– Valószínű.

– Hamis útlevél?

– Nem tudom.

– Ez már bizonyíték, nem igaz?

– Sajnos, ez semmire sem bizonyíték. De legalább tudjuk, hogy apád jó nyomot adott.

– És most mit fogunk csinálni?

– Eljárunk tangózni. Elmegyünk a filmfesztiválra. Megnézzük a La Boca–negyedet.

– De hogy találjuk meg, amit apa keres?

– Kicsit megnehezítette azzal a dolgunkat, hogy egyetlen infót sem adott – grimaszolt a fiú. – De nem baj. Követjük az utasításait, és nyitva tartjuk a szemünket. Bár az neked egyre nehezebben megy, ahogy látom…

– Ha én egyedül lennék itt, ezekre sosem jöttem volna rá. Apu túl sokat képzel rólam – sóhajtott a lány.

– Nem baj, majd kitaláljuk.

– Rád bízom magam – mosolyodott el. – Nekem ugyanis fogalmam sincs, hogyan tovább, és hogy egyáltalán mit kell keresnünk.

– Most egyél…

Amikor visszaértek a szállodába, Noémi gyorsan letusolt, Lábics pedig a neten olvasgatott tovább a táncról, keresgélt egy kicsit, és egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy Eváról, a tánctanárról több cikket is talált.

Noémi a hotel fürdőköpenyében jött ki a fürdőszobából, és közölte, mennyire remek, hogy pizsamát is elrakott. Kibújt a köntösből, Lábics zavartan nyugtázta a rózsaszín, kislányos pizsamát, aztán elment ő is zuhanyozni.

Mire visszaért a szobába, Noémi már mélyen aludt, keresztben a franciaágyban. Lábics óvatosan, halkan bebújt a paplan alá, egészen az ágy szélére húzódott, hogy a lány elférjen, de amikor Noémi már a lábát is átnyújtotta, finoman visszagurította őt a saját felére. A lány fel sem ébredt a mozgatásra. Lábics viszont még mindig nem álmosodott el. Volt egy olyan gyanúja, hogy ma valami felett elsiklott a figyelme, de nem volt képes rájönni, hogy mi az. Bármilyen furcsa is ez az egész helyzet, amibe keveredett, jó érzéssel töltötte el, hogy itt lehet, hogy segíthet a lánynak, és örült, hogy kezdte érezni: Noémi megbízik benne.

11.

A Sánta egész nap zaklatta, de ő csak este tudta visszahívni.

– Muszáj találkoznunk! – Sánta hangja feldúlt volt.

– Nem tudok. Egész nap üléseztem, és most…

– Nem várhat. Átmegyek hozzád.

– Még… nem vagyok otthon.

– Akkor hol tudunk találkozni?

– Legyen húsz perc múlva a Jászain. Abban a borbárban, ahol…

– Tudom, de jobb lenne, ha nem nyilvános helyen találkoznánk. Nem bánnám, ha…

– Folyton rémeket látsz. Húsz perc múlva ott – mondta, és kinyomta.

Fél órával később belépett a villamosmegállónál a borbárba, és meglátta Sántát a falnál, a sarokban, egy pohár itallal a kezében.

– Mi van, ünnepelünk?

– Nem egészen, síkideg vagyok. Egy pohár bor semmi.

– De ez már a második, ahogy elnézem – pillantott az asztalon üresen álló fehérboros pohárra. – Nem kéne kocsiba ülnöd, mert ha valamelyik bérfirkász lefotóz, vagy valaki beküldi annak a bulvárlapnak a mobilos fotóját, akkor veled fognak szórakozni azok a rohadékok – az újságírókra célzott.

– Ülj le, és azt javaslom, kérj te is egy pohárral.

– Mi történt?

– Tudod, hogy még egyszer át akartam nézetni az emberünk lakását, mielőtt végleg elhagyjuk a terepet.

– A mi Robinkét.

– Na igen, az övét. És akkor kiderült: jártak a lakásban.

– Ezt hogy érted?

– Valaki, azok után, hogy az emberünk… hmmm… szóval hogy öngyilkos lett, és megtalálták, levágták a kötélről, helyszínelés, tudod… Szóval az után, hogy az utolsó helyszínelő is elhagyta a lakást, valaki járt ott, és mindent átkutatott.

– Honnan tudod?

– Egyrészt volt egy csomó fotónk a helyszínelésről, és arról is, hogy hogyan nézett ki a lakás, miután elvitték a holttestet… tehát mielőtt eljöttek. Most mindent felforgattak. A hálót, a nappalit. Minden máshogy áll. A szemeteseket kiürítették.

– Biztos vagy benne, hogy nem a helyszíneléskor történt?

– Tuti. Annyira, hogy megnéztem a jegyzőkönyvet is. Valaki azóta járt ott.

– Hm.

– Igen. Az egyik… segítőnket kiküldtem, rendőrjelvénye is van, beszélt pár emberrel a házban. Az alsó lakó találkozott egy fiatalemberrel, így mondta, fiatalember, aki érdeklődött nála a mi emberünk után. Állítása szerint azért, mert a barátnője a mi emberünk lánya, és ő az örökös.

– És ez előfordulhat?

– Nem tudunk róla. Arról végképp nem, hogy lenne gyereke. Tudtommal nincs közvetlen leszármazottja, a hagyatéki eljárás is két távoli családtagot érinthet, de egyelőre igazolniuk kell, hogy valóban rokonok.

Krakics hallgatott, aztán kért ő is egy pohár bort.

– Ki járt ott, mit gondolsz? – kérdezte végül.

– Honnan a francból tudjam? – fakadt ki a Sánta. – Egyáltalán nem volt a képben semmilyen fiatalember! Kibaszottul gőzöm sincs róla, hogy kicsoda lehetett. Feltételezem, hogy ő kutatta át a lakást, és vitte el a szemetesek tartalmát, és még ki tudja, hogy mit.

– Mit találhatott?

– Elvileg semmit, de a franc tudja, hogy mi volt annak a kretén idióta alkoholista baromnak a kukájában!

– Nyugodj meg, Lőrinc. Mi lehetett a szemetesében? Lehet, hogy semmi. Valószínűleg semmi. Mi a fene lett volna ott?, ez az ember egy igazi agyatlan kretén volt, aki a piáért bármit megtett nekünk. Szóval lehet, hogy kerestek valamit, de nem hiszem, hogy bármit is találtak.

– Te nem érted, hogy mi van?

– De, értem. – Krakics bólintott. Ő volt a stratéga, képes arra, hogy a legtöbb helyzetben – leszámítva az intim magánéleti helyzeteket – megőrizze a higgadtságát.

– Valaki kutakodik utánunk. Hiába sittelték le Rónait, valaki a nyomunkban jár. Valami kölyök.

– Nem lehet, hogy Rónai lánya? – kérdezte hirtelen, mert a kölyök szóról ez jutott eszébe.

– Mondom, hogy fiatalember. Amúgy is figyelgették néha a Rónai lányt. Semmi említésre méltót nem csinált. Járt az anyjához, meg otthon ült abban a városszéli panellakásban. Néha bement az apjához, de erről tudsz.

– Mindig volt rajta valaki?

– Nem, csak az első hónapokban, és utána néha, szúrópróbaszerűen. Figyelj ide, összesen ez a két emberünk van, akire ebben számíthatunk. Ez is több, mint amennyit hosszú távon titokban lehet tartani.

– Mit találtál ki?

– Én semmit. Te szoktad kitalálni a dolgokat. Én csak azt tudom, hogy ez nem jó így. Ez veszélyes, kibaszottul veszélyes.

– Egyelőre ne lépj semmit. Ki fogok találni valamit – mondta, és anélkül, hogy belekortyolt volna a borba, felállt, és határozott léptekkel elhagyta a bárt.

A munka valójában nagyon unalmas volt. Ilona egész hétfőn malmozott a beatzenészéknél, semmi nem történt, a világon semmi. Anton, a zenész a stúdiójába zárkózott a zenésztársaival, az új albumuk felvételén dolgoztak, a dobos magával hozta a tíz év körüli gyerekét is, aki egy kis idióta volt, időnként kiszáguldott a stúdióból, át a házon, ki a kertbe, és ott indiánüvöltéseket hallatott. Ez eltartott alkalmanként jó tíz percig, és utána lehiggadva visszabattyogott a stúdióba. Kedden átjött a bugyinagykeres szomszédasszony, akire Ilona gyanakodott, úgyhogy beült hozzájuk egy teára, és addig nem tágított, amíg a szomszédasszony végül haza nem ment.

Kedden megérkezett a takarítónő, aki szintén nagyon gyanús volt Ilona számára, már látatlanul és ismeretlenül is. Úgyhogy a fél napját azzal töltötte, hogy kísérgette az asszonyt a házban.

– Nem lopok el semmit – biztosította egy idő után, portörlés közben az asszony. – Nyugodt lehet felőlem.

– Nem is gondolom, hogy lopna, csak valamivel nekem is el kell töltenem a napomat, ha már a gyerek ideköltöztetett egy kis időre, ő meg egész nap a stúdiójában lóg – válaszolta. Egyébként nem törölte le rendesen a nő a port, majdnem rászólt, de aztán rájött, hogy pillanatnyilag a takarítónő az egyetlen gyanúsítottja, és azért van ott, hogy megfigyelje. Egy–két dolgot eltörölgetett utána, amit a takarítónő mérges pillantással vett tudomásul.

Nagyon unatkozott. Már a hétfő is unalmas volt, de keddre olyannyira nem történt semmi, hogy lassan az indiánüvöltéses kissrác is szórakoztatónak tűnt. Kedden annyi izgalom volt csupán, hogy a tetoválóművész megint elkészült egy rajzzal, művészi munka volt, az igaz, bár Ilona nem barátkozott meg vele, hogy már nemcsak a gazfickók és a beatzenészek rajzoltatják tele a bőrüket, hanem azok is, akikben nincs egy cseppnyi bűnöző hajlam vagy zenei véna sem. Bízott benne, hogy az unokája nem fog behódolni ennek a divatnak.

Az új rajz színes volt, és két, egymással szemben úszó halat ábrázolt, egy körbe zárva, de ha az ember kicsit távolabb lépett a rajztól, láthatta, hogy valójában a földgömböt ábrázolja, és a két hal Észak– és Dél–Amerika, de távolabbról akár úgy is nézhette az ember, mintha egy gömb alakú akváriumban úszna két hal, így az egész rajz háromdimenzióssá vált.

Amikor Niki rácsörgött, Ilona feldobódott, hogy végre történik valami. Abban a pillanatban, ahogy felvette a telefont, a dobos gyereke átszaladt a kerten, nagykabátban, sapkában, csatakiáltást hallatva, majd nekirohant a teraszajtónak, szerencse, hogy nem tört be, és ott nekidőlve nyomogatni kezdte a kis masináját, valami elektronikus eszközt, amit le nem rakott volna soha egy pillanatra sem.

– Nagyi, azért hívlak, mert csak remélem, hogy vasárnap majd oda tudunk érni az ebédre, de lehet, hogy késünk – mondta a telefonba Niki.

– Még csak kedd van. Intézd úgy, hogy oda tudjatok érni. Ráadásul megígérted, ha szerzek információt a cégekről, amit kértél, akkor nincs ellenvetés, megjelentek a vasárnapi ebédeken – szögezte le, majd felkiáltott: – Mit csinálsz, te?!

– Ez nekem szólt? Tudsz valamit a cégekről, szereztél infót?

– Nem neked szólt. Nyomozok éppen.

– Ja, bocs. És rárivallsz a bűnösre?

– Igazság szerint ez egy gyerek, aki már másodszor esik neki az ajtónak.

– Ő lopja a tetoválásos képeket?

Abban a pillanatban, ahogy Niki feltette a kérdést, Ilona a homlokára csapott, és belemorogta a telefonba:

– Hamarosan visszahívlak.

Fürgén bement a tetoválónő dolgozószobájába, kopogás nélkül rányitott, és azt mondta:

– A dobos gyereke. El kell venni tőle azt a ketyerét… és megnézni. – A tetoválóművész értetlenül felnézett a rajzlapjáról, mire az öregasszony kibökte a frissen támadt gyanúját. – A gyerek a tettes.

Június 29–ről 30–ra virradó éjszaka: Kovács Róbert öngyilkos lesz – ki az a Róbert? Ha üzlettársa volt apának, akkor miért nem hallottam róla?

Június 30.: Apát beviszik, anya összeomlik

Apa ártatlan, de rá akarják húzni a vizeslepedőt (kémkedés??? – hülyeség; sikkasztás? – hol a pénz?)

Apa levele K.–nak és K. L.–nek: mindent tud (korábbról)

Apa, K. és K. L. ismerték egymást, K.–t és a családját én is ismerem, üzleti dolgaik voltak

Apa nem beszél

Anya kórházban

Kovács Róberthez öltönyös férfiak jártak. Alkoholista volt. K.–ék bábja? Pénzt vett fel, mindent kivett a cégből. Hol a pénz? Apán keresik? Ha apához került, akkor hol van?

Mi történt, miért lett öngyilkos Kovács Róbert? Egyáltalán, öngyilkos lett? Kényszerítették? Megölték?

Az ügyvéd miért nem mond semmit? Miért nem hajlandó fogadni engem, beszélni velem? Apa érdekét képviseli, és én is. Miért nem segítünk egymásnak?

Argentína – apa többször járt ott, én nem tudtam róla. Miért nem mondta meg, ha odarepült? Más úti célt talált ki, titokban vette a jegyeket; miért? Fontos hely. Ott a megoldás.

Buenos Aires – repjegy.

Ott most nyár van. Nyári ruhákat pakolni.

Laura már sokszor elolvasta a papíron álló szöveget, amit Klári kórházi éjjeliszekrényében, egy könyvben talált. Egyértelmű, hogy Rónai lánya, Noémi írta.

És egyértelmű, hogy a K. monogram az ő férjére utal.

Már egy napja ezen gondolkozott, és egyre idegesítőbb volt ránézni a gyöngyírásos jegyzetre. Egy kislány segélykiáltása, akinek az apja börtönben van, és a jegyzet szerint Laura férjének is lehet ehhez az egészhez valami köze. Ami azért nem lenne meglepő számára, mert a férje annyira nem akart beszélni Rónaiékról, annyira ellenezte, hogy Laura találkozzon a kislánnyal… Sosem akart belelátni a férje dolgaiba. Amióta hallotta a pletykát a kétmilliárdos kenőpénzről, azóta még jobban becsukta a fülét, hárított, és nem akart tudni a férje ügyeiről. A tudatalattija valószínűleg biztos volt benne, hogy van alapja a szóbeszédnek, de ha elkezd ezzel foglalkozni, ha elkezdi magát rágni rajta, akkor már nem merevedhet bele a félelembe és a passzivitásba, mint ahogy a pszichológusa is mondta.

De most itt ez a kis jegyzet, egy gyerek segélykiáltása, egy gyereké, aki nem sokkal idősebb, mint Adél, az ő lánya… Ennek a gyereknek tönkrement az élete. Tizenkilenc éves, és magára maradt a világban, és a kis levele szerint semmit sem ért az egészből.

Ki segíthet rajta? Ki segítene rajta? Nincs senki, akihez fordulhat. Még az apja ügyvédje sem áll szóba vele.

Hányingere volt, ahogy belegondolt. Felkavarodott a gyomra, levegő után kapkodott, valahányszor elolvasta Noémi kétségbeesett jegyzetét.

És végül arra jutott, hogyha nincs senki a lány mellett, akkor neki kell melléállnia.

Beszélni fog a férjével, eldöntötte.

Még ma este.

Ben Castle nem tudott elaludni. Nézte a várost, ahogy sötétbe borult, és arra gondolt, hogy másnap eljön az ő nagy napja.

– Most pár napig, egy hétig nem tudok táncolni jönni – súgta Augustina fülébe a táncóra után. – De majd kitaláljuk, hogy találkozzunk.

– Miért nem jössz? Már egész jól haladunk. – Látta a lány arcán, hogy elszontyolodott.

– Dolgom lesz. Bemutatnak rólam egy dokumentumfilmet, és vacsorázgatni megyek olyan emberekkel, akik később akár be is szállhatnak valamelyik kutatásom finanszírozásába.

– Remélem, tánc nem lesz – nézett a szemébe a lány. – Mert szeretném, ha az első nyilvános táncodat velem járnád el.

– Nem, Augustina, tánc nem lesz – nevette el magát. – De ha mégis táncos helyre mennénk, ígérem, hogy magammal foglak vinni.

A folyosón, amikor senki sem látta, átölelte a lányt, magához húzta, és hosszan, forrón megcsókolta. Augustina becsúsztatta finom, meleg kezét Ben inge alá, megérintve a mellkasát. Ben odanyúlt, és megfogta a kezét.

– Hamarosan találkozunk. Hívlak.

– Várom – felelte a lány, és adott egy puszit a férfi szájára.

Most pedig az ablaknál állt, már maga sem tudta, mióta, és nézte, ahogy lassan besötétedik a város, kialszanak az óriásplakát–világítások is, már a Dolce&Gabbana hatalmas fehérneműreklámját sem látta, pedig általában az maradt kivilágítva a legtovább.

Nem volt álmos – izgatott volt.

Másnap eljön az ő napja. Az egyik nagy napja.

Mert sok nagy nap lesz még az életében, legalábbis ebben bízott.

S. Farkasék még este nyolckor is az irodában ültek. Válságstáb–értekezletnek nevezte a mait, ötre hívta össze a kollégáit, akik Rónai ügyével foglalkoztak. Két buzgó ügyvédjelölt is ott volt az irodában a hat ügyvéd mellett, és a titkárnő mindent jegyzetelt.

A fal előtt egy prezentációs állvány állt, a táblán lévő papírokra S. Farkas jegyzetelt nagy betűkkel, egy vastagon író filctollal.

– Akkor összefoglalom, amit tudunk. Rónai ártatlannak vallja magát, de nem ad más segítséget a védelemnek, mint azt, hogy két politikusra keni az ügyet: Krakics Bertalanra és Kovács Lőrincre – kezdte fáradt hangon. – Semmilyen kapcsolatot nem sikerült eddig találnunk közöttük, azon túl, hogy korábban Krakicsnak adott befektetési tanácsokat. A cégek, amiket Rónai és bizonyos Kovács Róbert – aki semmilyen rokoni kapcsolatban nem volt Kovács Lőrinc politikussal – közösen alapítottak, felszámolási eljárás alatt vannak. Bevételeit Kovács Róbert felvette, ezek a bevételek egy ciprusi cégen keresztül érkeztek, amelyiknek nem ismerjük a vezető tisztségviselőjét. A több mint háromszázmillió forintot Kovács Róbert felvette a cégből, a pénz sorsát nem ismerjük, de állítólag Kovács írt egy papírt, miszerint a pénzt odaadta Rónainak. Kovács Róbert Rónai letartóztatása előtt öngyilkos lett. Erről láttunk egy rendőrségi jegyzőkönyvet is, idegenkezűség nem merült fel. Rónait letartóztatták, adócsalás, sikkasztás, illetve illegális adatszerzés a vád. Állítólag kényes titkosszolgálati adatokat szerzett meg.

– Ne felejtsük el, hogy Rónai nem hacker – szólt közbe az egyik ügyvéd.

– Nem, de állítólag az ő IP–címéről törtek be a rendszerbe, és halászták le a titkos adatokat. Erről többet mi sem tudunk, de amikor eljön a mi időnk, szakértők bevonását fogjuk kérni.

– Rónai tehát előzetesben van, és szökés veszélye miatt folyamatosan meghosszabbítják az előzetes letartóztatását – mondta egy másik ügyvéd.

– A Rónai lányt nem lehet elérni, de állítólag az apja vett neki egy repülőjegyet – tette hozzá S. Farkas. – Rónai azt mondja, hogy ne keverjük bele a lányát, miközben – úgy tűnik – ő belekeverte. A repjegy azt feltételezi, hogy külföldre vezetnek a szálak.

– Krakics Bertalanról tudjuk, hogy alkalmanként prostituáltakhoz jár, van is két vallomásunk prostituálttól, akinek a szolgáltatásait igénybe szokta venni – mondta az egyik ügyvédjelölt, Dőr Barna, megilletődött hangon, hogy megszólalhat. – Tudjuk, hogy szereti a szadomazo szexet, a prostituálttal, akivel beszéltem, váltogatta a szerepeket, de az utóbbi pár hónapban egyre ritkábban járt hozzá. Elkapott egy olyan célzást, miszerint otthon is megtalálja, amit keres. Emellett számos pletyka kering a korrumpálhatóságáról, de csak nagy pénzekkel lehet őt megkeresni, és legalább hat kézen megy keresztül a pénz, hogy ő tiszta maradjon. Az újságokban fennen hangoztatja, hogy a tiszta politikáért, a korrupciómentes országért küzd. Nincs bizonyítékunk arra, hogy kenőpénz jutott el hozzá, bár nem kizárt, hogyha ráállunk, akkor talán pár hónapon belül tudunk valamilyen eredményt produkálni.

– Kovács Lőrinc egy másik, jelenleg ellenzéki pártban politizál – folytatta a másik ügyvédjelölt. – Bár más a világnézet a pártjaikban, de kiderítettük róluk, hogy gimnáziumi osztálytársak voltak, és a mai napig néha összejárnak. Nem tudjuk, hogy milyen közeli a kapcsolatuk, barátságnak nevezhető–e, mert visszaolvasva számos cikket, egyikben sem szerepelnek együtt. A fotóarchívumokban sem találtam róluk közös felvételt. Míg Krakicsot általában stratégának, a nagy kitaláló– és megoldóembernek nevezik, addig Kovács Lőrinc visszahúzódó, inkább végrehajtó, szervilisnek jellemezte két párttársa, akivel sikerült beszélnem, természetesen nem említve, hogy miért kérdezem. Újságíró–gyakornoknak adtam ki magam. Mindketten családosak, nem tudok közös hobbiról. Jártak vadászni mindketten, focimeccsen is lefotózták külön–külön őket, de igazán nincs olyan hobbijuk, aminek együtt hódolnának.

– Rónai felesége zárt osztályon van, skizofréniát diagnosztizáltak nála, kezelik – vette vissza a szót a korábbi ügyvédjelölt. A háttér–információk beszerzése az ő feladatuk volt. – A lány, de ezt eddig is tudtuk, egy bérelt lakásban él, ami egy kortárs író tulajdona, a Havanna lakótelepen lakik.

– Elég jól összefoglaltuk, amit tudunk. És mit tudunk? – fordult S. Farkas a kollégái felé. – Hát semmit! Ez a nagy nulla, amit eddig megtudtunk. Ezzel Rónai ott rohad meg a börtönben, mert hogy kihozni nem fogjuk, az tuti. Ha igaz a feltevése, akkor minden bizonyítékot szépen előkészítettek, és nincs olyan szál, amit felvehetnénk. Nincs bizony.

– Megismételnéd, amit lejegyzeteltetett veled? – kérdezte az egyik partnerügyvéd. S. Farkas elővette a dossziéból a papírt, amelynek az aljára háromszögeket rajzolt, a tetejére meg mindössze két mondatot írt, és az asztal közepére tette. – Ezzel nem fogunk sokra menni. Azt magyarázta, hogy miért nem mondhat semmit. Meg hogy derűlátó. Köszönjük szépen, amúgy egyáltalán nem nézett ki derűlátónak.

– Szerinted ártatlan? – kérdezte a partnerügyvéd, miközben a kezébe vette a papírlapot.

– Szerintem az. Kis stiklikben lehet, hogy benne volt, nem tudom. De amikor nekem üzleti ügyem volt vele egy–két befektetéssel kapcsolatban, akkor maximálisan korrekt volt. És most tudom, hogy hazudik, de nem azért, hogy letagadja, amit elkövetett. Éppenséggel nem mondja meg, hogy miként találhatnánk meg az igazi bűnösöket, nem árulja el, mi ez az egész.

– Vajon miért? – szólt közbe a titkárnő. Mindannyian rámeredtek. A titkárnőjük keveset szólt, neki az volt most is a feladata, hogy jegyzetelje az elhangzottakat. Közben a papír, amire S. Farkas írt, már körbejárt az ügyvédek között.

– Hogy miért? Igen, ez a kérdés. Talán innen kellene megnézni a dolgokat – felelte lassan S. Farkas. – Mi oka lehet rá, hogy ne mondja el, hogyan és milyen bűnt követett el az általa megnevezett két politikus?

– Félti a családját – mondta Dőr, az ügyvédjelölt, és közben elvette a papírt, ami odaért hozzá. – Fél, hogy megtorolják a családján, ha kitálal.

– És hát ne hagyjuk figyelmen kívül azt a lehetőséget se – tette hozzá az egyik ügyvéd –, hogy csak játszik velünk. Tudja, kik a bűnösök; ha tudunk találni ellenük valami terhelőt, akkor jó, ha nem, akkor pedig megszolgálja majd a börtönévekkel a pénzt, amit a kiszabadulása után kap tőlük. Ez simán benne van a pakliban. Ő viszi el a balhét, a többiek megússzák, és a hallgatásnak mindig megvan az ára.

– Erre természetesen én is gondoltam – bólintott S. Farkas. – De a megérzésem azt súgja, hogy Rónai valóban ártatlan. A fene tudja, lehet, hogy itt az ideje leszámolni az elképzeléseimmel…

– Szerintem a lediktált szöveg valamilyen kód – vetette közbe hirtelen Dőr. – Keressünk valakit, egy szakértőt, aki értelmezni tudja.

– Az eltart egy ideig – sóhajtott Farkas.

– Nem biztos – ingatta a fejét az ügyvédjelölt. – Nekem van egy ismerősöm, tulajdonképpen a volt gimnáziumi osztálytársam, aki kriptográfus. Pont a napokban söröztünk együtt. Felhívhatom…

– Akkor rajta!

Két órával később megcsördült az ügyvédjelölt telefonja. Dőr intett a többiek felé, majd maga elé húzott egy jegyzetpapírt. Írta, amit a másik mond.

Kicsivel később, miután letette a telefont, megkérdezte:

– Hallott már valaki arról, hogy Panstart? Vagy hogy Naddser? – még mindig a kezében tartotta a papírlapot, amelyre S. Farkas jegyzetelt a Rónaival való utolsó beszélgetésekor.

– Megvan a megfejtés? – kérdezte S. Farkas.

– Például azért nem szabad továbbadni a rettenetes titkot… – olvasta fel az első mondatot. – A kezdőbetűket összeolvasva az a szó jön ki, hogy panstart. Ez úgy hangzik, mint egy vállalkozás neve. A másik mondat: Nagy akaraterő, derűlátás… derűlátón szeretném ezt rendezni. – Ha a kezdőbetűket összeolvassuk, akkor azt kapjuk, hogy naddser. A Naddserről a kriptográfus ismerősöm talált is adatokat a neten.

– Naddser… – az egyik ügyvéd már az interneten keresgélt. – Ez egy gyógyszergyártó cég.

– Cipruson? – kérdezte S. Farkas.

– Nem. Nem ciprusi… hanem argentin – felelte az ügyvéd, még mindig a tabletjét nyomogatva.

– Hm. – S. Farkas az ügyvédjelöltre pislogott, aki összeolvasta a kezdőbetűket. – Ha tényleg stimmel, akkor talán lesz valami, amin elindulhatunk. De továbbra sem értem, miért kell rejtjeleket meg kódokat használnia. Túlságosan fél, és hát most már komolyan számolnunk kell az üldözési mániájával is, ha tényleg kódolva adja az információkat a saját védőügyvédjének. Na mindegy, holnapra tudjunk meg mindent erről a Naddserről, meg a másikról, hogy mi lehet – intett az ügyvédbojtárok felé, akik már sejtették, hogy a pizzafutár hozza ma a vacsorájukat, és holnap reggel az irodában zuhanyoznak, és ott is fognak inget váltani egy ébren töltött éjszaka után.

– Beszélnünk kell! – Laura a borospincébe ment le a férje után. A garázsból nyílt a pince, Krakics éppen a borospalackok között válogatott. Az egész testtartásán látszott, hogy mennyire feszült, de Laura most nem tudott és nem is akart erre tekintettel lenni.

– Hagyj! Most egyedül akarok lenni. Van valami, amit végig kell gondolnom.

– Akkor jól gondold végig azt is, hogy mit tettetek Róberttel, és miként fogjátok kihozni a börtönből Rónait! – Laura hangja annyira határozott volt, hogy Krakics önkéntelenül is megfordult, és a felesége szemébe nézett.

– Már megint kezded ezt a hülyeséget? – villámokat szórt a szeme, és észlelte, hogy az asszony legalább annyira dühös, mint ő maga. Laura egy papírt lobogtatott, és egyre közelebb ment hozzá.

– Ez hülyeség, szerinted? – kérdezte halkan, és volt némi félelmetes tónus a hangjában. – Hülyeség–e ez? Kérlek, olvasd el!

Krakics elvette a papírt. Már kellett neki az olvasószemüveg, de ezt mindenki előtt szégyellte, ő egy erős, határozott politikus, az isten szerelmére. De azért csak benyúlt a zakója belső zsebébe, és előhúzott egy picire összehajtható szemüveget.

Eltartott egy ideig, mire felfogta, hogy Rónai lányának az írását látja.

– Hahh – ennyit mondott, amikor végzett vele, és visszalökte a papírt Laurának. – Honnan van ez? Hát nem megmondtam, hogy ne találkozz ezzel a hazug gyerekkel? Biztos pénzt akar kiszedni belőled.

Laura már nem csodálkozott, hogy a férje ilyen higgadtan belehazudik a szemébe. Mert ő Noéminek hitt, és nem a férjének. De hihetetlen, hogy a férje milyen szintre volt képes fejleszteni a színjátékot. Már nincs is pír az arcán, már nem vakargatja az orrát, már egyenesen a szemébe néz, rezzenéstelen arccal, és meg sem rezdül a hangja, amikor hazudik.

– Ezt a papírt Noémi anyjánál találtam, a zárt osztályon, ahol fekszik. Ahová ez az ügy juttatta. Úgyhogy most kérlek utoljára, hogy tégy valamit, és hozasd ki onnan Rónait, és tégy meg mindent, hogy kiderüljön az ártatlansága!

– Te megőrültél, ugye?! Nem tudom kihozatni, és nem is akarom. Ezt már megbeszéltük a múltkor. Téma lezárva.

– Csakhogy minden szó igaz, ami ide le van írva. Még az is lehet, hogy ezt a Kovács Róbertet te öletted meg…?! – megremegett a hangja. – Mibe keveredtél? És mibe keverted azt a gyereket?

– Hagyd abba, Laura! – A nő nem érezte, vagy nem akarta meghallani a férje hangjában a kicsit sem elrejtett fenyegetést.

– Bűnös vagy, bűnöző vagy, tönkretettél egy családot, csak hogy mentsd a bőrödet! – hüppögte, hátrább lépett a polchoz, a mozdulattal levert egy már előkészített palackot, ami hatalmas csattanással ért földet. Nem nézett le – a férje arcát figyelte, és tudta, hogy ilyenkor jön a verés. Látta a férfi szemén, ismerte már ezt a tekintetet. Igaz, hogy a férje az utóbbi időben eljátszotta, hogy megváltozott, de hát annyi esze már neki is lehetne, hogy ne higgyen a Csipkerózsika–mesének. Egy bántalmazó kapcsolat, olvasta már sokszor, de mélyen belül maga is tudta: mindig is az marad.

– Hallgass el, vagy… – sziszegte Krakics, de nem mozdult.

– Vagy megölsz? Engem is…? – a zokogás átment ideges nevetésbe. – Akkor tedd meg!

Krakics lehajolt, mintha fel akarná szedegetni az összetört borosüveg szilánkjait, és felkapott egy üvegcserepet. Laura a kezével a polcnak támasztotta magát, és várt. Krakics felemelte a cserepet. Laura nézte őt, szuggerálta, ahogy a férfi a nyaka felé emelte a hegyes üvegdarabot. A férfi szemébe nézett, és úgy érezte, hogy meg fogja tenni. Lüktetett a férfi halántékán egy ér, sötéten égett a szeme, a száját összeszorította, csupán egy vékony csík látszott belőle. Laura félt, reszketett, de nem mozdult. Átfutott az agyán, hogy talán elugorhatna… ismerte ezt a pillantást, de ennyire sosem sütött belőle az agresszió és a félelem keveréke.

A férfi egész teste megmozdult, a karja megremegett, majd lassan leeresztette az üveget markoló kezét. Elfordult a nőtől, és továbbra is hátat fordítva neki, leereszkedett az asztalig, már–már leborult rá. Csak ült ott, háttal a nőnek, és hagyta, hogy elmenjen.

Laura nem tudta, hogyan tovább. A férfi régebben talán megölte volna… most is ott volt az esély… nem tudta, miért nem tette meg. Talán megbánta volna, ha megteszi. Érdekes módon nem érzett megkönnyebbülést, sem félelmet, sem megnyugvást. Csak a kérdés lüktetett benne: innen hogyan tovább?

Csendesen sírt, ahogy becsukta maga mögött a hálószobája ajtaját, és bement a saját fürdőszobájába.

Krakics nem tudott Laurával foglalkozni. Vegyes érzések kavarogtak benne, mindegyiket a felesége váltotta ki belőle. Egy darabig ült még az asztalnál, hallotta, hogy Laura kiment, tépelődött, hogy utánamenjen–e, de végül úgy döntött, hogy marad. Akadt fontosabb dolga.

Elővette a telefonját, és tárcsázta a Sántát.

– Lőrinc, rohadt nagy baj van. A lányt meg kell keresni, mert tud valamit. Ki akar menni BA–be. Ráadásul a piásunkról is tud, sejt valamit… Most már valószínűsítem, hogy ő járhatott a piás lakásában is.

– Milyen lány?

– Nem vág túl gyorsan az eszed, igaz? Annak az embernek a lánya, aki azt a sok szart kavarta. – Szíve szerint mindent elmondott volna, de hát sosem lehet tudni, hogy mikor lesz majd egy durva mobilgate Magyarországon. Muszáj óvatosnak lennie. Mielőtt a Sánta megszólalt volna, folytatta. – Rá kell állni a lányra, és egy vésztervet kitalálni. – A vésztervet a likvidálásra találták ki, az alkoholistánál használták először a telefonban ezt a szót.

– Értem. Mennyit tud?

– Nem tudom. Annyit tudok, amennyit elmondtam. Még most riaszd az embereinket. Nem engedhetjük meg, hogy elutazzon. Nem tudjuk, mit tud, de nem repülhet el.

– Rendben – felelte, és hallgatott, majd újra megszólalt. – Kicsit felgyorsultak a dolgok.

– Rendeződni fog minden. – Krakics igyekezett megnyugtató hangon beszélni, holott már egy másik vészterv is megfordult a fejében, és ez valóban vészterv volt, a szó szoros értelmében, de gyorsan elhessegette. – Holnap személyesen beszéljünk. Bejövök hozzád. – Tudta, hogy a Sántának van egy kis dolgozószobája a ház alatt, ahol nincs térerő, és a helyiség is nagyjából annyira lehallgatásbiztos, mint az ő pincéje.

– Hánykor?

– Ugorj haza ebéd után, hívlak, hogy hányra érek oda.

Bontotta a hívást, mert már egy új ötleten gondolkozott. Az órájára nézett: már talán túl késő ahhoz, hogy még egyet telefonáljon. De nem. Az az ember, akit fel fog hívni, tartozik neki egy szívességgel, nem is eggyel, úgyhogy nyugodtan rácsöröghet késő este. Ráadásul az ő hívását mindenhol, bármilyen napszakban fogadni szokták.

Már kereste is a számot a kontaktlistájában, és azonnal hívta, ahogy megtalálta.

– Rezsőkém, most én kérek egy kis segítséget – mondta köszönés helyett, amikor a hívott fél beleszólt a telefonba. – Tudod, a feleséged vállalkozása… A feleségemnek szüksége lenne egy kis regenerációra. Teljesen kimerült, és… – hallgatott el, míg a másik beszélt. – Nem, nincs annyi idő. Holnap reggel menne. És tudod, a legszigorúbbnak kell lenni vele. Hiába tiltakozik. Megbízott engem, hogy én mondjam ezt meg, mert nem biztos, hogy lenne ereje végigcsinálni. És én megígértem neki, hogy támogatom a tervében…

Beszélt még Rezső feleségével is, eljátszotta az aggódó férjet – mellesleg ez most nem is esett igazán nehezére –, és természetesen igent mondtak. Reggel fogadják a feleségét, tíz nap az egész, és szellemileg–fizikailag megújulva tér majd vissza a kúráról, az ígéretek szerint.

Azt még nem tudta ugyan, hogy hogyan lesz képes Laurát rávenni erre az egészre most azonnal, de abban biztos volt, hogy sikerülni fog, mert eddig is minden úgy történt, ahogy ő akarta. Nem lehet megcsúszni egy ilyen apróságon. Laura csak maradjon ki az egészből, aztán majd kimagyarázza magát, és megint sínre kerülnek a dolgok.

12.

– És mit mondott a gyerek? – kérdezte Niki. A nagyival egy cukrászdában ültek a Böszörményi úton, meggyes piskótát ettek (Ilona tejszínhabot is kért rá), kávét ittak, és az ablakból nézték, ahogy rákezdett a korán jött havazás. Persze ahogy leesett a hó a járdára, el is olvadt, de az autók tetején megmaradt – bentről, a melegből határozottan jobb volt nézni, mint odakint fagyoskodni. Niki tüsszentett, aztán orrot fújt. Azt remélte, hogy már elmúlt a náthája, de ebben a nyirkos hidegben visszaesett.

– Rögtön bevallotta! Most veszik fel a tizedik dalt, és a gyerek minden délután ott volt az apjával, már hónapok óta. Én jöttem rá, hogy ő a bűnös – magyarázta a nagyi, és büszkén kihúzta magát. – Egész nyáron ott lebzselt, és most iskola után mindig a beatzenészékhez megy, mert az anyja sokáig dolgozik. Mivel unatkozott, és mert ért az ilyen ketyerékhez, meg az internethez, és még a jelszót is tudta, rácsatlakozott arra az… izé… arra a w–betűs dologra, tudod. Nekem is van otthon, András intézte.

– Wifi – bólintott Niki. – Na és hogy szerezte meg a mintákat?

– Azt nem értettem pontosan – vallotta be az asszony –, de valahogy úgy történt, hogy rá tudott csatlakozni a nő, mármint a tetoválóművész telefonjára meg egyéb ketyeréire. És szépen egyesével leszedte az új rajzokat.

– De minek?

– Játékból, mondta. Talált tetoválóoldalakat, ahová aztán ingyen feltöltötte őket. Jól szórakozott, pláne amikor meghallotta, hogy Anton felesége őrjöng.

– Szóval nem kapott pénzt a rajzokért, vagy ilyesmi…

– Dehogy! Ő csak önszorgalomból lopott – kacagott fel a nagyi. – Már bocsánat. Tetszett neki a dolog, hogy valamihez ért, és senki sem képes fülön csípni.

– Tudod, nagyi, büszke vagyok rád – ragyogott fel Niki arca. – Tényleg. Sosem hittem volna, hogy leveted az otthonkáidat, csinosba vágod magad, és elkezdesz olyasmivel foglalkozni, ami valóban érdekel, ráadásul sikereket is érsz el benne. Tényleg, le a kalappal előtted.

Persze ez utóbbit szó szerint is értette: le a kalappal, mert a nagyanyja már megint az anyja régi, dívás, hatalmas karimájú kalapjában parádézott. Persze Niki lassan kezdte megszokni a nagyanyja öltözködési hóbortjait.

– A nyomozás mindig is a szenvedélyem volt – hajolt közelebb a nagyi Nikihez, mintha csak egy nagy titkot árulna el neki. – Szinte egész életemben nyomoztam, még ha csak gondolatban is, és most végre hivatalosan csinálom.

– Igen, és ez szuper.

– Te is olyan vagy, mint én – nyalogatta le a villájáról a tejszínhabot az asszony. – Folyton nyomozol. Tőlem örökölted.

– Lehet – mosolygott Niki.

– Nagy szerencséje van a vőlegényednek, hogy nem utána kémkedsz. Én bezzeg a nagyapád után is megállás nélkül szimatoltam.

– Ezt nem örököltem tőled – füllentette Niki, és igyekezett gyorsan elfelejteni azt a borzalmas estét Nápolyban, amikor ellenőrizte András e–mailjeit.

– Na de hoztam neked néhány nevet. Egyiküknek biztosan nem fogsz örülni.

– Mondd már, légy szíves!

A nagyi elővette a papírt, amire jegyzetelt.

– Tehát itt vannak a két cég adatai, amiket kértél. Az internetes újságotok megvételére ezek szerint ők ketten pályáznak, megmondhatod a főnöködnek. Ők a Brazart tulajdonosai – fordította a papírt a lány felé. – Az egyetlen ismerősen csengő név közülük egy bizonyos Kovács Lőrinc nevű politikus. A másik ellenben egy külföldi cég, tudod, az az off… nem tudom mi, akik nem fizetnek itthon adót. Olivér nagyon nehezen szerzett vezető tisztségviselői listát, ugyanis, mint kiderült, ezeket általában titkosítják. Cipruson alapították az Amirint, ennek a testvércége, Olivér szerint a kistestvére az Amirin Rose. Na és ennek az Amirin Rose cégnek a tulajdonosa… – tartott egy kis hatásszünetet, majd folytatta – Krakicsné. Vagyis Laura – már szinte csak lehelte a nevet. Sejtette, hogy az unokája nem fog örülni, ha ezt meghallja. Ámbár még az is lehet, hogy András testvére, aki Krakics felesége – ha ő lesz a tulajdonosa annak az internetes hírújságnak – főszerkesztőt csinál Nikiből. Ki tudja? Ami ma rossznak tűnik, lehet, hogy holnapra jó lesz.

– Laura?! Ó. A fenébe – sóhajtott Niki, és arra gondolt, hogy ezt vajon megmondja–e otthon, vagy már megint el kell hallgatnia valamit András elől. Csakhogy az elhallgatásai eddig nem sültek el valami jól, előbb egy bűnöző költözött be emiatt a lakásába, másodszor pedig őt magát ejtették túszul, ráadásul a nagyi és az anyja is belekeveredett az ügybe.

– Hát nem tudom, mihez kezdesz ezzel az információval. Most, hogy megoldottam egy fontos ügyet, talán tudnék segíteni, felszabadult némi időm – ajánlkozott a nagyi, de Niki csak mosolyogva megrázta a fejét. Még csak az hiányzik. Ahová a nagyi beteszi a lábát, ott kő kövön nem marad. Minimum egy kis lövöldözésre lehet számítani, de ezzel még jócskán alábecsülte az öreglányt.

– Köszi, nagyi. Nincs ügy. Megmondom a főszerkesztőmnek, és kész.

– Jól van. Jut eszembe, mondtam már, hogy Olivérnek milyen jó az étvágya mostanában? Tényleg hasznos a Peritol.

– Nagyi, nem mondod komolyan, hogy gyógyszerezed! És hajlandó beszedni a pirulákat?

– Persze. Hát hiszen nem tud róla, hogy szedi – kuncogott. – Minden reggel kap két palacsintát, amiben benne van a gyógyszer, porrá törve, Nutellába keverve.

– Uramisten. Ezt nem lenne szabad! Egyáltalán, hogy jut ilyesmi az eszedbe?

– Mondtam, hogy sovány. Valamit ki kellett találnom. Most legalább jó az étvágya, és azt hiszi, hogy attól, mert abbahagyta a dohányzást. Végre kerekedik egy kicsit az a beesett képe.

– Méregkeverő vagy.

– Azt hiszed, hogy anyádnak nem adtam be a palacsintában azt a nyugtatót, amikor apád elhagyta?!

– Hallani sem akarok erről – intett Niki, és arra gondolt, hogy a nagyanyjával jobb lesz vigyázni, és alaposan meg kell fontolniuk, hogy mikor és mit esznek nála.

– Vasárnap áll az ebéd, ugye? – A nagyanyja mintha olvasott volna a gondolataiban. – Szombat este hazajössz arról a kongresszusról, nem? Apropó, nem kellek én oda? Szívesen elmennék Győrbe. Ezerkilencszázhetvenkettőben jártam ott a nagyapáddal, egy horgászversenyen. Egyetlen halat sem fogott, el tudod képzelni? Engem meg odarángatott. Vagy én akartam elkísérni? Már nem is emlékszem pontosan…

– Nagyi, dolgozni megyek.

– Na és. Én meg majd várost nézek. Tökéletesen ráérek most, hogy megoldottam ezt az ügyet.

– Hát… nem tudom. Majd utánanézek.

– Csak kétágyas szobák vannak manapság, és egyedül lakni egy kétágyasban nagy pazarlás. Továbbá megnyugodhatsz, mert nem horkolok.

– Jesszusom, jól van, hagyj nekem egy kis időt a szervezésre!

– Rendben. Mikor indulunk? Péntek reggel? Vagy már csütörtök este?

– Nagyi, kérlek, legalább pár órát adj, hogy kitaláljam a dolgokat. Az sem biztos, hogy magammal tudlak vinni.

– Erre mondják, hogy nem akarásnak nyögés a vége.

– Légy türelmesebb!

– Sosem voltál rugalmas.

Niki magában vigyorgott, aztán témát váltott, mert egyelőre még meg kellett emésztenie, hogy esetleg a nagyanyjával fogja tölteni a hétvégét.

Laura csak két altatóval tudott elaludni, és reggel olyan kábán ébredt, hogy először nem is tudta, hol van. Aztán felült az ágyban, és visszatértek az emlékei. A fenébe! A férje valószínűleg nyakig benne van abban, hogy a Rónai család sorsa így alakult. A gyilkosság, amivel megvádolta a férjét, nyilván túlzás, de hogy valamiképpen mégis ludas abban, hogy Rónait börtönbe csukták, abban már biztos volt.

Látta a franciaágy másik felén az összegyűrt paplant. Ezek szerint a férje vele aludt éjszaka, és ő nem emlékszik az egészre. Beleborzongott a gondolatba. Évek óta külön aludtak, most meg kivételesen ott aludt vele a férje, a saját hálószobájában. És ő arra sem emlékszik, hogy mikor ment be hozzá. Az éjjeliszekrényen álló digitális órára pillantott, és hirtelen majd kiugrott a szíve az ijedségtől. Már nyolc óra volt, a gyerekek elkésnek a suliból, nem reggeliztek, valószínűleg alszanak még, a férjére sosem lehetett számítani a reggeli indulásnál.

Kiugrott az ágyból. Egy pillanatra megszédült, de megkapaszkodott a komódban, aztán felkapta a fürdőköpenyét, és lóhalálában beszáguldott először Adél, aztán a fia szobájába. A torkában zakatolt a szíve. Mindkét szoba üres volt.

A fia szobájában állt meredten, aztán a kanapéra nézett, ahová a gyerek az iskolatáskáját szokta ledobni, hiába mondta neki már milliószor, hogy rakja a szekrény alsó polcára. A kanapé üres volt.

Elmentek volna suliba? Amikor visszaért Adél szobájába, hogy ellenőrizze az ő táskáját is, lépéseket hallott. Megfordult.

– Elvittem őket az iskolába – mondta a férje a lépcsőfordulóban állva. – Szerettem volna, ha ki tudod aludni magad. Nem akartalak felébreszteni.

Elnézést kérő mosoly jelent meg a férfi arcán, amit a nő nem tudott hirtelen hová tenni, de nem is volt ideje gondolkodni rajta, mert a férje felszaladt a lépcsőn, be a szobába, odalépett Laurához, és szorosan átölelte. Laura úgy állt ott, mint egy szárnyaszegett madár. Talán tényleg gondoskodni akar róla a férje, tényleg szereti. Nem akart bántani senkit, őt sem. Rémeket lát.

– Arra gondoltam, hogy szükséged van egy kis pihenésre. Mindig mondtad, hogy kipróbálnád azt a speciális tisztítókúrát, a Balaton–parti pihenéssel egybekötve. Tudod, ahol olyan hosszú a várólista – suttogta a férje a fülébe.

– Most említed a Balatont? – nevetett fel. – De hiszen tél van.

– Nem baj. Karácsony előtti feltöltődés. Karácsonyra meghívjuk az öcsédéket is, elég sok teendő vár ránk. – A férfi szinte gügyögött. Laura kicsit elérzékenyült, és elhessegette a gyanúját: a férje csak valamit el akar érni nála azzal, hogy Andrásék meghívását lebegteti. – Tegnap is akartam mondani, de… máshogy alakultak a dolgok.

– Mit akartál mondani?

– Hogy szereztem neked egy helyet abban a különleges böjtös és meditációs házban. Hónapok óta próbálkoztam vele, igazság szerint már nyárra szerettem volna – lódította. – És tegnap szóltak, hogy mától van egy szabad szobájuk.

– Mától?!

– Bizony. Tudod, hogy különleges hely. Te is mondtad, hogy még te sem tudsz protekciót kérni, mert annyi a kiváltságos külföldi és magyar jelentkező.

– Jó, de nincs nekem semmi bajom.

– Egy kis pihenés rád fér, drágám. Nagyon nehezen szereztem ezt a helyet… tartozom is nekik egy szívességgel.

– Szóval… mit vársz tőlem?

– Én csak a kedvedben akartam járni. És gondoltam, ma leviszlek, megebédelünk valahol útközben, és utána eltöltesz ott tíz napot, tudod, tíz napra nagy kiváltság ott maradni, lehet, hogy annyit nem is maradhatsz… – hallgatott el egy pillanatra, hogy a nő megértse: kegy, amiben részesül – én meg vigyázok a gyerekekre, és intézem az itthoni dolgokat is.

– De hát… el sem búcsúztam tőlük. És ki fog tanulni velük? Ráadásul szombaton lenne egy képzőművészeti kiállítás, ahová elígérkeztem, jótékonysági árverés…

– Majd megoldjuk. Felajánlasz egy összeget, és máris támogató leszel.

– De… miért?

– Mert szeretném, ha jól tudnánk együtt élni. Szeretném, ha kipihent lennél és erős. És szeretném, ha bíznál bennem.

Hallgattak. A férfi érezte, hogy meggyőzően beszélt. Nem lesz itt semmi baj. Mindig tudta irányítani Laurát, és a nő testét még mindig átölelve érezte, hogy a felesége ismét átadta neki az irányítást.

És ez így helyes.

Egy órával később már úton voltak a Balaton felé. Krakics vezetett, jobbjával fogta a felesége kezét, és tudta, hogy két óra múlva az asszonytól elveszik majd a telefonját, kikapcsolják a világból, búzafűlevet és gyógynövényteákat itatnak vele, lávakövekkel masszírozzák, vezetett mélymeditációkat tartanak neki (bármi legyen is az), és míg Laura „tisztul”, addig ő elintézi a Rónai lányt, meg ezt az egész ügyet, ami pillanatnyilag sötét árnyként vetül az életére.

– A Naddser egy argentin gyógyszergyár, eredetileg egy amerikai cég volt a fő tulajdonosa, azonban az argentinok 2010 végén kivásárolták a részvényeiket – magyarázta Dőr Barna az ügyvédeknek. Bent töltötték az éjszakát az irodában a másik ügyvédjelölttel, szemhunyásnyit sem aludtak, de dolgozott bennük az adrenalin, és nem látszott rajtuk a fáradtság. Feldobta őket, hogy végre nem mindennapi feladatot kaptak, és valamelyest talán előrébb is tudják vinni a már megtorpanni látszó ügyet. – 2010–ben volt egy kényes ügyük, amiért bírságot is kaptak, ugyanis kanyaró elleni, gyermekeknek kifejlesztett vakcinákat teszteltek szabálytalanul Dél–Amerikában, elsősorban Paraguayban, Kolumbiában és Argentínában. Főként szegény családok, esetenként analfabéta szülők gyerekeinek adták be tesztelésre az oltóanyagokat, számos esetben megfelelő dokumentáció nélkül. A gyár fejpénzt fizetett a tesztelésben részt vevő családokat beszervező ügynököknek. Nagyjából húszezer tesztet futtattak le, és egy komoly per is indult ellenük. Harmincketten álltak össze, olyan családok voltak a felperesek, ahol a gyerekek szüleitől nem szerezték be a megfelelő hozzájárulást, illetve a dokumentációt is hiányosan vezették. Végül megegyezéssel lezárultak a perek, de a céget egymillió dollárra bírságolták, és nyilván nem kevés pénzbe került az is, hogy megegyezzenek a felperesekkel. Jelenleg többféle készítménnyel jelen vannak a nemzetközi gyógyszerpiacon is, termékskálájuk elég sok terápiás területet felölel, a legígéretesebb termékük két antipszichotikum, az egyik már engedélyezett – nálunk is törzskönyvezett –, a másik, egy klinikai készítmény jelenleg tesztelés alatt van, az Európai Unióban is.

– Valamilyen magyar vonatkozás? – kérdezte S. Farkas.

– Nem tudunk róla.

– Vajon hogyan kapcsolódik mindez Rónaihoz?

– Arról egyelőre fogalmunk sincs – tárta szét a karját az ügyvédjelölt.

– Akkor lássuk a másik céget.

– Annyit tudunk, hogy a PanStart X egy Cipruson bejegyzett cég, egyelőre semmit sem találtam róla azon kívül, hogy egy hivatkozásban megjelent, hogy a PanStart X tudományos kutatások finanszírozását tűzte ki céljául. Olyan, mint egy fantomcég, sehol nincsen nyoma. Van egy honlapjuk, a tulajdonos a PanStart X, de az oldal fejlesztés alatt áll, vagyis egy nagy nulla.

– Magyar kapcsolat?

– A vezető tisztségviselők nevét nem sikerült megszereznem.

– Értem. Tehát ezzel kapcsolatban semmire sem jutottunk, azon kívül, hogy esetleg a PanStart finanszíroz valamilyen gyógyszerfejlesztést, ami a Naddserhez kapcsolódik – összegezte S. Farkas.

– Viszont volt két hivatalos utazása Kovács Lőrincnek Argentínába. Egy delegációval tartott, oktatásügyi eszmecsere volt, magyar egyetemi oktatók mentek vele 2011–ben, aztán pedig tavaly ismét meghívást kapott Argentínába – folytatta az ügyvédjelölt. – Lehetséges, hogy ezek a látogatások egyáltalán nem kapcsolódnak egyik céghez sem, de fontosnak tartom, hogy Kovács mindkét esetben három–három nappal tovább maradt kint, mint a delegáció többi tagja. Itt van hat felvétel a legelső útról, ezeket a képeket az egyik magyar egyetem honlapjának archívumában találtam – mondta, és bekapcsolta a kivetítőt, majd ráklikkelt a megfelelő helyre a laptopján. A vásznon megjelent egy nagy kockában a hat kép. Ezután a jelölt egyesével is megmutatta a fotókat. – Ezek közül négyen Kovács Lőrinc is rajta van, és a legutolsó fotót emelném ki, ami a delegáció búcsúvacsoráján készült. – Mindenki a kivetítőre meredt. Kovács két férfi között ült, egyikükkel beszélgetett, nem vett tudomást a fotózásról. – Látják a mellette ülő férfit? – kérdezte.

Megint matatott egy kicsit a laptopján, és megjelent egy másik fotó a kivetítőn. Egy fekete hajú, öltönyös férfi állt egy dobogó mögött, láthatóan előadást tartott.

Az ügyvédjelölt visszaklikkelt az előző, vacsorázós fotóra.

– Bár eltelt jó pár év a két felvétel elkészülése között, de szerintem ez a férfi Kovács jobbján ugyanaz, csak kicsit megőszült, és kikerekedett az arca, akit az előbb mutattam – mondta, és visszahozta a korábbi felvételt, ami egy előadás során, a pódiumon készülhetett. – Az a férfi, akivel Kovács Lőrinc 2011–ben együtt vacsorázott, véleményem szerint Manuel Rosar, a Naddser gyógyszercég vezérigazgatója.

Mindannyian hallgattak, és feszülten nézték a két felvételt, immár egymás mellett. Az ügyvédjelölt megszerkesztette a két képet, így Kovács beszélgetőtársának az arcát kinagyítva odahelyezte az előadóról készült portré mellé.

S. Farkas szólalt meg elsőként.

– Bravó. Jó munka volt, fiúk. Most már csak azt kell megtalálni, hogy ennek az egésznek mi köze van Rónaihoz és a letartóztatásához. Munkára, törjük fel ezt a kemény diót! Valaki menjen el Rónai lányáért, mert hiába hívom, ki van kapcsolva. Ahogy már korábban is elhangzott, a Havanna lakótelepen lakik, egy bérelt lakásban. Ha nincs meg, akkor megadom a címet – fordult az ügyvédjelöltekhez, akik már sejtették, hogy hosszúra fog nyúlni ez a nap is.

A Cosmos egy lepukkant mozi volt a Corrientés sugárúton. Noémi kezdett magához térni egy tízórás éjszakai alvás után, de még messze nem érezte magát csúcsformában. Viszont már jóízűen bereggelizett Lábiccsal az emeleti, panorámás étteremben, ahol legalább nyolc apró croissant–t elfogyasztott, lekvárba mártogatva, megivott két kávét, és evett két adag gyümölcssalátát. Meleg napnak ígérkezett, a nők harisnya nélkül, szoknyában, nyári ruhában siettek a dolgukra.

– Nincs messze, gyalogolunk – közölte Lábics, és Noémi rábízta magát. Nem merte megkérdezni a fiútól, hogy hogyan telt az éjszakája, már nagyon rég volt, amikor egy ágyban aludt egy fiúval (Zsolttal, de az mégiscsak szerelem volt), azt viszont tudta, hogy képes elfoglalni egy egész franciaágyat. Nem akarta hallani, hogy esetleg Lábics nyomorgott miatta egész éjjel az ágy szélén.

Az a „nincs messze” azért nem is volt közel. Már felébredt a város, éjszaka eshetett, mert nedves volt az aszfalt, de kezdett kisütni a nap. Buenos Airesnek ez a része – Noémi mást még nem nagyon ismert belőle – olyan képet mutatott, mint bármelyik nagyvárosé, siető emberekkel, buszokkal, rengeteg autóval, többsávos utakkal. De a Cosmos mozi kívülről nem tűnt valami nagy számnak. Ennek örült is a lány, szerette a kis művészmozikat, és fantasztikus lehetőségnek tartotta, hogy az argentin független filmesek fesztiválján vehet részt – még ha nem is értette, hogy pontosan mit is keresnek ott Lábiccsal.

Amennyire tudott, elegánsan öltözött: szoknya, szandál, blúz, mert fogalma sem volt, milyen lehet egy ilyen fesztiválmegnyitó. Igaz, hogy a nagy programokat nem ide szervezték, de érdekelte, milyen versenymunkákkal neveztek a helyi filmesek.

– Több helyszínen vetítenek filmeket, és azt gondoltam, hogy egy ilyen kis művészmozival kezdhetnénk – magyarázta Lábics, amikor magával húzta Noémit, aki a mozi kék–fehér, kopott homlokzatát nézegette volna percekig. Akkor nézett végig a fiún, amikor az megfogta a kezét. Szűk, fekete farmer volt rajta, egy vastagabb talpú, talán kézzel varrott cipő, amiben még magasabbnak tűnt, pedig mezítláb is legalább százkilencven centi volt, ha nem magasabb; egy halvány csíkos inget viselt, nyakkendő nélkül, és egy barna bőr könyökfoltos, fekete vászonzakó feszült rajta. Noémit egy pillanatra fel is zaklatta, milyen jól néz ki a fiú a szőke hajával, a sötét szerkóban, a sötét, vékony keretes szemüvegben, és csak most sajnálta igazán, hogy levágatta a haját, ezzel jelentéktelenné téve a saját megjelenését. Még sosem nézett Lábicsra férfiként, de most, hogy a fiú megragadta a kezét – mert ő még hosszan elnézelődött volna, tetszett neki a lepukkant moziportál –, valahogy másképp látta őt. És amit látott, az nagyon tetszett neki.

Csak hát nem azért jöttek ide, hogy romantikus álmokat dédelgessen, hogy a férfit lássa abban a fiúban, aki csak barátilag akar segíteni neki, és mellesleg a számítógépébe szerelmes; és aki pont leszarta azt, hogy egyszer már csókolóztak. Igaz, hogy „hivatalból”.

Szórólapokat és egy–egy nyomtatványt kaptak, amikor megmutatták a jegyüket. Noémi csak most vette észre, hogy a fiú szakmai jegyeket szerzett. Vajon hogyan?

A nyomtatványt ki kellett tölteniük – Noémi elismerően bólintott Lábics felé, amikor felfedezte, hogy a fiú film– és színházi rendezőszakosként vette a jegyeket. Ügyes, gondolta.

Végigseggelték az unalmas megnyitót, és utána jó pár versenyfilmet is megnéztek. Mint kiderült, aznap a dokumentumfilmek versenyére ülhettek be. Az egyik a táncról szólt, és két milongás, egy versenytangót, valamint egy utcai tangót táncoló pár életét mutatta be. A milonga, mint a filmből kiderült, a tangónak egyfajta modernebb változata, az utcai tangó kicsit mocskosabb verziója a szalontangónak, a versenytánc pedig olyan elemeket tartalmaz, amiket a hagyományos tangótáncosok nem tudnak, meg talán nem is akarnak használni. Nagyon érdekes film volt, még a rossz angol alámondás sem vett el a minőségéből. Főleg az utcai tangósok vittek ismeretlen új színeket a táncba, legalábbis a lány számára. Ami igazi meglepetés volt: a versenytáncosok mindvégig egy bizonyos Evára hivatkoztak példaképükként. Noémi már az elején gyanakodott, de a végén Eva korábbi tévéfelvételeiből be is vágtak egyet–kettőt – Eva az ő tánctanáruk volt. Az öreglány ezek szerint híres táncosnő volt, és ahogy egy snittben utaltak rá, fenntartott valamilyen palotát, ahol csellengő fiatalokat fogadott be, és próbált nekik iskolát, munkahelyet szerezni.

Következett egy szerelmes történet, egy balul végződő nagyvárosi szerelem története, aztán egy fiatal páré, a lány teherbe esett, és abortuszra akart menni, de aztán mégis megtartotta a babát, örökbe akarta adni, és végül nem volt rá képes. A két fiatal küzdelmeit mutatta be a rövid dokumentumfilm. Aztán levetítettek egy vígjátékszerű, láthatóan meg– és túlrendezett filmet két család életéről, ami annyira pocsék volt, hogy csak azért tudta lekötni Noémit, mert Argentínában játszódott, látványos helyszíneken. Utána jött egy dokumentumfilm egy amerikai kutatóról, aki egy gyógyszert fejlesztett ki Argentínában, egy helyi gyógyszergyár vezető kutatója volt. Noémit ez az alkotás elsősorban azért kötötte le, mert a skizofrénia tüneteinek tartós visszaszorítására kísérletezték ki a szert. Mindvégig az anyjára gondolt, és arra, hogy talán mégis van remény… bár a kutató beképzeltnek tűnt, ellenszenves volt Noéminek. Az első percekben úgy érezte, hogy ismeri ezt az embert, aztán arra gondolt, hogy ez csak egy típus, amit nem kedvel, ezért tartja ismerősnek.

Később levetítettek egy alkotást az Iguazu–vízesés körül tartott huszonnégy órás futás résztvevőiről, érdekesre sikeredett, dacára, hogy a futást Noémi mindig hülyeségnek tartotta, aztán végignéztek egy dokumentumfilmet a Boca Juniors utánpótlásáról, arról, hogy mi mindent kell feláldozniuk a sportolóknak a sikerért, hogyan élnek stb… Talán ez volt a legérdekesebb mind közül, a lelkes kiskamaszokkal, és azokkal a kisgyerekekkel, akik szinte azzal az álommal születtek, hogy híres futballisták lesznek.

Kótyagos fejjel hagyták el a mozit, bő öt órával a megnyitó után. A fiú javasolt:

– Most elmegyünk a La Bocába, mit szólsz?

– Komoly tempót diktálsz – panaszkodott Noémi. – Azt hiszem, egyre nehezebben tudlak követni.

– Dehogyis. Ott majd felélénkülsz, eszünk, fotózunk, nézelődünk, mintha turisták lennénk.

– És azután?

– És azután megyünk táncórára.

– Huhhh.

– Utána pedig végre eszünk egy igazi argentin steaket.

– Nem luxusutazáson vagyunk. Idő előtt el fog fogyni a pénzünk. Még azt sem tudjuk, milyen kiadások várnak ránk. – Noémi az utóbbi hónapokban megtanult spórolni.

– Majd menüben esszük. Itt más ízű a marhák húsa… Az argentin marhák az életük nagy részét a pampán töltik, a szabadban legelnek, ezért egyedülállóan omlós a húsuk… – kezdett a fejtegetésbe Lábics, de a lány közbeszólt.

– Te éhes vagy.

– Nem vagyok, de leszek.

– Ígérd meg, hogy holnap pihenünk – kérte Noémi.

– Nem ígérhetem. Holnap bemehetünk a filmesek sajtótájékoztatójára, márpedig ezt egy leendő filmrendező nem hagyhatja ki, nem beszélve arról, hogy hátha megtudunk valamit, amiért apád a filmfesztiválon való részvételedre tett célzást. Biztosan volt rá oka.

– Amióta veled vagyok, úgy érzem, nem is kell gondolkodnom.

– Nem tudom, ez bók–e, vagy szemrehányás.

– Vedd bóknak – vigyorgott a lány.

– Sejtettem, hogy szemrehányás. De tudod mit, akkor tényleg bóknak veszem.

– Most hogyan tovább?

– Már mondtam.

– Igen, de mivel és hogyan megyünk oda?

– Egyelőre nem tudom – ráncolta a homlokát a fiú.

– De jó. Végre valami, amit nem tudsz – mormolta Noémi, és arra gondolt, hogy valahol kell vennie egy csini gumipapucsot, mert a szandál pántja estére véresre fogja törni a lábát.

– Hogy micsodára mész? – András jól értette, amit a nővére mondott, de meg akarta ismételtetni vele.

– Meditációs tisztítókúrára.

– Ühüm, akkor jól hallottam. És mikor?

– Már úton vagyunk. Egyelőre az utolsó szilárd ebédemet fogyasztom. Léböjt és meditáció, tudod.

– Nem igazán – dörmögte a telefonba, és azon tűnődött: hogyhogy Laura bejelenti neki a távozását? Amióta tavaly színt vallott neki Verbovszkyval kapcsolatban, a nővére kerülte a négyszemközti helyzeteket. András sejtette, hogy miért. Akkor Laura elmesélte neki, milyen beteg szexuális életet élnek Krakiccsal. Ő már korábban sejtette, hogy Laurát bántalmazza a férje, mindent megmozgatott, még egy pszichoterápiára is rábeszélte, hogy Laura kiléphessen ebből az iszonyatos kapcsolatból, de tavaly, a Verbovszky–ügy idején kiderült más is. A nővére elmesélte neki, hogy valamelyest fordult a kocka, és Krakics szexuálisan elkezdte alávetni magát Laurának, vagyis a dominájává tette a feleségét. András nem adta fel a reményt, hogy a testvére egyszer majd mégis képes lesz kiszakadni ebből a rettenetesen beteg kapcsolatból, de egyre kevésbé hitte, hogy ez a közeljövőben megtörténik. Azóta nem beszéltek erről, túl érzékeny téma volt, és András nem hozta szóba, mert látta, hogy a nővére bezárult előtte.

– Mindegy, már régóta szerettem volna részt venni rajta.

– És a családod mit szól hozzá? A férjed tudja? – Szándékosan nem használta Krakics keresztnevét. Jobban belegondolva talán még sosem ejtette ki a száján azt a nevet.

– Igen. Vele vagyok. Ő segített, hogy bejussak. Nem egyszerű, várólista van.

– Hű. Nem gondoltam, hogy ennyire nagy az igény az ilyesmire.

– Azért hívtalak, mert most tíz napig nem fogsz tudni elérni.

– Milyen összefüggés van a léivás és a telefonálás között? – érdeklődött András. Hallotta, hogy Laura felnevet.

– Elveszik a telefonomat. Nincs kapcsolattartás a külvilággal.

– …

– Miért hallgatsz?

– Nekem erről az egészről inkább egy börtön jut eszembe.

– Na igen, a szakmádból kifolyólag. Valójában szükség van a befelé figyeléshez arra, hogy a lehető legkevesebb külvilági inger érjen – magyarázta a nő.

– Oké – hagyta rá, bár átfutott az agyán a kérdés, hogy vajon miért záratja el Krakics a külvilág elől a feleségét? Mert az a korrupt szemétláda mindent csak okkal tesz. Ez, hogy a feleségét beadja egy ilyen böjtcentrumba… hát ennek is lehet valamilyen oka. – És ki vigyáz a gyerekekre?

– Nagyok már. Az apjuk viszi és hozza őket. Elvannak tíz napig nélkülem.

– Ezt mondták?

– Na jól van. – Andrásnak nem siklott el a figyelme afölött, hogy a nővére nem válaszolt a kérdésére. – Csak azért hívtalak, hogy ne aggódj, ha nem tudsz elérni. Se e–mail, se telefon, amíg Almádiban leszek.

– Vigyázz magadra! Ne fogyj le, mert nagyon csinos vagy. És hívj a szabadulásod után.

– Vicces vagy. Majd beszélünk – búcsúzott, és megvárta, hogy András bontsa a hívást.

Krakics Laurára mosolygott, arra gondolva, hogy egy órán belül a felesége már el lesz zárva a külvilágtól, méghozzá saját akaratából. Ennél jobban nem is lehetett volna kivitelezni ezt az egészet.

Krakics pár órával később már ismét Budapesten volt. A felesége egy hegyoldali, panorámás villában birtokol tíz napig egy puritán szobát, ahol se tévé, se rádió, se internet, van viszont gyógynövény dögivel, és mindenféle guruk, akik majd segítenek neki a tisztulásban.

A gyerekeket később hazaviteti a sofőrjével az iskolából – úgyis sokszor kap kimenőt, mert Krakics jobban szerette a dolgait maga intézni, főleg azokat a dolgait, amelyekről úgy gondolta, nem tartoznak másra. Reggel, miután elvitte a suliba a gyerekeket, és már hazafelé tartva gondolt egyet, és beugrott a Sántához, mert hajnalban kigondolt egy haditervet. És most ismét belépett a Sánta lehallgatásbiztos, garázsból nyíló tervezőszobájába. Valahogy jobban érezte magát, ha nem otthon kell ezekről a dolgokról beszélnie.

– Megvan a lány? – kérdezte. A Sánta sápadt volt, karikás a szeme, és elgyötörten nézett rá.

– Nincs. Elutazott, ezt már biztosra is vehetjük.

– Bementek a lakásba? Körülnéztek?

– Igen. Vízvezeték–szerelőnek öltöztek, csöngettek, de nem találták otthon. Bementek, és a kanapén találtak egy csomó nyári ruhát, biztosan ott válogatott, a fogmosópohara üres, a fridzsider szintén. A földszinten lakik egy kisgyerekes nő, mondta, hogy látta elmenni egy kisbőrönddel hétfőn dél körül. Vékony széldzsekiben volt ebben a cudar, havasesős időben, ezért figyelt fel rá.

– Ezek szerint elment… de hová?

– Hát ez sajnos azért sem kérdés, mert találtak az asztalán egy papírlapot, amire felírta, hogy „Heatrow, hármas terminálról át az ötösre”, és két időpont. Abszolút stimmel, utánanéztem: az egyik időpont a budapesti járat londoni érkezése a hármasra, a másik pedig a Buenos Aires–i gép indulása az ötös terminálról.

– Értem. – Krakics bólintott. Már többször átgondolta ezt a dolgot a nap folyamán. A lány valamit megtudott, és nem a saját apjához fordult, hanem a kezébe vette a dolgokat, és elutazott Argentínába. Arról sajnos nem volt sejtése, hogy mennyit tudhat, de akármennyit is, az biztosan több annál, mint amennyit tudnia kellene. – Küldd ki egyiküket a lány után. Az első járattal.

– Úgy érted…?

– Úgy – bólintott. A két férfi edzett ex–idegenlégiós volt, és a Sánta tartotta velük a kapcsolatot. Korábban csak kisebb feladatokra vetették be őket, mindaddig, amíg az alkoholista Kovács Róbert sajnálatos utolsó napjára sor nem került. Akkor a két emberük segédkezett az „öngyilkosságban”.

– Melyiküket?

– Amelyik jobban beszél angolul, és persze amelyik gyorsabb – vonta meg a vállát.

– Miért nem mindkettőt?

– Nem tudhatjuk, mi történik itthon. Nem árt, ha valaki itt marad – felelte színtelen hangon. – Viszont Castle a múltkor bedobta, hogy vannak kapcsolatai. Ha jól értettem, kilátásba helyezte Rosar megöletését, amennyiben kiderülnek a dolgok, és le akarná állítani a kísérleteket.

– Rohadtul belekeveredtünk.

– Szóval Castle segítségével el kell érni az emberét, és őt is ráállítani a lányra. Nem jöhet haza, és nem találhat semmit.

– Vagyis… vészterv?

– Tudsz jobbat?

A Sánta elgondolkodott. Igen, végeredményben tudna jobbat is. Már a piás felakasztása is nagyon durva volt, de most bevadultak a dolgok. Egyszer arról beszéltek Krakiccsal, hogy ha minden kötél szakad, akkor fogják magukat, és eltűnnek. Be volt biztosítva a jövőjük anyagilag több millió évre, és simán találtak már korábban is egy–két helyet a világban, ahol nyugodtan elbújhatnának, és családostul új életet kezdhetnének.

– Mondjuk… lelépni?

– Te megőrültél? – Krakics felháborodásában a szavakat keresgélte. – Lelépni? Az a legutolsó választásunk. Hamarosan a kezünkben lesz az összes hatalom. Nálunk van a lista. Kinek milyen pártállása volt, KISZ–es aktivisták, a „megszépítetlen múlt”, minden, ami digitalizálva felkerült. Ez volt a célja a kémhistóriának, ami végül Rónai egyik „bűne” lett, nem igaz? – utalt az ellopott listára. A kémkedést úgy intézték egy orosz fantomcégen keresztül, hogy Rónai számítógépéhez vezessenek a szálak, vagyis az IP–címet egy hacker megmanipulálta. Erre azért volt szükség, hogy Rónait mindenképpen előzetesben tartsák. Ha rábizonyítják a kémkedést, az megtoldja majd pár évvel a büntetését. – Most egy kis homokszem került a gépezetbe, de megoldjuk. Vedd fel a kapcsolatot Castle–lel, és utald át a pénzt a kapcsolatának. Mondd meg neki, hogy az ő kis találmánya és az élete is veszélybe kerül, ha ezt a kis problémát nem sikerül ügyesen elintézni.

– Valami itt nekem nem egészen világos – nézegette a kézfejét a Sánta. – Ha Castle… emberét küldjük rá a lányra, miért utaztatnánk ki az egyik sajátunkat is?

– Biztosíték. Ha egyikük elrontja, akkor ott a másik.

– Egy tizenéves lányról beszélünk! – A férfi arra gondolt, hogy neki is van egy tizenöt éves fia, és ha vele akárkinek lenne bármilyen hasonló, bűnös terve, hát saját kezűleg ölné meg az illetőt.

– Ez a tizenéves lány esetleg perceken belül mindent megtud rólunk és Castle méregkeverő laboratóriumáról is – szögezte le Krakics. – Nem tudom, hol hagyhattunk nyomokat. A lány apja nem köpött. Tudom, mert a beszélgetéseiket hallgatták. Azt kell feltételeznem, hogy az ügyvédjének sem beszélt, egyébként is teljes öngyilkosság lenne részéről, ha bármit is mondana. Nem magát, hanem a családját kell féltenie. – Hirtelen eszébe jutott, hogy Laura bent járt Rónai feleségénél. Szerencsére a nő nincs olyan állapotban, hogy beszéljen, még ha tud is valamit, ami elvezetne bárkit hozzájuk. És még sokáig nem is lesz, ha lehet hinni a híreknek.

– Nem lehetne másképp megoldani? Mégiscsak gyerek még…

– Lőrinc, neked teljesen elment az eszed? Éppen most akarsz emberséges lenni? Amikor ebbe az egészbe beszálltunk, akkor még nagyon is volt hozzá kedved. Akkor elfogadtuk, hogy a dolgok akár rosszabbra is fordulhatnak. Tudtuk, hogy mibe kezdünk bele.

– Tulajdonképpen csak azért mondom, mert… – kezdte habogva a Sánta – bármit is mondjon a lány, senki sem hinne neki. Tehát úgy is felfoghatjuk, hogy nem vagyunk veszélyben.

– Ha a kísérletek kiderülnek, és a kapcsolat, ami hozzánk vezet, akkor végünk. Lehet, hogy a lány egymagában nem veszélyes, de amint megtud valamit, és, tegyük fel, az amerikai sajtóhoz fordul… – szinte köpte a szavakat –, akkor a dolgok alakulásába már nincs beleszólásunk.

– És ha kórházba kerülne? Mondjuk, ha mentálisan olyan állapotba jutna, hogy…

– Nem, Lőrinc. – Krakics hangja határozott volt. – Nagyon sajnálom, de az a lány magának keresi a bajt. Az első gépre ültesd fel az egyik embert, és vedd fel azonnal a kapcsolatot Castle–lel. Úgy tudom, kétszázezer dollárt kér egy ilyen munkára az ismerőse, aki Castle állítása szerint igencsak – köhintett – tehetséges. A pénzt a mi emberünk viszi ki kápéban, de nem fogja tudni, hogy mire szánjuk. Van még ellenvetésed?

A Sánta a fejét rázva ment ki a kapuhoz.

Ez a Sánta időnként egészen hülye, gondolta Krakics. Azt hiszi, hogy kiszállhatnak? Most már nem. Most már ahhoz túl késő, és hülyék is lennének, ha menekülőre vennék, amikor lassan a kezükben van minden hatalom és pénz. Pár éve együtt találták ki, hogy az amerikai kutatót, aki a hazájában nemkívánatossá vált, felkérik, keresnek neki egy helyet, ahol nyugalomban tökéletesítheti, amibe belefogott. Ráadásul sikerült előállítania a főművét. Úgyhogy ez nem a kiszállás pillanata.

Minden megoldódik. Meg kell oldódnia. Napokon belül.

– A Boca–stadion, a La Bombonera – mutatott Lábics a sárga–kékre mázolt épületre. – Gyere, lefotózlak előtte. Aztán te is fényképezz le! – kérte, és Noémi elmosolyodott. Most először Lábicson látszott a gyerekes izgalom, mintha kissrác lenne, aki az osztálytársainak akar majd imponálni a fotóval. Több szögből lefényképezte, készített olyat is, amin megbillen a kép, Lábics pedig zavartan mosolygott a kamerába. Tényleg olyan, mint egy kisgyerek, gondolta Noémi. A stadiontól kétutcányira szálltak le a buszról, véletlenül egy élelmiszerbolt és egy olcsó cipőbolt volt a megállónál, ahol a lány azonnal vett magának egy flip–flopot, és megkönnyebbült sóhaj kíséretében kibújt végre a szandáljából, úgyhogy most készen állt a gyaloglásra.

A stadion környéke egyáltalán nem volt gazdag, a házak régiek voltak, még a rikító színeik ellenére is kopott, avítt hangulatot árasztottak. Egy utcával arréb már csupa színesre festett ház között sétáltak, a környék kihalt volt és csendes. Farmeres–pólós helyi fiúk slattyogtak előttük, az egyik, zöld falú ház előtt, egy billegős asztalnál két helyi férfi ült, kártyáztak és beszélgettek, fölöttük a sárgára festett erkélykorlátnak egy ősz hajú nő támaszkodott, odébb Boca Juniors feliratú mezeket, műanyagból készített mini Maradona–szobrokat árultak. Vevő nem volt a környéken se közel, se távol, pedig lehetett volna fotózkodni a szomszéd sarokra kiállított életnagyságú műanyag Maradona–babával, de Eva Peron menyasszonyi ruhás műanyag szobrával is.

Az alacsony, régi, két–három szintes házakat mindenhol színes, némelyik épület falát élénk színű graffiti fedte, és az is nyilvánvaló volt, hogy errefelé megbecsült építőanyag a hullámpala. Utóbbit éppen úgy, mint a redőnyöket, lemázolták különböző színű olajfestékkel. Megálltak egy zöldségesnél, a bejáratnál csak egy pirosra festett bicikli támaszkodott a világoskék fal előtt, és egy fekete kiskutya nézett rájuk kíváncsi szemmel, aki a gazdáját várta. Vettek két palack vizet, Lábics a térképet tanulmányozta a telefonján (állítása szerint többnyire bárhol tudott wifire csatlakozni vele valamilyen programmal, ami felfedezte a jelszóval nem védett, és a könnyen megfejthető jelszóval védett hálózatot), és határozottan vezette Noémit.

– Azt hittem, ez a környék a színes házakkal, a stadionnal sokkal több külföldit vonz – mondta a lány.

– Szerintem hamarosan odaérünk, ahol lépni sem tudsz majd a turistáktól.

– Nem hiányolom őket, csak nem értem.

– Ez az egyik legrégebbi kerülete a városnak. Olasz bevándorlók népesítették be.

– Akkor onnan a színek. Az olaszok szeretik a színeket – mormolta Noémi, szomorkásan emlékezve vissza az olaszországi családi nyaralásokra.

– Nem akarlak kiábrándítani, de azért lettek eredetileg ilyen összevissza színűek a házak, mert az olasz bevándorlók többnyire a kikötőben dolgoztak, hajókat festettek, és hazahozták a maradék festéket, hogy szépítgessék a házaikat. Aztán persze annyi festék sosem maradt egy színből, hogy egy egész lakóházat le lehessen kenni vele.

– Jesszusom, olyan vagy, mint egy lexikon.

– Bók, vagy szemrehányás?

– Inkább… bók. Persze.

– Akkor inkább el se mondom, hogy… – kezdte a fiú, de gyorsan elhallgatott.

– De, mondd csak!

– Hát hogy itt mindig forradalmár lelkületű emberek laktak.

– Az olaszok – eresztett meg egy halvány mosolyt Noémi.

– Csomó lázadás is kitört. Mondjuk a legtöbbet leverték.

– Ezt csak azért mondod, nehogy fellázadjak a mai rengeteg gyaloglás ellen.

– Naná hogy azért.

Lábics határozottan ment előre. Noémi már kezdett hozzászokni, hogy a fiú dönti el, mikor merre mennek, mit csinálnak, és valahogy nem esett rosszul, hogy rábízhatta magát. Az elmúlt négy hónapban senki nem mondta meg neki, hogy mit tegyen, mindent maga talált ki, persze nagyon nem is jutott előre, de most egy kicsit megkönnyebbült, hogy valaki segít eldönteni, hogyan legyenek a dolgok. Ahogy baktatott Lábics mellett, arra gondolt, hogy egyedül azt sem tudná, mit keressen. Persze abban sem volt biztos, hogy Lábiccsal előrébb fognak jutni, de együtt azért nagyobb az esélyük. Mindenesetre azt nem akarta elhinni, hogy az apja ezt várta tőle ott, az előzetesben: táncoljon, és nézzen kis költségvetésű argentin filmeket. Valami mást akarhatott; de vajon mit?

Egyszeriben megláttak egy régi sínpárt, kicsit távolabb egy graffitivel borított betonoszlopot, előtte fekete hajú, farmernadrágos, focilabdát kergető helyi kissrácokat. Jobbra tőlük piac volt, Noémi végigszaladt az összesen legfeljebb tizenöt árus standja előtt. Ruhaneműt, Boca Juniors feliratú pólókat, hűtőmágneseket, egyéb csecsebecséket árultak. A piaccal szemben alacsony, kék–sárga–piros–zöldre festett épület állt, egy éppen zárva tartó bárral. Itt már valahogy a rezgés is más volt, mint korábban. Lehetett érezni, hogy mindjárt történik valami.

Pár lépést tettek, és észrevették a szűk utcácskát a színes házfalakkal; minden ajtó más színűre volt festve, a házak előtt festők tanyáztak, harmonikás zenélt a sarkon. És persze ott voltak a turisták is, rengetegen. Noéminek rögtön Szentendre jutott eszébe a girbegurba utcáival, a fullasztóan áradó folklórral, ami mégis adott az egésznek egy fura bájt. Itt, ezen a helyen ugyanazt érezte rögtön, amit Szentendrén, a Bogdányi úton és a mellékutcákban: hogy az egész csak kirakat, mégis beszippantja a hangulata. Nem fényképezett, Lábicsnál volt a gép és a telefon is. Tudta, hogy amit most lát, azt egyrészt már millióan milliószor megörökítették, másrészt viszont saját magában illatos és hangos filmet látott. Még ha levette is fejben a színeket: fekete–fehérben vagy egy lágy szűrővel nem volt olyan harsogó, nem zakatolt annyira a kép, amit nézett. Furcsamód kolbászillatot érzett, hallotta a tangóharmonikát, látta a festőket, akik valószínűleg ugyanazokat a képeket festették már évek óta, ugyanazokról a színes házakról, látta a Boca Juniors kék–sárga mezébe öltözött külföldi kisgyerekeket a szüleikkel – és hirtelen a szemébe ötlött az apja.

Magas volt, kicsit őszült, de jött vele szemben. Mosolygott, és Noémi hallotta, hogy azt mondja neki: megtaláltad.

Megrázta magát, és meg is állt egy pillanatra. Természetesen nem az apja volt a férfi, aki jött felé, de ő egy pillanatra mégis meglátta őt, és megerősítést kapott tőle.

Persze kezd meghülyülni, még mindig nem aludta ki magát. Elképzelése sem volt róla, hogy mennyi idő kell még neki ahhoz, hogy átálljon az itteni időzónára.

Szótlanul továbbsétált, hogy utolérje Lábicsot, aki már az egyik utcai karikaturista mögött ácsorgott, és rá várt.

– Mi történt?

– Semmi. Csak azt vizionáltam, hogy apám jön velem szemben.

Lábics nem válaszolt, de megérintette Noémi vállát. A lány ösztönösen hozzábújt, és néhány lépést úgy tettek meg, hogy a magas srác átölelte. Aztán egyszerre távolodtak el egymástól. Hát persze, Lábics egy robot, egy lexikon, egy modern számítógép, gondolta Noémi. Biztosan meglepődött, hogy az embereknek testük is van. Kicsit fel is húzta magát, de elfelejtette a sértettségét, mire a sarokra értek.

– Ha korábban hiányoltad volna a turistákat – Lábics a fel–alá hullámzó tömegre mutatott. – A Caminito, vagyis az utcácska – tette hozzá.

Színes házfalak, színes tömeg, zene, kiülős éttermek, Maradona díszelgett itt is, életnagyságban, viaszból vagy műanyagból, a valószínűtlenül keskeny, gyufásdobozszerű sarokház erkélyén. Élő zene szólt, és hamarosan megláttak egy étterem teraszán két táncost is.

– Fogadjunk, hogy a tegnapi pár! – mondta hirtelen Noémi. A fiú hosszan nézte a vörös ruhába öltözött, vastagon sminkelt lányt, aki a partnerével az asztalok között, a késői ebédjüket vagy korai vacsorájukat fogyasztó turistákat kerülgetve táncolt, egy hegedűs és egy csellista zenélt, és egy túlsúlyos, lezselézett hajú, öltönynadrágos–inges–mellényes férfi énekelt. Csak néhány házból állt a szórakoztató negyed, amolyan skanzenszerű élő múzeumnak látszott, számos étteremmel, és a kapualjakban dísztárgyboltok kínálták a portékáikat.

– Aha, lehet.

– Angelina, igaz?

– Szerintem Augustina – rázta meg a fejét a fiú. – Jól táncolnak – tette hozzá.

– Hány éves lehet?

– Tizennyolc?

– Szerintem még középiskolás.

– Lehet.

– És máris keményen dolgozik.

– Ne adj neki pénzt, ha kérhetem. Tegnap már befizettük Evánál. Amúgy meséltem már, hogy kicsoda Eva?

– Nem, még nem – felelte Noémi, és elnevette magát, amikor egy suta turistapár táncra perdült a macskaköves utca kellős közepén. – De nyilván mindent tudsz róla.

– Volt a hangodban némi szarkazmus.

– Dehogy. Kíváncsian várom, hogy mit tudunk Eváról, a tánciskola pénzéhes tulajáról.

– Este, táncóra után elmesélem.

– Te mindig mindent így beosztasz? Szoktál hozni spontán döntéseket is?

– Például, hogy itt vagyok…? Az elég spontán, nem? – Lábics, ha megbántódott is, nem mutatta. Noémi elszégyellte magát. Rájött, hogy a düh, amit érez, nem azért tört rá, mert Lábics mindent tud meg mindent előre eltervez, hanem azért, mert nem néz rá nőként, havernak kezeli, a csók is csak egy látszatcsók volt, egy robot csókja, érzelem nélkül, megbánás nélkül, vágy nélkül… Igen, határozottan dühös volt Lábicsra. Éktelenül dühös volt rá, a hiúságában sértette meg – azonban ezt nem mondhatta el neki. És végül is oktalanul bántotta, hiszen senki más nem áll mellette, csak Zozó.

– Igen. Bocs. Tudod, én semmit sem szoktam előre tudni.

Lábics nem válaszolt, hanem továbbindult, bele a tömegbe, Noémi pedig utálta magát, amiért megsértette az egyetlen embert, akire számíthat.

Az utca közepén érte utol, ahol a srác a táncosokat fényképezgette.

– Neked is feltűnt? – fordult felé a srác.

– Micsoda?

– Hát hogy ennek az Augustinának a tegnapi, suta táncpartnere szerepelt ma az egyik filmben. A kutató.

A kutató! Hát persze! A táncteremből volt ismerős neki a fickó, csak ott nem szkafandert viselt, meg nem is a laza póló–farmer cuccot, amiben a filmben mutatták, hanem inget, felhajtva a gallérját, mint az olaszok és mint az argentin macsók.

– Teljesen hülye vagyok. Nem jöttem rá, hogy honnan ismerhetem – vallotta be Lábicsnak. – És ez hova vezethet minket? Van ötleted?

– Egyelőre semmi. Talán nem véletlen az egybeesés. Nem tudom. Ebben az ügyben belefutottunk már néhány „véletlen egybeesésbe”, ami végül is azt valószínűsíti, hogy egyik sem volt véletlen.

Hát igen. Lábics talán már megint a fején találta a szöget.

– A nagyi lenyomozta a cégeket, amelyek lehetséges vevőjelöltek – mondta Niki, majd köhögni kezdett. Most már nemcsak tüsszög, taknyos, hanem krehácsol is. És hol van még a tavasz… Eső szitált, barátságtalan volt az este.

– Mire vevők? – érdeklődött András. A kutyát sétáltatták, Lulu mellettük battyogott, a füvet szimatolva. Őt védte a bundája, Nikit pedig András ölelte magához.

– Hát tudod, akik meg akarják venni a hírportált, legalábbis Tamás szerint.

– A főszerkesztőd mindig túlaggódja a dolgokat. A nagyanyáddal nyomoztatta le a vevőjelölteket?

– Bizony. És tudod, milyen érdekes eredményre jutott?

– Alig várom, hogy elmondd. Utána én is mondok valamit Kornélkáról.

– Mondd te!

– Nem lehet. Te kezdted.

– Hát jó. Az egyik cégnek, a Brazartnak egy politikus, egy országgyűlési képviselő az egyik ügyvezetője, Kovács Lőrinc. Mond neked valamit?

– Őszintén… semmit.

– Nekem se sokat. Utánanéztem, de olyan… semmilyen. Szürke kis egér. Most éppen ellenzékben van. Pont annyiszor szólalt meg a parlamentben, hogy ne lehessen ráfogni, hogy teljesen passzív. Ennek ellenére kitartó résztvevője a politikának, nagyjából húsz éve már képviselő, és mindig bejutott a parlamentbe.

– Nem tudok véleményt mondani, mert nem ismerem. A nevét biztosan hallottam már, de még csak az arcát sem tudom felidézni.

– Oké. A másik cég egy Cipruson bejegyzett offshore cég egyik leányvállalata, ha jól értettem, amit a nagyi mond.

– Az offshore cégeknek hamarosan annyi lesz itt, nálunk.

– Igazán? Hát én efelől nem vagyok meggyőződve.

– És mit tudsz róluk?

– Nem tudom, hogy elmondjam–e.

– Miért ne mondanád?

– Mert… honnan tudhatnánk, hogy valóban meg akarják venni a hírportált?

– Tamás, a főszerkesztőd a nagyokos. Ő biztos tudja.

– Jó. Szóval a cég vezető tisztségviselője… a nővéred.

– Micsoda?! Laura? Hogy lenne ő…?

– Ne engem kérdezz. A nagyi mondta. Én nem tudok utánanézni, mert nincs nyilvános adata a cégnek a neten.

– Nagyanyád honnan veszi ezt a… hülyeséget?

– Gondolom, nem a kisujjából szopta.

– Hm. – András ingatta a fejét, mint aki nincs meggyőződve Niki állításáról.

– Oké, van okod rá, hogy ne higgy el mindent neki – vágott egy grimaszt Niki. – Egyébként a cégtársa járt utána.

– Olivér?

– Igen.

Olivér régen András kollégája volt, és időnként mostanában is cseréltek információt egymással. András megbízott benne, annak ellenére is, hogy Niki őrült nagyanyját képes volt felvenni cégtársnak.

– Próbáltam Laurát hívni, többször is, de ki van kapcsolva – tette hozzá Niki.

– Délelőtt beszéltem vele. Egy meditációs tisztítókúrára ment. Bentlakásos, és tíz napig nem telefonálhat, nem e–mailezhet, mert, ahogy mondta, befelé kell figyelnie.

– Hát ez remek – morgott Niki. Alapvetően sosem tudta kiismerni András nővérét, persze ahhoz nem is találkoztak eleget, de a szánalmon kívül, amit érzett iránta, egy kicsit néha idegenkedett is tőle. És ez a meditációs kúra… Inkább oda megy, minthogy vegyen egy nagy levegőt, és megpróbáljon új életet felépíteni. Niki arra gondolt, hogy ha akarja, úgyis megtalálja, és eléri, hogy beszéljenek. De Tamás a főnök, hallgassa meg a híreket, aztán döntsön, ahogyan akar.

– Megkedvelhetnétek egymást.

– Nincs semmi bajunk egymással, de ez a Verbovszky–dolog azért mindkettőnket megviselt – utalt Niki az előző évben történtekre, amikor a szökött rab Laura gardróbjában elbújva várta a gyógyulást, és tervezgette a szabadságot.

– Amint kijön, megkérdezzük erről a cégről. Szerintem, ahogy én képzelem, tudomása sincs arról, hogy aláírt valamit. A férje minden szarba belerángatja… és Laura nem is sejti, milyen kínos dolgokba keveredhet, ha nem nézi meg, mit ír alá.

– Szóval szerinted a másik vevőjelölt Krakics.

– Hát Laura biztosan nem akar kiadótulajdonos lenni – vigyorodott el András. – Hacsak nem verseket adna ki…

– Ha viszont Krakics a vevő, az nyilvánvalóan azt jelenti, hogy nem marad független a híroldalunk, mint ahogy Kovács Lőrinc esetén sem. Tehát akárki lesz is a vevő, mindenképpen elveszítjük a függetlenségünket, nem lesz többé független tájékoztatás, hatalmi szóval mondják meg, hogy miről írjunk, hogyan tálaljunk egy hírt, minek menjünk utána, és minek ne, mit emeljünk ki, és mit hallgassunk el…

– Ne lovald már bele magad. Azt se tudod, mi lesz, és máris összeesküvés–elméleteket gyártasz. Inkább mondok valamit én is. Nem fog tetszeni.

– Nem tilthatod ki Lulut a lakásból.

– Nem is. – Lulu, hallva, hogy róla beszélnek, kettejük közé furakodott. Egyszerre nyúltak felé, hogy megsimogassák, jól össze is ütötték a fejüket.

– Akkor mondjad.

– Kornélról van szó.

– Az meg kicsoda? – bámult rá a lány.

– Kornélka.

– Jesszus. A nagyi lakója. Mi van vele? Könyörgök, nehogy azt mondd, hogy megkérte a nagyi kezét. Vagy hogy körözött bűnöző.

– Lehet, hogy nem jársz távol az igazságtól. Rájöttem, hogy hol láttam. Volt egy hamisítási ügy… egy képhamisítás. Már nagyon régen, tizenkét éve, amikor vidéki galeristáknál „eredeti” Rippl–Rónaik tűntek fel, vagyis jó minőségű hamisítványok. Akkor az egyik beadó megnevezte készítőként a nagyanyád Kornélkáját, és ki is hallgatták a kollégáim.

– És még mi akadtunk ki, amikor Tamás azt javasolta, hogy vetessük gyámság alá a nagyit! Emlékszel, amikor rálőtt a kollégámra a riasztópisztollyal.

– Aha. De erről nem tehet. Egyébként nem lehetett bebizonyítani, hogy ő készítette a hamisítványt. Valóban készített ugyanis másolatokat, más méretben, feltüntetve rajtuk, hogy másolat, és ezeket külföldön adták el. Szóval nem mondom tutira, hogy vaj van a fején, csak meg akartam említeni, hogy rájöttem, hol láttam korábban.

– Ugye nem az van, hogy a nagyival stikában hamisítgatnak a műhelyben? – röhögte el magát Niki.

– Nagyanyád a másik oldalon áll – felelte komoly képpel András, de nem bírta sokáig nevetés nélkül. – Nem, nyugodj meg. A nagyanyád nagyon nagy egyéniség, és ugyan engedély nélkül visel és használ riasztópisztolyt, de nem követne el és nem is pártolna semmiféle bűnt. Kicsit már bánom is, hogy megemlítettem.

– El akar jönni velem csütörtöktől szombatig Győrbe.

– Mit kerestek ott?

– Tudod, amikor mondta az a pszichiáter, hogy Rolandot megpróbálja kezelni antipszichotikummal, akkor kértem tőle egy időpontot, mert a gyógyszertárból is ilyen gyógyszereket vittek vissza a nyomozók – emlékeztette Andrást a korábban elmeséltekre. – Azóta találkoztam a dokival, és rendeznek egy kongresszust Győrben, ahol pont ezek a terápiák lesznek a fókuszban – magyarázta.

– Nem mondtál le a patikás sztoriról – ingatta a fejét a férfi, és megszorította Niki kezét. – Akkor én lejövök utánatok pénteken, remélem, addig a nagyanyád nem lő le senkit.

– Ezek szerint olyan szállást kell keresnem, ahová Lulu is bejöhet.

– Van neki itthon jó kis háza, és szombaton már itthon leszünk, nem?

– Ő családtag, és nem házőrző.

A családtag éppen egy hatalmas tócsát nézett ki magának, és meg is indult felé. Niki hiába kiabálta, hogy Lulu, neeee, mire ezt kimondta, a gyönyörű, tiszta, jól fésült krémszínű kutya már boldogan fetrengett a pocsolyában.

– A legkoszosabb családtagom – morogta András. – Nem is kutya, hanem varacskos disznó…

S. Farkas azon töprengett, hogy valamit nagyon elszúrt. Nem lett volna szabad az ügyfelére hallgatnia, mert most eltűnt a lány, ami duplán baj. Egyrészt a lány valószínűleg többet tud, mint ők, másrészt még csak egy gyerek, akinek baja eshet. Az egyik ügyvédjelölt ment el személyesen Rónai lányához, aki nem nyitott ajtót. Délután megint visszament hozzá, és még mindig semmi. Persze bárhová mehetett a lány a városban is, de S. Farkasnak az a rossz érzése támadt, hogy elutazott. De a lány anyja itthon maradt… ki fog bejárni hozzá? Érthetetlennek tartotta.

Még a moziban is ezen gondolkozott – megígérte a feleségének, hogy megnéznek egy filmet –, de a telefonját lenémítva az ölében tartotta. Amikor felvillant a kijelző, és látta, hogy Dőr, az ügyvédjelölt hívja, írt neki egy üzenetet. Meg is érkezett a válasz hamarosan:

Beszéltem egy lakóval. A lány hétfőn dél körül egy kis gurulós bőrönddel elment otthonról. Már érdeklődött utána egy vízszerelő is, de nincs beázás a házban.

S. Farkas gyomra összeszorult, amikor az utolsó mondatot elolvasta. Úgy érezte, mintha a thriller, amit néznek, kezdene valóra válni. A krimikben fordul elő, hogy valaki álruhát ölt, és megpróbálja becserkészni az áldozatát.

Hová vezetnek a nyomok? Talán Ciprusra? Nem ártana venni egy repülőjegyet, és kicsit utánanézni a dolgoknak, gondolta. A PanStarttal kellene kezdeni, Ciprus mégiscsak közelebb van, mint Argentína.

Maroknak hívták azok, akik ismerték a múltját. Egyébként teljesen hétköznapi neve volt, kemény múltja, és valamivel lájtosabb jelene. Nem ijedt meg a feladattól. Lőrinc, az a képviselő volt a munkaadója az utóbbi években, bár nem hivatalos munkaadó volt, mégis jó főnöknek bizonyult, és ez idáig nem sok dolga akadt. Ráadásul a volt cimborájával és harcostársával közösen dolgoztak Lőrincnek, aki mindkettőjüket rendesen megfizette, akkor is, ha nem volt tennivalójuk.

A nyáron volt az a kisebb megbízás, amikor az alkoholista meghalt. Nem volt nagy feladat, simán végre lehetett hajtani, nem mintha arra számítottak volna, hogy nagy nyomozás lesz. Öngyilkosság volt, azt kérték, hogy tűnjön annak, és az is lett belőle, egy kis segítséggel.

Azóta csak figyelgetniük kellett, hol egy lányt, hol egy dokit, nem volt nagy ügy. Most viszont talán lesz egy kis izgalom is a megbízásban.

Fel volt rá készülve, már réges–régóta megtanulta, hogy mindig készülnie kell arra, hogy bármelyik percben megkapja a parancsot: mennie kell. Most tehát már a reptéren ült, a váróban, és tíz perc múlva beszáll a gépébe. Frankfurtban száll majd át a Buenos Aires–i járatra, összesen egy óra húsz perce lesz az átszállásra a reptéren, de elegendőnek kell lennie.

Helyi idő szerint másnap reggel nyolckor ér majd Buenos Airesbe, és a reptéren megkapja az újabb utasításokat.

Marok szerette, ha instrukciókat kap, igazi végrehajtóember volt, nem kérkedett az erejével és a tudással, amit a légióban szerzett, de nem tartotta vissza őt semmi az erőszaktól, amikor szüksége volt rá. Tisztán dolgozott, és nem moralizált sokat azon, hogy elvállaljon–e egy jól fizető munkát (mert az ilyen feladat természetesen különleges felárral ment). Látta párszor a lányt, főleg a nyáron. Feltűnő volt a szőkés haja, amúgy átlagosnak tűnt. Nem tudott róla túl sokat, de nem is akart. Ez így volt a legjobb, nem ismeri, nincs miért sajnálnia. Tiszta munka lesz. Ha megtalálják, hogy hol van, a többi az ő dolga.

Pár nap múlva már jöhet is vissza, és felmarkolja a pénzt, aztán megint unatkozik majd egy ideig.

Noémi megtörölközött, és a fürdőlepedővel felitatta a tükörről a párát. Hosszan zuhanyozott előtte, belepte a pára a fürdőszobát. Fáradt volt az egész napos mászkálástól, a fülledt melegtől – a Boca–negyedben elkapta őket egy kiadós zuhé, egy kapualjban várták ki a végét –, aztán jött a tangó. Minden lépésre koncentrálni, ez adta meg a végső döfést aznapra, meg Eva szúrós tekintete. Tudta magáról, hogy nem született táncbajnoknak. Most pedig hazajöttek átöltözni, de Lábics ragaszkodott hozzá, hogy költsenek el végre egy igazi argentin vacsorát.

Égett a bőre, ahol feltörte a lábát a szandál, úgy érezte, hogy szemernyit sem haladtak előre, ott volt egy idegen városban, egyetlen percre sem maradhatott egyedül, és ez szokatlan volt számára. Az elmúlt hónapokat teljesen egyedül töltötte, elszokott már attól, hogy valakivel megossza az egész napját.

Belenézett a tükörbe. A haja vizesen lógott a nyakába, sötétbarna, jellegtelen volt a színe, és ahogy megtörölte, se nem hullámosodott be, se nem simult ki, rakoncátlanul hullottak alá a tincsek. Régen frizurája volt, most meg éppen csak kinéz valahogy. Karikás volt a szeme, a nyakán megfeszültek az inak, a vállát felhúzta a nyakába – a stressz összes jelét észlelte magán. Persze ezen nem csodálkozott. Meg azon sem, hogy Lábics valósággal ellökte magától az után az ölelés után.

Hogy juthatott el idáig? Régen csinos csaj volt, önbizalommal teli, egyenes tartású, a társaság középpontja. Most meg…

Levette a hajszárítót, és elkezdte fújni a haját. Amikor már félszáraz volt, beledörzsölt egy kis testápoló olajat – itt vette a sarkon, a drogériában –, hogy legalább legyen egy kis tartása. Belebújt a már bekészített, hátul mélyebben dekoltált, elöl zárt fekete nyári ruhájába, tett egy kis pirosítót az arcára, némi szájfényt, majd mezítláb kilépett a fürdőből.

Lábics a bevetett ágyon feküdt rövidgatyában és pólóban, és amikor meglátta Noémit, füttyentett egyet.

– Mint amikor a srácok utánam fütyültek az általánosban – mosolyodott el a lány.

– Nem találok szavakat, azért fütyültem – mondta a srác, és Noémi meglepve látta, hogy elvörösödött. – Akkor gyorsan én is elkészülök.

Megtalálták a város elegáns sétálóutcáját, a Calle Floridát. Nem is kellett messzire menniük, csak néhány saroknyira kezdődött az utca a szállodájuktól. Ez másfajta Buenos Aires volt, mint amit korábban, egy másik sétálóutcából, a Caminitóból láttak: itt igazán élt a város, puhán zakatolt, jól öltözött emberek siettek a virágárusok között, Noémi a Váci utcához tudta hasonlítani, csak minden sokkal nagyobb, sokkal forgalmasabb volt, és nem ajánlottak neki lépésenként portrérajzolást, mint a budapesti sétálóutcán.

Egyszer csak lefordultak a Floridáról, és hamarosan eljutottak a tengerig. Szabályos utcákban gyalogoltak, mintha ebben a városrészben nem is ismerték volna az íveket, csak a derékszögeket.

A parthoz közel rábukkantak egy éttermi negyedre, egymás mellett sorakoztak az asztalok, az éttermek teraszai egymásba nyúltak, a bejáratnál olcsó menüt hirdetve, és Noémiék már csak nehezen találtak szabad helyet, közvetlenül egy helyi társaság és két koreai lány között, egy kétszemélyes kis asztalnál.

– Tehát Eváról még nem beszéltünk – mondta Lábics, miután leadták a rendelést. Noémi aznap már másodszor nem tudta levenni a szemét a fiúról. A szőke haját a szél szárította meg, az arcát a sok gyaloglás közben megkapta egy kicsit a nap, még a sötét keretes, vékony szemüveg is jól állt neki. Lábics nem törődött sokat a megjelenésével, ennek ellenére, ha felvett egy inget, mint most is, az megfeszült a vállán, és egy szűk farmert, mint ami most rajta volt, akkor egészen úgy nézett ki, mint egy hús–vér pasi, és nem úgy, mint egy kocka.

– Nem – ingatta a fejét Noémi, és rájött, hogy hiába nem úgy néz ki, Lábics valóban lexikon, és egyben talán robot is.

– Hetvenkét éves, Argentínában ő a tangó egyik koronázatlan királynője. A hetvenes évek végén, amikor ismét életbe lépett az országban egy katonai diktatúra, Eva az ellenálláshoz csapódott, és a legenda szerint része volt a diktatúra megbuktatásában. Híres és hírhedt férjekről írnak a neten, több mint tíz évvel ezelőtt, az első argentintangó–világbajnokságon pedig tiszteletbeli bajnok lett egy fiatal táncossal, akiről azt beszélik, hogy a szeretője.

– Hihetetlen. De akkor is pofátlanul sokat kér az óráiért.

– Na várj, olvastam egy fórumot, külföldiek írnak rajta, akik itt élnek, vagy itt jártak, és be akartak iratkozni az akadémiájára. Nem mindenki jutott be. Nincs nála rendszeres felvétel.

– Vagyis?

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát. – Valamilyen szempont alapján fogadja a tanítványait, de a szempontjaira még soha senkinek nem sikerült rájönnie.

– Gondolom, hogy mennyit sikerül kihúznia egy–egy zsebből…

– Nem, biztosan nem, mert olyanok is írtak, akik messze többet fizettek volna, mint mi, és nem vette fel őket.

– Nagyobb jelentőséget tulajdonítasz neki, mint amennyit megér. De azért érdekes a történet, akár igaz, akár nem. Bár engem nem kedvel…

– Ezt honnan veszed?

– Mindig szúr a tekintete, amikor rám néz.

– Képzelődsz.

Meghozták az ételt, háromujjnyi vastag steaket, a tetején tükörtojással, sült krumpli volt a köret. Amikor Noémi belevágott, a hús a ropogós kéreg alatt puhán szétvált, és látni engedte a rózsaszín rostokat. Most jött rá, hogy már milyen régen nem evett meleg ételt. Lassan rágott, kiélvezve az ízeket. Olyan érzése támadt, mintha csak nyaralnának, táncolni tanulnának, és nem lenne semmi bajuk az életben. Persze gyorsan elhessegette ezt a gondolatot.

Ben Castle–t váratlanul érte az európai hívása. Most, amikor ünnepelték, és Rosar elmehet az aggodalmaival a fenébe, pont most zavarja meg őt az európai. De mivel valójában már ők pénzelték a fejlesztéseket, nem tehette meg, hogy nem hallgatja végig. Pont a díszvacsorára készült, amikor megszólalt a telefonja.

– Van itt egy kis probléma. Nem lenne értelme részletezni – mondta Lawrence –, de valaki szagot kapott. Egy lány, és már ott szimatolgat Buenos Airesben – folytatta. Ben először nem is értette, hogy miről van szó. Aztán, ahogy hallgatta a másikat, verejtékezni kezdett. Hiába öltötte már magára a frissen vasalt inget, tudta, hogy újra le kell zuhanyoznia és átöltöznie. Hosszan hallgatott, és végül tett egy ígéretet.

A mellkasában dörömbölt a szíve, amikor kiment a fürdőszobába. Szinte letépte magáról az inget, áramlott benne az adrenalin, és furcsamód belehasított a vágy, bárcsak láthatná ma Augustinát.

Megengedte a vizet, és leült a kád szélére. Amit az imént hallott, hogy valahogy megtudta egy ember (egy lány, csak a pontosítás kedvéért), hogy min dolgozik, egyszerre töltötte el félelemmel és büszkeséggel. Egy pillanatra meg is rémült: valóban a kétes dicsőségre vágyik? Arra, hogy országok, diktatúrák, katonai szervezetek versenyezzenek a művéért? Arra, hogy veszélybe kerüljön az élete?

Ben szeretett élni. Méghozzá jól élni. Szerette a munkáját, nem is volt annál jobb érzés, mint összerakni, kikísérletezni egy gyógyszert, ami hat. A hatás a fontos. Ben számára az már nem volt annyira lényeges, hogy hogyan hat a szer, gyógyulást hoz–e, vagy betegséget. A felfedezés volt a mindene.

Most felkapja őt a sajtó az új antipszichotikum és a dokumentumfilm kapcsán, és ennek a sikernek a fényében is tündökölhet. Nem kell kísértenie a sorsot.

Úgyhogy nincs más hátra, mint felkeresni azt az embert, aki megoldja az európaiak (és az ő) problémáját, és kiiktatja a nőt, aki kutakodik utánuk. Aztán az európaiak elviszik a szert, az már az ő dolguk, hogy kinek adják el, mit csinálnak vele – de az ő neve tiszta marad. Ő pedig megmarad annak a kutatónak, aki az emberek javát szolgálja a fejlesztéseivel.

Fel kell hívnia Augustinát. Találkozni akar vele. Nem bírja ki napokig nélküle. Hülye kis picsa.

Beszállt a kádba, hogy újra megfürödjön, és tisztán induljon a nagy eseményre, a díszvacsorára, ahol ő lesz az egyik ünnepelt.

13.

Dőr Barna, a gyakornok megtiszteltetésnek vette, hogy két álmatlan éjszaka és átdolgozott nappal után elutazhat Ciprusra. Nem nyaralni, persze, hanem annál sokkal izgalmasabb utazás vár rá. Már a gép indulása előtt három órával ott toporgott a reptéren, és érezte, hogy ez élete egyik legnagyobb lehetősége. S. Farkas adott neki egy bankkártyát, amiről szükség esetén, ha a készpénze elfogyna, felvehet az automatákból pénzt. Mivel a kártya Farkas nevére szólt, és nem céges kártya volt, ezzel is egyértelművé tette a főnöke, hogy egyrészt arra számít, hogy meg kell kennie valakiket, ha nem tud legálisan adatokhoz jutni, másrészt az is bebizonyosodott, hogy az ügyvéd személyes problémának tekinti Rónai ügyét. Talán lelkiismeret–furdalása van, gondolta az ügyvédjelölt, amiért nem volt hajlandó segíteni Rónai lányának.

Ott volt az összes jegyzet Dőr tabletjén, de fejből is tudta, mit kell keresnie.

S. Farkas előző este hívta fel, miután kiderült, hogy a Rónai lány valószínűleg külföldre utazott. Az irodában arra tippeltek, hogy a lány szintén Cipruson kutakodik, és S. Farkas megmondta Dőrnek: szerinte a lány veszélyben van. Az a legfontosabb, hogy ők jussanak előbb hozzá az adatokhoz, mert ezzel akár a lányt is védhetik.

Ez a nagy kihívás; azóta, hogy John Grisham regényét, A végrendeletet, majd a szerző többi könyvét is elolvasta, Dőr ügyvédnek készült, és most úgy érezte magát, mintha egy jogi krimi szereplőjévé vált volna. Az álma megvalósulni látszik, és már csak rajta múlik, hogy ne szúrjon el semmit.

Marok maga sem hitte, hogy ekkora szerencséje van. Lőrinc, amikor a leszállás után a reptérről beszéltek, elmondta, hogy melyik hotelben kellene laknia, és kit kell majd figyelnie ahhoz, hogy megtalálja a lányt. Lőrinc javaslatára a Luxorban kellett volna szállást foglalnia, mert ők azt a hotelt ismerték, de Marok pont ezért inkább a Luxortól néhány lépésnyire lévő Nh Latino Hotelben fog megszállni, és innentől övé a terep.

Taxival ment a szállodába, reggeli dugó volt a városban, de legalább volt ideje összpontosítani a kocsiban. Térképet nézett, megkereste a címeket, megjegyezte az útvonalakat. Közben az agya egyik zugában igyekezett eltárolni a városképet, hiszen mindig, mindenhol a menekülő–útvonalakat mérte fel elsőként. Még odahaza lementette a telefonjára az európai járatindulásokat – sosem lehet tudni, hogy nem kell–e elcsípnie gyorsan egy induló gépet, lehetőleg Európa felé.

Teljesen átlagosan öltözött, és egyébként is törekedett arra, hogy ne keltsen feltűnést. Nem viselt színes dolgokat, igyekezett belesimulni a tömegbe, a bicepszét elrejtette az ing és a zakó, és volt nála egy öltönyös zsák, ami azt a látszatot erősíti, hogy üzletember, aki tárgyalásra érkezett a városba. Világosbarna haját rövidre, de nem kopaszra nyírta, több, ablaküveges szemüveg és napszemüveg volt nála, mindegyik más formájú, és mindegyikkel egyik kicsit másképp nézett ki az arca. Az orrát, ami annak idején egy ütéstől eltört, évekkel korábban megoperáltatta, nem mintha zavarta volna a bokszolóorr, hanem tudta, hogy olyan karaktert adott az arcának, amit mindenki megjegyzett. Márpedig ő mindig arra törekedett, hogy ne legyen megjegyezhető, egy legyen a tömegből, bármikor képes legyen eltűnni. Egyedül a kézfején volt egy tetoválás, piramist ábrázolt, még azokból az időkből való, amikor csak álmodott arról, hogy megnézhet majd egy piramist. Igaz, az az idő sosem jött el, de a kézfejéről a nem túl szép rajzot a lézer sem tüntette el. Azt mondták, túl érzékeny területre került, és a festék olyan, mintha olajfesték lenne, eltávolíthatatlan. Hát igen, ő maga készítette, tintával, még réges–régen. Amikor repülővel utazott, általában lealapozta, hogy ne keltsen feltűnést vele, de még az alapozó sem tudta elfedni a rajzot.

Bejelentkezett a hotelbe, ahol közölték, hogy csak délután kettőkor tudja elfoglalni a szobáját. A holmiját a csomagszobában hagyta, felvett egy napszemüveget, és kisétált a lobbiból. Átvágott az úton, pontosan tudta már, hogy hol lehet a Luxor Hotel, mégis időbe telt, mire felfedezte a bejáratot. Kicsivel odébb, egy buszmegállóban megállt, és figyelt.

Hamar rájött, hogy az ajtó nem fotocellás, illetve ha az is, zárva tartják. A recepciós belülről nyitotta ki egy kaputelefonnal az ajtót mind a ki–, mind a belépőknek.

Hirtelen történt valami. A hotelből kijött egy lány, akinek bár máshogy nézett ki a haja, mint azon a ballagási, fehér blúzos fotón, rövidebb és sötétebb volt, de az arcformája hasonlított, nagyon is. Vékony, hosszúkás arca volt, nagy, mandulavágású, sötét szeme, és ugyanúgy vaskos volt az alsó ajka, mint annak a lánynak, akit nyár végén kétszer is látott a kórháznál, Budapesten. Farmerszoknyában és rövid ujjú, sötétkék pólóban volt, rózsaszín, láthatóan nem túl telepakolt bőrtáska volt az oldalán.

El sem hitte, hogy ekkora szerencséje van.

Elindult a lány után. Hihetetlen. Ha nem a legforgalmasabb utcák egyikén lennének, és ha nem délelőtt lenne, hanem már sötétedne, akkor a lehető legjobb célpontot nyújtaná. Akkor aztán csak behúzza egy kapualjba, és… és már mehetne is haza.

A lány a sarokig ment, egy drogériáig. Marok várt fél percet, majd ő is belépett. Követte a lányt, aki a pénztár mellett a ragtapaszok között válogatott, majd kiválasztott egy dobozt, és beállt a sorba. Marok mögötte állt, és látta, hogy amikor a lány elővette a pénztárcáját, a papírpénzes résznél ott volt az útlevele. Mivel nem volt aprója, kihúzta az útlevelet, és úgy nyúlt be bankjegyért. Maroknak ennyi elég is volt. Látta a lány magyar útlevelét. Ha magyar, és ha hasonlít a fényképen lévőre, akkor ő a célpont.

Ekkora mázlija még sosem volt a férfinak.

Gyorsan lekapott a pénztár mellől egy csomag rágógumit, és hirtelen ötlettől vezérelve levett egy állványról egy hegyes ollót is. Nem mintha bármilyen terve lett volna vele, de ez is csak egy ötlet volt, fogalma sem volt róla, hogy miért teszi.

A lány előtte ment az utcán, de nem ment be a szállodába, hanem megállt a zebránál. Marok nem erre számított. Sebaj. Pár lépés távolságból követte. Átmentek a zöldnél a többsávos úton, és a lány határozottan haladt előre, pontosan ellenkező irányban a szállodával. Egy padnál megállt, elővett valamit a táskájából. Marok is megállt, pár lépéssel lemaradva. Eddig minden olyan könnyen ment, ez a lány teljesen gyanútlan, és még akár az is felmerült a férfiban, hogy egyszerűen belöki egy kereszteződésben egy kocsi alá. Csak hát sokan voltak az utcán, és akár térfigyelő kamerák is lehettek, ezt nemigen kockáztathatta, mert szeretett volna simán kijutni az országból, és ennek az az egyik feltétele, hogy ne nyilvános helyen ölje meg a lányt, aki most szépen beragasztotta az egyik lábujját vagy a lábfejét ragtapasszal, majd visszavette a papucsát, és indult tovább. Abszolút elővigyázatlan volt. Se jobbra, se balra, se hátra nem nézett.

Jó hosszan gyalogoltak, úgy nézett ki, hogy a lány nem városnéző sétán van, hanem pontosan tudja, hogy hová igyekszik, és hogy nem szállt buszra, Marok számára azt is jelentette, hogy a lány nem ismeri a Buenos Aires–i tömegközlekedést, máskülönben biztosan nem gyalog tenné meg az utat.

A lány nem nézegette a boltokat, egyenesen ment előre, több zebrán átment, olyankor Marok kicsit lemaradt. Végül, egészen váratlanul, belépett egy ajtón. Cosmos mozi, hirdette a felirat. Az ajtóban egyenruhások álltak, és a férfi még látta, hogy a lánytól elvesznek egy kártyát, leolvassák, majd beengedik. Moziba ment?

Marok zsebre dugott kézzel, ráérősen átsétált az út túloldalára. A mozi felirat alatt egy plakát hirdetett egy filmfesztivált. Érkeztek az emberek, mindenki már a bejáratnál elővette a belépőjét. Erről Lőrinc nem szólt. Ez szakmai rendezvény lehet. Nem is próbált meg bejutni. Jobb ötlete támadt. Egy film erejéig biztos ott marad a lány, addig neki is lesz mit elintéznie.

– Milyen gyorsan megjöttél – örült meg Noémi Lábicsnak, amikor meglátta a fiút.

– Te értél ide gyorsan.

– Mondtam, hogy csak ragtapaszt veszek. Mit tudtál meg a kutatóról? – Noémi alig várta, hogy híreket kapjon. Lábics azért maradt tovább a hotelben, mert valami ismerősével chatelt, és a tegnapi filmben és a tánciskolában látott kutatóról akart információkat szerezni, olyanokat, amiket nem lehet megtalálni csak úgy egy internetes kereső segítségével.

– Egyelőre várok, kicsit utána kell néznie. Viszont… viszont van valami gáz.

– Mondd!

– Mindjárt kezdődik a beszélgetés, ha be tudunk jutni, menjünk. Utána elmondom.

– Ha gáz van, akkor mondd most! – Noémi rettegett, hogy az anyjával történt valami. Vagy az apjával. Meghalt a börtönben… Nem bírt volna órákig várni, hogy megtudja, mi baj van.

– Azt hiszem, követett téged valaki.

– Micsoda? Ki követett volna?

– Egy férfi.

– Honnan veszed?

Lábics a büfé felé kalauzolta a lányt, miközben az órájára nézett. Van még tíz percük a kezdésig, az összes szék foglalt volt a büfében, a többség spanyolul beszélt, újságírók, filmművészetisek lehettek. Hozott két kávét, és odaálltak a falnál egy kis asztalhoz.

– Amikor kiléptem a szállodából, megláttam, hogy éppen átérsz a zebrán az út túloldalára. Elkezdtem rohanni, hogy utolérjelek, de pirosra váltott a lámpa, és nem akartam megöletni magam – mesélte halkan. – Kivártam a zöldet, és gyorsan elindultam utánad. Megálltál egy padnál, gondoltam, mindjárt utolérlek… amikor egy férfi, aki mögötted ment, szintén megállt. Elővette a telefonját, de úgy láttam, hogy téged figyelt. Akkor már szándékosan nem értelek utol, onnantól kezdve követtelek titeket. A pasi végig a nyomodban volt. Amikor bejöttél a moziba, átment az út túloldalára, és onnan figyelt. Azt hiszem, rád talált valaki…

– A francba – suttogta Noémi sápadtan. – Biztos vagy benne?

– Kilencvenkilenc százalék.

– Megismernéd, ha újra látnád?

– Nem tudom. Szemből nem láttam, csak amikor átment az úton, és ott megállt. Nem akartam bámulni. Napszemüvegben volt, semmi feltűnőt nem láttam rajta, leszámítva a kezén egy tetoválást, amit először sebnek néztem, amikor megállt mögötted a padnál.

– A fenébe. És akkor most mit csináljunk?

– Mindenképpen fel kell gyorsulnunk. Még az este, vagy holnap reggel el kell költöznünk. A hajaddal valamit csinálni kell, copf, vagy kalap, vagy mit tudom én. És ezt a gyógyszerészt vagy kutatót kellene feltérképeznünk, más nyomunk nincsen.

– Azért jöttünk ide, mert valakit keresünk, a fene tudja, hogy kit. És akkor ők találnak meg minket…?

– Nem tudom. Az biztos, hogy sötétben nem mászkálhatunk. Talán tudják is, hogy hol lakunk.

– Basszus.

– Gyere, menjünk be a filmre. Közben megjöhetnek az infók a kapcsolatomtól, és kitaláljuk, hogy hogy menjünk ki a moziból úgy, hogy ne vegyenek észre.

– Szerinted rólad is tud, aki engem követett?

– Nem.

– Honnan veszed?

– Mert amikor bejöttél a moziba, teljesen nyíltan ott maradt, és figyelt. Ha tudott volna rólam, akkor azért nem leplezi így le magát.

– De hol talált rám?

– Nem tudom – ingatta a fejét Lábics, és már azon gondolkozott, hogy hogyan tudnának meglépni Noémi követője elől, és hogyan találhatnák meg, amit keresnek, úgy, hogy még mindig nem tudják, hogy mit vagy kit keressenek.

Egy boríték. A recepciós beengedte, és ő egy borítékot tartott a kezében. Rajta Rónai Noémi neve.

– Egy vendégüknek küldik – mondta angolul. Fekete keretes szemüveg volt rajta, a szemöldökét kicsit felborzolta, és kibírta, hogy ne vegyen fel baseballsapkát, mert abban csak feltűnőbb lett volna.

A recepciós megnézte a nevet, és azt mondta, hogy már várják a küldeményt. Most, gondolta. Most berakja majd egy fakkba… de a recepciós, fiatal srác, a gépben nézett valamit, aztán ráírta gyorsan a borítékra: 511, és bekarikázta a számot.

Nagyszerű. Ez a nap az ő napja. Már csak az alkalomra kell várnia. Optimista volt, ma minden jól sikerül, a várakozással ellentétben akár egy nap alatt elvégezheti, amivel megbízták.

Rónai azon gondolkodott a cellájában, hogy vajon nem vár–e túl sokat a lányától. Noémi mindig is tudott képekben gondolkodni, értette a metaforákat, és rájött, ha a felszín mögött, a mélyben valami rejtőzött.

De nem állította–e túl nagy feladat elé? Hiszen ő maga sem volt képes megoldani azt. Viszont, bár bízott az ügyvédjében, gyanította, hogy ha elmondja neki az egészet, akkor egyrészt lehallgathatják őket, és S. Farkast megzsarolják, hogy elálljon a védelmétől – másrészt nincsenek bizonyítékai. Márpedig az ügyvéd bizonyítékok nélkül semmit sem tud kezdeni, mert nem magánnyomozó. Ezt az egészet csak egyvalakire merte rábízni: Noémire.

Számtalanszor végiggondolta már magában a dolgokat: hogyan juthatott ide? Krakics az ügyfele volt, eleinte csak befektetési és adózási tanácsokat kért tőle. Csakhogy hiába gondolta magát okosabbnak Krakicsnál, a politikus végül behúzta a csőbe. Rónai többször elátkozta magát azért, mert évekkel korábban belement, hogy némi üzleti haszonért cserébe társtulajdonosa legyen egy cégnek, amelyhez Krakicsnak és a barátjának, Kovács Lőrincnek papíron semmi köze. Krakics akkor azzal győzte meg, hogy bár a cég bevételei jobbára egy külföldi vállalkozásból érkeznek majd, de végül is az új cég adózni fog a bevételek után Magyarországon. Aztán úgy alakult, hogy két céget hoztak létre, és ő volt a hülye, hogy nem nézett alaposabban utána az újdonsült cégtársának.

Amikor a bevételek érkezni kezdtek, a cégek eleinte rendesen adóztak, és Rónai jelentős bevételhez jutott papíron is, de Krakics egyre többször jelent meg nála készpénzes borítékkal.

Rónai szakterülete a könyvvizsgálás és a pénzügyi tanácsadás volt, és becsületesen játszott addig az egész életében, úgyhogy eleinte nem is fogadta el a borítékokat. Az első borítékra akkor bólintott rá, amikor Klárinál, a feleségénél megjelent az az ember a régi felvétellel Klári múltjából, a tinédzser–szépségversenyes korszakból. Akkor kellett volna kilépni az egészből, vállalni, hogy Klári egy ideig rosszul érzi majd magát, de végül is néhány meztelen felvétel, amit évtizedekkel ezelőtt készítettek róla, ma már inkább mosolyra fakasztja az embereket. Klári azonban sírt, könyörgött, és pénzzé akarta tenni a kocsiját.

És ő, ahelyett, hogy feljelentette volna a zsarolót, inkább elfogadta az első borítékot. Aztán persze a zsaroló sem állt le, és neki is könnyebben ment az első után a többit elfogadni. Végül is senki sem látta, hogy mi van a borítékban, és bár érezte, hogy azzal, amit tesz, elköteleződik, manipulálhatóvá válik, mégis… gyarlóvá vált. Klárinak akart jót, aztán már szinte természetessé vált ez az egész. Nem tartott sokáig a „jó korszak”, de azalatt vettek egy nyaralót, és lecserélték mindkettőjük kocsiját, és végül a zsarolót is leépítették egy nyomozóiroda segítségével. Persze nem mindent köszönhetnek a feketén érkezett pénznek, mert a válság után ismét fellendült az üzlet, de Rónai gyarló volt, hozzászokott a két év alatt a borítékokhoz. És már egyáltalán nem húzta össze a derékszíjat. Gyarló volt – bűnös lett.

Két évig fogadta el a borítékokat, miközben hagyta magát rábeszélni, hogy a cégek könyvelését Krakics könyvelője vegye a kezébe. Átnézte persze időnként, de sosem ült le Kovács Róberttel, akiről messziről látszott, hogy alkoholista, hogy ugyan, mit keres a két káefté ügyvezetői pozíciójában, megelégedett Krakics magyarázatával, hogy a férfi Kovács Lőrinc távoli rokona, és „nem zavar semmi vizet”.

Miért nem nézett utána, hogy a PanStart és a másik, Cipruson alapított vállalkozás vajon honnan szerzi a pénzét? Miféle pénzeket mozgatnak, és honnan ketyeg ennyi a cégbe, amit az ő és Kovács Róbert nevén vettek ki Krakicsék?

Másfél éve, egy romlott és rohadt éjszakán, egy rettenetesen hibás és visszavonhatatlan döntése következtében aztán teljesen elköteleződött Krakicséknak. Buli volt, álarcos, gyertyás, kábszeres parti, egy óriási kuruclesi villában, libériás inasokkal, barokk zenével, szivarfüsttel, a konyak ízével, bőr és csipke kombinációját szexis fehérneműként viselő, rugalmas testű, velencei álarcos nőkkel, meztelen szépségekkel, marihuánaillattal, amely belengte az egész házat, nyögésekkel és sóhajokkal, bőrillatú ostorokkal, erotikus érintésekkel, puha szájakkal, kemény csókokkal, mindennel, ami legfeljebb a fantáziában jelenhet meg, de itt valóra vált. Rónai vendég volt, egyedül hívták, hát egyedül ment, és bűnösként távozott, már amennyiben a félrelépés bűnnek számít, és amennyiben Klára megcsalása több nővel is bűnnek tekinthető. Rónai mindenképpen bűnösnek érezte magát, és az az este sok mindent megváltoztatott közte és Krakics között is. A politikus már napokkal később nyíltan jelezte, nevetgélve, viccnek szánva, hogy van valami a kezében, amit nem lenne rest Rónai ellen fordítani, „ha nem mennének jól a dolgok”.

Rónai akkor már ki akart szállni az egészből, a cégekből is, Krakics életéből is, és megszállottan kereste a megoldást.

Nagyjából egy éve történt valami.

Krakics partit adott egy felkapott budai étteremben, ahová nem a politikustársait, hanem üzletembereket hívott meg. Rónai is köztük volt. Taxival érkezett, mert Krakics felhívta a figyelmét arra, hogy borvacsora lesz. Tíz körül, amikor már meglehetősen jó volt a hangulat, Rónai kiment a mosdóba, és belépett az egyik fülkébe.

Éppen végzett, amikor valaki benyitott a mosdó előterébe, és két férfi kezdett beszélgetni. Már majdnem lehúzta a vécét, de inkább várt.

– Na, akkor csak igazságosan – mondta az egyik.

– Várj, ezzel szívd fel – felelte a másik. Rónai rájött, hogy kokainoznak a vécében.

– Hamarosan a kezünkben lesz a világ – szólalt meg ismét az egyik, és megismerte Krakics hangját.

– Hogy érted? – kérdezte a másik. Akkor még Rónai nem volt biztos benne, hogy Lőrincet hallja.

– A mi kis argentin tudósunk…

– Ne folytasd – fojtotta bele a szót a másik. – Ki tudja, van–e még itt valaki…

Rónai hallotta, ahogy az első vécének berúgják az ajtaját. Majd a másodikat is, csak úgy csattant, ahogy visszapattant az ajtó. És a harmadikat is… Rónai a fülkében állt, már majdnem leeresztette a vizet, hogy leleplezze magát, előbb árulja el, hogy ott van, mint hogy rátalálnának.

– Hagyd a francba, Lőrinc. Nincs itt senki, baszd meg, gyere, hadd mondjam már végig! – Krakics ingerülten szólt a másikra. Rónai még mindig az ujját az öblítő gombjára téve állt, arra várva, hogy mindjárt kopogtatnak az ajtaján.

– Mondjad akkor – Kovács Lőrinc hangja ismét a mosdótól hallatszott. Rónai fellélegzett.

– Szóval az argentin tudósunk nemcsak azzal a

kotyvalékkal készült el, amiből jön már a szép kis bevételünk, hanem úgy néz ki, hogy a másikkal is. Végre. Érdemes volt várnunk rá, és elhinnünk az ígéreteit. Jó lóra tettünk, mondhatjuk így is.

– Tehát nemcsak gyógyítani képes, hanem meg is tudja betegíteni az embereket?

– Ne gonoszkodj! Castle csak a dolgát végzi, méghozzá nagyon jól. A Naddser neki köszönheti a legújabb gyógyszerfejlesztéseit, az új készítményük, az a D–satöbbi piacvezető lesz Dél–Amerikában, és szerintem a világ más tájain, például nálunk is – nevetett. Rónai hallotta, hogy megengedték a csapot, majd el is zárták.

– És az új cucc? Ütős?

– Castle szerint igen. Bárkinél képes lesz előidézni a tüneteket, és azt mondja, hogy tartós alkalmazásnál várhatóan kialakul a… probléma, hogy így mondjam. Ha ez a kezünkben lesz, márpedig hamarosan ott lesz, hiszen mi finanszíroztuk ezt a mellékes kutatását, tehát a miénk a készítmény, akkor ezzel nagyot fogunk kaszálni. Gondolj bele…

– Rémes belegondolni – mondta halkan Lőrinc. – Ezzel beavatkozunk a természet rendjébe.

– Nem. De nagy pénzt fog érni a feketepiacon. Államformák dőlhetnek meg, elnökök hatalma hullhat romba, mert ugye nem kormányozhat országot skizofrén elnök…

– Hát szerintem pedig elég sok országot vezetnek skizofrének, és ehhez nem kell elmennünk az amerikai kontinensig.

– Már megvan a tervem: Castle kap majd egy titkos kis labort, ahol ezt a készítményt állítják elő. Valahol egy ellenőrizetlen pontján a világnak. Valahol, ahol mindennapos a korrupció, és ahol elfordítják a fejüket a hatóságok némi készpénzért cserébe. Egy karibi szigeten, vagy Ázsiában, vagy mit tudom én, hogy hol. Ő irányít, miközben a Naddsernél továbbra is vezető fejlesztő marad. A titkos laborban pedig az utánpótlás készül. A Naddsertől kihozzuk a cuccot, ő tiszta marad, mi tiszták maradunk, már az értékesítési csatornákon gondolkozom.

– Úgy hangzik, mint egy összeesküvéses film. Sosem gondoltam, hogy képes arra, amit vázolt… De Berci, nekünk nem lenne elég a legális készítmény, a D–akármi? A Naddser azzal is gyönyörű bevételre tesz szert, és mivel gyakorlatilag nekünk keresnek vele, hát miért nem elég az?

– Barátom, te megbolondultál. Az a gyógyszer csak pénzt fog hozni, ki tudja, mikor hozza majd a nagy pénzt, még nálunk is csak néhány helyen lehet majd kísérleteket folytatni vele. Beletelik egy–két évbe, mire mindenhol engedélyezik, aztán ott a gyógyszerlobbi… És ez csak pénz – mondta megvetően. – A másik szer, ahogy te nevezed: a cucc… az viszont hatalom.

– Mondd, hogy csak viccelsz, és nem akarod ezt eladni az araboknak vagy bárki másnak.

– Már miért mondanám?

– Mert a PanStarttal csak adófizetést kerülünk el, de ezzel a szerrel az életünket kockáztatnánk. Nem ugyanaz.

– Nem lehetsz ilyen beszari. A focipályán sem azon meditáltál, hogy mi lesz, ha felrúgnak támadás közben, hanem gondolkodás nélkül megrohamoztad a kaput.

– Mert ott csak egy húzódást vagy szakadást kockáztattam.

– És ott csak egy gól volt a tét. Itt viszont a korlátlan hatalom. Akár itthon, akár a világban.

– Te hatalommániás vagy.

– Te meg egy beszari alak – röhögött fel Krakics. – De úgyis az lesz, amit kitaláltam. Mindig az van.

– Menjünk vissza! Gondolkozzunk. Én élni akarok.

– Élni fogsz, az ég szerelmére. Na gyere, koccintsunk a hírre. Nem tudtam várni vele addig, amíg négyszemközt lehetünk. Castle jó munkát végzett, megérte befektetni a munkájába.

Az ajtó becsukódott mögöttük. Rónai lehúzta a vécét, és kiment az előtérbe. Kezet mosott, összerezzent, amikor nyílt az ajtó, de megnyugodott, mert csak egy vacsoravendég lépett be, aztán a nyomában egy másik. Megvárta, amíg az első végez, és vele egyszerre hagyta el a mosdót. És tudta, immár biztosan tudta, hogy nagy bajban van.

Attól kezdve a borítékokat a széfjében gyűjtötte, a tartalmukhoz nem nyúlt. Nem akarta rögtön visszautasítani, mert tartott tőle, hogy Krakicsék gyanút fognak. Titokban elkezdte a kutatást. A PanStartról az elmúlt időben csak annyit sikerült megtudnia, hogy Cipruson jegyezték be. Utánanézett az interneten a Naddsernek, valamint annak a bizonyos Castle nevű kutatónak, majd amikor megszerezte a száraz adatokat, vett egy repülőjegyet Buenos Airesbe. Mindenkinek azt mondta, hogy üzleti útra megy Amerikába, Klárit sem akarta az igazsággal terhelni. Már egész jól belejött a hazugságokba; a budai szexorgiától számította a hazudozásai kezdetét.

Hamar talált Buenos Airesben egy magán–nyomozóirodát. Azt kérte tőlük, hogy tudjanak meg mindent Castle–ről, és kutassák fel egy közeli kollégáját, aki minden kutatásáról tud, és aki esetleg meg van szorulva, vagy nem lojális a főnökéhez.

Az elmúlt év során még háromszor utazott vissza Buenos Airesbe, mire végre találkozott Rose–zal, Castle titkárnőjével. Rose–t elhagyta a férje, két gyereket nevelt, és utálta a beképzelt amerikai kutatót, aki minden csinos nőre kivetette a hálóját.

A nő jól beszélt angolul, és szüksége volt a pénzre. Rónai tízezer dollárt ajánlott neki. A nő kevesellte, és végül húszezerért hajlandó volt beszélni, újabb tízezer előlegért megígért valamit Rónainak, és egy megismételt utazás és találkozás alkalmával, ötvenezer dollárért odaadott neki egy nagy dossziényi kinyomtatott, illetve fénymásolt iratot.

Rose egyáltalán nem volt lojális a főnökéhez, viszont félt, nagyon óvatos volt, és kellett neki a pénz.

Rónainál végül ott volt néhány fontos feljegyzés, ami Rose szerint az új készítményről tartalmazott lényeges adatokat. Castle jegyzeteinek másolatát, egy vegyészeti naplóból oldalakat, és öt tételt egy bankszámlaszámról, a PanStart által Castle–nek átutalt pénzről, és egy okirat másolatát, amely szerint a PanStart meg egy másik cég, amelynek szintén ismerte a nevét, az Amirin negyvenkilenc százalékos tulajdonosává vált a Naddsernek.

Gyakorlatilag elég sok bizonyíték volt a kezében, legalábbis amennyire képes volt megítélni. Mégsem tudta, mit kezdjen velük – ha megzsarolja Krakicsékat, azzal nem állít meg semmit. Ha feljelenti őket, hülyének nézik. Csakis egy független újság jöhetett szóba… De persze az sem biztos, hogy nem tudják legálisnak beállítani a kísérletet. Egyáltalán nem értett a gyógyszervegyészethez, és azt sem tudta megítélni, hogy a Rose által átadott napló valójában miféle adatokat tartalmaz. Több információra lett volna szüksége, találkozni akart még a nővel, hogy bombabiztos bizonyítékot tarthasson a kezében.

Azonban erre már nem került sor. Rose a találkozásuk másnapján eltűnt.

Ekkor Rónai már nemcsak gyanakodott, hanem félt is. Az anyag minden egyes oldalát lefényképezte, a fotókat lementette egy pendrive–ra, hazavitte magával, de az elfogása napján nem tudta elrejteni, mindig magával hurcolta, úgyhogy végül bedobta a használaton kívüli emésztőbe a kertben, amikor forró lett a lába alatt a talaj. Az eredeti, vagyis lemásolt iratokat nem akarta elvinni Magyarországra, hanem bérelt egy széfet egy Buenos Aires–i bankfiókban. A kulcsot, amit kapott, letétbe helyezte odakint valakinél.

Argentínából hazafelé egyfolytában azon töprengett, hogy hogyan tudna úgy kiszállni a két cégből, hogy Krakicsék ne sejtsék meg, hogy rájött valamire, és hová fordulhatna, ahol ezt az egészet komolyan veszik. Magyarországon hülyének tartották volna, nem foglalkoznak az üggyel, eltussolják, mint annyi mindent, amiben politikusok és a csókosaik mocskos keze van benne. Kell, hogy legyen megoldás. Az nem létezik, hogy fontos információk vannak a birtokában, függőségbe került ezekkel az emberekkel, és nem tud semmit sem tenni, hogy Krakicsék ne szerezzék meg a vécében emlegetett „hatalmat”.

Bombaként érte a hír, hogy három nappal a találkozásuk után megtalálták Rose holttestét a kikötőben. Állítólag baleset volt, de Rónai, aki már Budapesten volt, amikor a kinti magánnyomozó közölte vele a rossz hírt, tudta, hogy Rose–t megölték, és ő nagyobb slamasztikában van, mint hitte.

A közönségtalálkozón filmesek vettek részt, és Lábicsék hamar rájöttek, hogy ezt a helyieknek rendezték, mert csak spanyolul beszéltek. Valójában roppant unalmas volt az egész, a fiú azon gondolkozott, hogy tudnának meglépni titokban, hogy Noémit ne ismerje fel az üldözője. Végül magára hagyta a lányt, és fél órával később visszament egy frissen vásárolt mahagónivörös női parókával, egy farmerdzsekivel és egy 37–es tornacipővel, amit az egyik közeli kínai boltban vett. Vásárolt még egy nagy, PINK feliratú, ám barna színű vászontáskát is, amibe Noémi cuccai simán befértek, a táskájával együtt, és egy vastag keretes, gagyi napszemüveget. Magának egy barna baseballsapkát, csak hogy ne lehessen felismerni az arcát, és készenlétbe helyezte a napszemüvegét.

– Hahaha, ezt el se hiszem – Noémi úgy vigyorgott, mintha nem lennének oltári nagy bajban, amikor meglátta a cuccokat a fiú kezében.

– Menj be a mosdóba, és öltözz át – javasolta Lábics.

– Ez vicces.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a vicces a legtalálóbb jelző erre a szitura.

A lány pár perc múlva megérkezett, mahagóniszínű haja a válla alá ért, és loknikba göndörödött, a farmerdzseki nagy volt rá, de kit érdekelt, ám a vászon tornacipő tökéletesen illett a lábára.

Így léptek ki a moziból, egymás mellett. Noémi határozott léptekkel elindult jobbra, Lábics megállt, mintha a telefonját nézegetné, és közben lopva körülkémlelt. Sehol sem látta a nagydarab férfit, de persze ez nem jelentette azt, hogy nem figyeli őket valahonnan.

Itt az ideje, hogy elmenjenek Evához, gondolta.

A lányt sokkolni fogja a találkozás, de már nem lehet tovább halogatni.

– Gondolkodnom kell – ráncolta a homlokát a főszerkesztő. Niki, míg előadta, mit tudott meg a nagyanyjától, magában felmérte, hogy a kupleráj a múltkori látogatása óta csak nagyobb lett a szobában, Tamás ráncai elmélyültek egy kicsit, de az biztos, hogy a tekintete gondterheltebb lett. – Egyik sem jó hír.

– Tudod, hogy a hír: hatalom – vágta ki a közhelyet Niki.

– Jó lenne, ha mi magunk találnánk vevőt. Független vevőt, aki nem pofázik bele a napi munkánkba, hogy miként tálaljunk, vagy adott esetben hogyan hallgassunk el egy hírt.

– Könnyű lesz – grimaszolt Niki. – Szerencse, hogy ez már nem az én dolgom.

– Nagy segítség lenne, ha körbeszaglásznál Krakics feleségénél. Csak óvatosan, tudod…

– Meg vagyok lepve, hogy ezt mondod. Általában ugyanis nem az óvatosságomról vagyok híres.

– Hát persze – sóhajtott a főszerkesztő. – Milyen jó is volt, amikor Verbovszkyt tulajdonképpen becsalogattad a felelőtlenségeddel és a nagypofájúságoddal a lakásodba! – meredt maga elé ábrándosan. – Ilyen sztorik kellenének.

– Úgy érzem, hogy érik egy remek elcserélt gyógyszeres sztorim – válaszolta, nem törődve Tamás fintorgásával. – De Laurát sajnos nem érem utol. Elvonult egy tíznapos böjtre, vagy mi a fenére. Meg akar tisztulni.

– Hát csatlakozz hozzá te is.

– Ez nem olyan egyszerű. Egyrészt rögtön rájönne, hogy csak miatta vagyok ott, másrészt az egy olyan népszerű hely, ahová várólista van, és aranyárban mérik a sárgalépalevet. Ha azt akarod, hogy beszéljek vele, meg kellene várnunk, amíg megtisztulva hazajön. Viszont a másik, amit még a múltkor kértél…

– Igen?

– Nos. Mégis megbíztam vele a nagyanyámékat, nem kevés gondolkodás után, mert tudtam, hogy úgyis felfogadsz rá valakit előbb–utóbb. És megtudtam valamit.

– Mondd azonnal! Tudni akarom. Akkor is, ha ezekben a percekben megy tönkre az életem.

– Ne drámázz! Nem primadonna vagy, hanem főszerkesztő.

– Mondd már végre!

– Nem csal meg a feleséged – hajolt át az íróasztalon.

– Ez biztos? – áradt szét az öröm és a megkönnyebbülés a férfi arcán.

– Legalábbis kedden és csütörtökön, amikor gyanítottad, nem – vetette oda Niki, és igyekezett elfojtani a vigyort.

– Te vagy a legszemtelenebb újságíróm.

– Na jól van, nem csal meg, legalábbis a megfigyelési szakaszban nem csalt meg, és kész. Ha akarod tudni, hogy hova járt, akkor jobban kellene figyelned rá.

– Miért, hová járt?

– Nem tudom, megmondjam–e.

– Ladányi, ne szórakozzon velem. – Tamás sápadt volt, Niki pedig felröhögött.

– Neked lenne jobb, ha nem tudnál róla.

– Ne húzz fel!

– Oké, hát akkor legyen – rázta meg a fejét egy sóhaj kíséretében Noémi. – Főzőiskolába jár.

– …

– Ne tátsd a szádat!

– Jó, hát tényleg akadtak… kifogásaim egyes ételek kapcsán…

– Gondolom, meg akar lepni egy jó kis karácsonyi menüvel.

– Négy éve vagyunk házasok, és már csak viccből mondom, hogy nem tud főzni. Persze valóban nem tud – motyogta a főszerkesztő elképedt arccal.

– Akkor ezért tanul. Elvégre az ország legdrágább főzősulijába jár – kacagott fel Niki, élvezve, hogy Tamás egyik döbbenetből a másikba esik. – Remélem, te finanszírozod. Úgy lenne igazságos.

– Miattam?

– Hát én nem tudom, lehet, hogy szerelmes a séfbe – vigyorgott tovább a lány.

– Igen. Lehet?

– Igen, de akkor az a sajnálatos hírem van, hogy leszbikus.

– Nagyon köszönöm a segítséget, de most már tűnés. Menj dolgozni, és ha tudsz egy befektetőt, aki nem gengszter, nem politikus, nem valami párt áll mögötte, és minden vágya az, hogy legyen egy mértéktartó, mértékadó, független hírportálja, remek csapattal, hát akkor…

– Rengeteg ilyet ismerek – hűtötte le Niki. – Még annyit hozzátennék, hogy nemsokára lelépek.

– Lelépsz? Árva kutyák, gondolom – nézett rá csüggedten a férfi.

– Nem. Pszichiátriai kongresszus. A patikában, tudod…

– Ne mondd el! – emelte fel a kezét Tamás. – Legyen meglepetés.

Elnevették magukat. Mind a ketten tudták, hogy Niki bizonyos témák cikkbe foglalásáról lebeszélhetetlen.

– Szóval csak hétfőn jövök.

– Mennyivel tartozom a nagyanyádnak?

– Öööö… hát maradjunk annyiban, hogy két szobát veszek ki Győrben. Mert a nagyi is jön, és András leutazik utánunk.

– A nagyanyád? Húha. Akkor tényleg lehet, hogy jó sztori lesz.

– Majd meglátjuk. Szóval, hozhatom a számlát a két szobáról?

– Rendben. És mondd meg neki, hogy köszönöm.

Niki kifelé menet még mindig látta a megkönnyebbülést a főnöke arcán. Örült, hogy nem rossz hírrel kellett szolgálnia, már eleve nagyon nehezen vállalta magára a felelősséget… de így a legjobb mindenkinek.

Augustina a második óra után hascsikarást és hasmenést jelentett, úgyhogy hazaengedték. Az osztályfőnöke még haza is akarta kísértetni, de Augustina lebeszélte róla. Sápadt volt, így hittek neki. Sápadt volt, mert még sosem lógott el a suliból.

A sarkon Ben várta, aki szintén lelépett a munkahelyéről. Egész éjszaka ment köztük az sms–váltás, Ben vágyakozó üzeneteket küldött, és ennek az lett a vége, hogy Augustina délelőtt bepattant Ben autójába, és alig bírta lehűteni a férfit, hogy csak valamivel odébb csókolja meg.

Olyan szenvedéllyel tapadt Ben szája az övére, hogy ez részben büszkeséggel, részben pedig kis félelemmel töltötte el a lányt. Aztán odaautóztak Ben lakásához, és a férfi szorosan ölelte a liftben.

Amikor kapkodva, gyorsan szeretkeztek a hálószobában, Ben rekedt hangon azt kérte:

– Mondd, hogy nem vagyok bűnös, Augustina! Mondd, mondd, mondd…

És Augustina mondta. Végtére is nem bűn, hogy a férfi ennyire vágyódik utána.

Castle nem tudta, hogy mivel vezethetné le a rossz érzést, ami a telefonhívás óta gyötörte. Egyszer már igénybe vette a „profi” segítségét, amikor a titkárnője, az a gyanakvó tekintetű Rose belekotort a védett adataiba. Hogy képzelhette, hogy nem veszi észre, hogy betört a dokumentumaiba!

Rose pénzéhes volt, nyilván zsarolni akarta őt. Nem kedvelte, és bár nem ilyen módon akart megszabadulni tőle, akkor nem volt más választása. Nem várhatta meg, hogy a nő kilopja az adatokat!

Akkor nem érezte bűnösnek magát. De most, hogy tudta: hamarosan újra be kell vetni a profi bérgyilkost, és a fantázia valósággá kezdett válni, nem volt képes sem megnyugodni, sem aludni. Csak a lány tudja ellazítani, csak Augustinában bízott… Nem akarta megnyitni az üzenetet, benne a lány adataival, fényképével. Nem akarta, mert tudta, hogy az egyet jelent azzal; megint bűnös lesz…

Magához ölelte Augustinát, és hangtalanul fohászkodott azért, hogy kiürüljön az agya, és ne foglalkozzon mással, csak a lány feszes testével.

Ciprus gyönyörű tengerparti városa Larnaca. Ott szállt le a fapados gép, és Dőr úgy döntött, hogy Larnacán próbál szerencsét.

Egy, a szállodasor mögötti irodaházban székelő ügyvédi irodát keresett fel, amely azt hirdette, hogy cégalapítás, cégbejegyzés a szakterülete. A recepción kapott egy időpontot két órával későbbre, addig lesétált a partra, bámulta a haragosan hullámzó tengert, amelyben még most is fürödtek a nyaralók, november ide vagy oda. Az agyában ott motoszkált, hogy mintha egy tengeri istennővel kapcsolatos legenda pont errefelé született volna, de nem tudott összpontosítani, mert az izgalomtól alig bírt magával. Sejtette, hogy nem fognak adatokat szerezni neki, de talán adnak egy támpontot, hogy merre tovább. Nem mehet haza üres kézzel!

Az iroda egyik partnerügyvédje fogadta. Ötvenes, alacsony, kopasz pasi volt, öltönyben, kicsi pókhassal és barátságos mosollyal. Amikor előadta, hogy mivel kapcsolatban kíván felvilágosítást, az ügyvéd hangosan felnevetett.

– Látom, barátom, hogy még csak ügyvédjelölt. Nem mondom, értékelem a bátorságát, de pont egy irodánál kezdi? Azért, mert erre szakosodtunk?

– Legalább azt elmondja, hogy mi a menete a cégalapításnak itt?

– Az óradíjunk kétszázötven dollár. És igen, ennyiért elmondom – nevetgélt tovább az ügyvéd. Dőr bólintott, és elővett egy jegyzetfüzetet: általában Cipruson regisztrált ügynökségek foglalkoznak a cégalapítással, amelyet akár egy ember is jegyezhet, de ki kell jelölni egy igazgatót.

– Mi komoly iroda vagyunk, és az egész ügymenetért felelősséget vállalunk, nem úgy, mint egy ügynökség, amelyik bármelyik ponton megakadhat – magyarázta az ügyvéd. – Szükség van egy titkárra, aki legtöbbször helybeli, már csak a kapcsolattartás miatt is. Az ügynökségek általában magukra vállalják ezt a feladatot, mi pedig együtt dolgozunk egy asszisztensszolgálattal. A titkár személyére az offshore cégeknél éppen a ciprusi kapcsolat miatt van szükség. Az ő feladata elsősorban az adminisztráció.

– Hogy lehet kideríteni, hogy egy–egy cégnek ki a tulajdonosa?

– A nyilvános helyi cégjegyzékben szerepelniük kell, de ha anonimitást kérnek, esetenként névleges tulajdonossal helyettesítik be a valódit. Ezért jó Cipruson céget alapítani – vigyorgott. – Kér egy pohár konyakot?

– Nem, köszönöm – intett Dőr. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy S. Farkas irodájában bárki is piáljon munkaidőben, de úgy látszott, a ciprusi tempó egészen más.

– Természetesen biztosítjuk a könyvelőt, az auditot, mindent, ami szükséges. Mi ragaszkodunk ahhoz, hogy a bejegyző fél kijöjjön bankszámlát nyitni, de vannak olyan ügynökségek, amelyek ezt is megoldják.

Az ügyvéd benyakalta a konyakot, és tovább magyarázott. Dőr pedig jegyzetelt.

Három órával később egy tengerparti bárban ültek, nézték a naplementét, a ciprusi ügyvéd már másodszorra józanodott ki, a görög barátnőjéről magyarázott, aki hamarosan elválik a férjétől, és Larnacában kezd vele új életet, és mellesleg egy félrészeg időszakában megszerezte a PanStart cégjegyzékét a nyilvános adatbázisból. Ahogy a becsiccsentett ügyvéd mondta, itt bizony ciprusi volt a tulajdonos és a titkár is, de jószándékúan kinyomtatta neki az egész paksamétát, és még azt is mondta, ha Dőr bulizik vele este, akkor másnap segít neki megkeresni a PanStart ciprusi tulajdonosát.

Laura letörölte az arcáról a könnyeket. A vécén ült egész éjjel, kimerült volt: ricinusolajat ivott, hiszen csak folyadékot kapott már második napja. A megérkezés után kivizsgálták, délután kötelezően jógáztak, a pohárban érkezett ebéd előtt meditáltak, délután, a jóga előtt kék–zöld foltosra köpölyözték a testét, este pedig, szaunázás után, amikor pihenhetett volna, megint ricinusolajat itattak vele.

Bárcsak megkaparinthatta volna a telefonját!

Mondták, hogy az első napok lesznek a legnehezebbek, de ezt maga sem gondolta volna. Amikor a könyvet is elvették tőle, amit azért hozott, hogy elolvassa (Németh Norbert új regényét, amit a szerző a bemutatón dedikált is neki), akkor már sejtette, hogy nem vakációzni érkezett.

A másik, ami először furcsa volt, de mostanra kezdte tökéletesen kiborítani, az a némasági fogadalom. Erről sehol sem olvasott előzőleg, hogy csak akkor és ott beszélhet, ahol engedélyt adnak rá, vagyis az orvosi vizsgálaton, és ha egyik vagy másik kezelésnél kérdezik. De többnyire sehol.

Szenvedett és kínlódott, közben lelkiismeret–furdalás gyötörte. A férje egy vagyont hagyott ott azért, hogy bekerülhessen egy kúrára, erre ő meg itt finnyáskodik.

Most a jóga után volt, sajgott a teste. Az órán sem beszélhettek egymással, és ma még vár rá egy gyógynövényes masszázs, aztán szauna, vacsorára valami folyékony, de talán megússza a hashajtót, mert az éjszaka kegyetlenül fájdalmas és hascsikarós volt, és megnyugtatták, hogy talán egyszeri hashajtás elég lesz. Attól függően, mondta a nő, hogy „mennyire mérges”. Laura nem hitt el mindent vakon, nem hitt az ezoterikus módszerekben, a varázslatban, és nagyjából tisztában volt a teste működésével, úgyhogy ezen csak mosolygott. Akkor. Mostanra azonban nem volt kedve mosolyogni. Szétnézett az egyszerűen berendezett szobában, még redőny sem volt az ablakon, kemény matrac az ágyon, egy éjjeliszekrény, rajta tisztított víz egy kancsóban. Semmi krém, még dezodor sem volt a zuhanyfülkés fürdőszobában – még jó, hogy a fogkefét engedélyezték. A fogkrémet már nem, ahelyett valamilyen természetes port kellett rákenni a fogkefére. A szappan bioszappan volt, környezetkímélő, szagtalan, és egyáltalán nem habzott.

Kibírta volna, hogy ilyen körülmények közé került, hiszen ő akarta már régen, de azt nem gondolta volna, hogy ennyire nehéz lesz az eleje, hogy így fognak hiányozni a gyerekei, és hogy értelmetlennek találja majd az egészet.

Gyors zuhanyozás után belebújt a „kincstári” fürdőköpenybe, és máris kopogtak az ajtaján. A szőke, copfos asszisztens állt a küszöb túloldalán, és széles mosollyal invitálta őt masszázsra.

Laura néha elment otthon masszíroztatni, de Dénesnél mindig szólt a zene, és ott lehetett beszélgetni, akár nevetgélni is. Itt síri csönd volt az egész házban. A masszőr egy nagydarab nő volt, fehér nadrágban és fehér, rövid ujjú pólóban. Mosolygott ő is, és az ágyra mutatott. Laura semmi jóra nem számított az előző esti köpölyözés után, de levette és felakasztotta a fürdőköpenyt az ajtón az akasztóra, és egy szál bugyiban ráfeküdt az ágyra, várva, hogy már megint jön egy kínzás a testének, és kínzás a lelkének is.

Meglepődött, amikor a masszőr hozzáért a lábához. A tegnapi és a mai kínzások után kifejezetten üdítő volt, ahogy a keze határozottan, de mégis jólesően megérintette. Gyógynövényes olajillatot érzett, és amikor a hasára kellett fordulnia, érezte, hogy rögvest belealszik a kezelésbe.

Arra ébredt, hogy a nő kicsit megrázza.

Engedelmesen a hátára fordult, a masszőr betakarta egy törülközővel a testét, és odaült a fejéhez. A koponyáját vette kezelésbe, és Laura most érezte igazán, hogy ellazul a teste. Hirtelen meglátta magát felülről, és örömmel észlelte, hogy az arca is ernyedtté vált, kiengedett belőle a feszültség. Fura gondolatok cikáztak az agyában, legfőképpen arról, hogy mitől is feszültek az izmai az arcában, a nyakában, mitől áll görcsbe a gyomra, mitől feszes a háta… Valami nem jó. Persze tudta, hogy mi nem jó, de azon sajnos nem tudott változtatni. Nem képes rá, nem maga miatt, hanem a gyerekek miatt. A gyerekek érdeke az, hogy a család együtt maradjon. Az ő szíve pedig azt súgja, hogy csakis akkor maradhat a gyerekekkel, ha nem lép ki a házasságából. Mert ha kilép… akkor a férje olyan hadjáratot indít ellene, hogy… Megint megfeszült az összes izma. A masszőr keményebben nyúlt a koponyájához, és lassan, nagyon lassan, ahogy a gondolatai csillapodtak, úgy az izmai is kezdtek ismét ellazulni.

És ott, ahogy feküdt az asztalon, már sejtette, hogy a lelkében is meg kell kezdenie a méregtelenítést.

Nem tiltakozott, amikor vacsora után megkapta a ricinusolajat, bár tudta, hogy megint egy nehéz éjszaka vár majd rá.

Marok gyorsan mozgott. A kulcsot, vagyis a kártyát a takarítónőtől lopta el még akkor, amikor az letette a munkát. Marok akkorra már bejutott a hotelbe, még a kiszolgálóhelyiségekbe is. A takarítónő csak bedobta a kulcscsomót egy tartóba, nem volt nehéz leszedni róla egy felcímkézett kártyát. Sötétedéskor, amikor a recepcióban váltás volt, és a kis lobbiba érkezett egy hatfős csoport, elérkezett az idő. Bement velük, tudta, hogy nem fognak rá emlékezni, szemüvegben volt, farmerben és hosszú ujjú pólóban, mint egy turista, kék baseballsapkát viselt, bár már lement a nap. A hotel legfelső emeletére liftezett, az edzőteremhez. Gondolta, hogy be van kamerázva, úgyhogy bármilyen csábító lett volna is, hogy ott várja meg, amíg a lány hazaér, vagyis amikor bemehet hozzá, úgy döntött, hogy nem kockáztat.

A keskeny lépcsőn felvette a kesztyűt, és lecserélte a sapkáját egy szűk, kötött sapkára, és halkan lement az ötödikig. Arra gondolt, egy esélyt megér, ha megpróbál bejutni. Igaz, hogy még csak este nyolc volt, ahhoz korai, hogy már otthon legyen a lány, de persze az is lehet, hogy most készülődik valahová.

Halkan becsúsztatta a kártyát a lehúzóba, majd amikor felvillant a zöld lámpa, lenyomta a kilincset.

A szoba üres volt. Gyorsan átnézte a fürdőszobát, és megnyugodott, amikor meglátta a női illatszereket.

Rendben lesz minden. Már csak várnia kell.

Eva nem volt ott a táncteremben délután, és az esti táncórát sem ő tartotta, hanem egy nála fiatalabb nő, aki azt mondta, hogy Evának sajnos közbejött valami. A fiatal nő és a partnere begyűjtött argentin tangóban egy csomó díjat, ezt Noémi a szomszéd pártól tudta meg. Az aznapi tanárok az utcai tangóból is előadást tartottak, inkább bámészkodós–rácsodálkozós óra volt ez, amelynek a végén a milongába is belekaptak.

Mégis jobban átjött a tangó szellemisége és ereje Evánál, mint ennél a két táncosnál. Amikor Eva tartotta az órát, Noémi megérezte Lábicsban a határozottságot, az erőt, és gond nélkül rábízta magát. Most viszont tétováztak mindketten, zavarban voltak, a lány néha rálépett Lábics lábára, nem volt meg az összhang kettejük között. Mindketten gondolataikba mélyedtek – Noémi azon meditált, hogy ki követhette, és vajon jól látta–e Lábics; ki tudhat arról, hogy elutazott, illetve mi lehet az anyjával? Látogatják–e a nagyszülei, jobbra fordult, netán rosszabbodott–e az állapota?

Már kifelé mentek a teremből, Noémi felkapta magára a vadiúj farmerdzsekit, és tudta, hogy Lábics rá fogja beszélni a parókára is, amint be tudnak állni egy kapualjba. Ahogy átszelték az udvart, a dézsában növő pálmafa mellett, Noémiben filmként pergett, hogy mi mindent csináltak, mióta itt vannak. Elsőként itt a tánc, aztán a városnézés, a La Boca, a filmes szakmai nap, a filmbemutatók, vagyis a filmfesztivál, ahová az apja irányította őt az utazási irodás lányon keresztül. Táncóra és filmfesztivál. Egy kutató a közös pont, akit láttak a tánciskolában, és aki szerepelt az egyik filmben.

Ahogy elérték a kaput, és kifordultak a sötét utcára, Noémi arcába villant egy érzékelős lámpa. Hunyorgott egy kicsit a fényben, de a gondolatai ott voltak még, ahol az imént járt: táncóra és filmfesztivál. A kutató. Dübörgött a vér a halántékában. Beúszott elé egy ampulla képe, meg egy doboz, amit hol is látott? A tegnapi filmben?

Hol látta? Hol látta…? Hol? Mi a közös? Hol látta? Mi a közös bennük? Filmfesztivál és tangóiskola. Mi a közös? Ampulla. Védőcsomagolás. Injekció. Mi a közös? Filmfesztivál. Tangó. Ampulla. Fehér doboz, két kék csíkkal. Injekció. Mi a közös? Hol látta még az ampullát? Hol látta? Mi a közös? Mi a közös bennük? A FRANCBA. Mindjárt itt a megoldás. Hát csak a kutató. A kutató a közös. ÉS MÉG? ÉS MÉG, ÉS MÉG?

Dühöngve zakatolt a szíve, levegő után kapkodott, hagyta, hogy Lábics ráadja a parókát egy kapualjban, érezte, ahogy izzad, lüktetett a homlokán az ér, és tudta, hogy látta valahol azt az ampullát. Megvan a közös pont, de hol? Hol? Ampulla, kutató, antipszichotikum…

Megvan.

MEGVAN!

Az anyja. Az anyját olyan gyógyszerrel kezelik, amit ez a kutató fedezett fel. A film erről szólt.

Az anyja kapja azt a szert!

Ott látta, a kórházban. Alá is íratta vele az orvos.

A kutató, a pénz, az anyja… Lehet, hogy véletlen az egész? Véletlen… Nyilván jó gyógyszer, ha még film is készült a feltalálójáról.

Noémi felrohant, mert vécére kellett mennie, és ragaszkodott hozzá, hogy Lábics lent, a lobbiban üljön le. Mégsem normális dolog, hogy ő ott ül a vécén, miközben a fiú tőle egy ajtónyira tartózkodik, ez nem társasági műfaj. De most, hogy úgy érezte, rájött valamire, ami félelmetesebb volt, mint az elmúlt hónapok eseményei, rájött a hascsikarás.

A liftben egy másik nővel utazott, aki előbb kiszállt, mint ő, és Noémi már alig bírta kivárni, hogy kinyíljon az ajtó, kivágódott belőle, és futólépésben tette meg az utat a szobáig. Bedugta a kártyát, és amikor felvillant a zöld lámpa, belökte az ajtót.

Marok hallotta, ahogy kattan a zár. Az ajtó mögé állt, és amikor a nő belépett, egy időben azzal, hogy becsukódott az ajtó, el is kapta őt. Torokra egy ütés, ahogy tanulta.

Rémült szempár, ennyit elkapott, de nem szerette, ő nem olyan volt, aki kiélvezte az áldozata utolsó pillantását. Ahogy a test elernyedt a kezében, odavitte az ágyhoz, rádobta, és még a biztonság kedvéért hosszan az arcára nyomta a párnát. Legalább három percig tartotta rajta, holott tudta, már az ütéssel megölte a nőt. Legalább nem szenvedett.

Kész van. Holnap már mehet is haza.

Most már csak ki kell jutnia a szállodából, minél előbb. Ujjlenyomatot sehol sem hagyott, a kesztyű megvédte, és haja sem hullhatott ki a szoros sapka alól. Hiába volt meleg a szobában, a sapkát mindvégig magán tartotta.

Lábics nem ült tétlenül a lobbiban. Idegesítette az előző nap látott férfi, aki Noémit követte. Megvárta, amíg a recepciós elmagyarázta az egyik vendégnek, hogy hogyan talál oda az Elnöki Palotához, majd amikor a vendég térképpel a kezében kisétált a hallból, a fiú odalépett a pulthoz.

– Szeretném tudni, hogy nem érdeklődött–e valaki utánunk. Rónai néven van a szobánk.

– Amóta itt vagyok, nem – felelte. – De várjon, megnézem… Nem, nincs itt semmi…

Lábics kicsit megnyugodott, de eldöntötte, hogy körülnéz az utcán. Meg akart győződni róla, hogy az előző nap látott férfi nem figyeli a hotelt.

Kiment az utcára, alaposan szétnézett, a túloldalt pásztázta, meg a buszmegállóban várakozókat.

A szemben lévő oldalon egy baseballsapkás férfi álldogált, Lábics nem látta az arcát, csak azt, hogy a pasi egy térképet tart a kezében. Kivárta, amíg átszaladhat, és máris a másik oldalon volt.

A pasinak szakálla volt, és a sapka alól kikunkorodott a nyakánál a haja. Nem hasonlított az előző nap látott férfira. Lábics addig mégsem indult vissza, amíg a férfi mindkét kézfejét nem láthatta. Egyiken sem volt tetoválás.

Egy kicsit megnyugodott: ezek szerint Noémi most biztonságban van.

Elsétált a zebráig, megvárta a zöldet, és visszament a szállodába.

Marok kisurrant a lépcsőházig, lement egészen a lobbi szintjéig. Ahogy beszélgetést hallott, óvatosan kilépett az ajtón. A sapkát már az ajtó előtt levette, a kesztyűjét is. Csatlakozott a négy ausztrál pasihoz, akik kifelé tartottak a hotelből, lehajtotta a fejét, mindvégig igyekezett takarásban maradni mind a kamerák, mind pedig a recepciósok elől.

Az utcán vissza kellett fognia magát, hogy ne kezdjen rohanni. Kész, elvégezte. Most már csak haza kell érnie, a pénzt már felvette… de egy kis prémium még azért kinéz neki a gyors és pontos munkájért. Hazarepül, legalábbis Európáig, és ha nem keresik, akkor megveszi a Budapestre szóló repjegyét.

Épp jött egy busz, felpattant rá, bánta is, hogy merre megy. Minél előbb el akart távolodni a gyilkosság helyszínétől.

14.

Az ügyvéd nagyon bírta a piát. Igaz, hogy szabályos időközönként lerészegedett, de egy óra múltán kijózanodott, és kezdte újra. Dőrnek, az ügyvédjelöltnek még sosem volt ilyen szürreális éjszakája, mint amit a larnacai tengerparton kezdett a ciprusi ügyvéddel, és később az ügyvéd tengerparti házának impozáns teraszán fejezett be. Hát az biztos, hogy hotelszobára nem kellett költenie. Az ügyvéd az összes szerelmének a történetét elmesélte neki, és kiderült, hogy mindegyik szakítás után piálni kezdett, aztán, ahogy mondta: „úgy maradt”. Most vár a görög barátnőjére, róla ábrándozik, de csak akkor rúg be nagyon, ha van hozzá társasága.

Dőr kegyetlen fejfájásra és a tenger zúgására ébredt a teraszon, az arcát egy sávban égette a nap, háborgott a gyomra, rémes volt a szája íze, száraz és cserepes az ajka. Betámolygott a világos nappaliba, ahol a ciprusi ügyvéd a kanapén horkolt, az előző nap viselt öltönyben, a kanapé előtt egy üres Metaxás üveg volt felborulva. Dőr megkereste a fürdőszobát, ledobta a cuccait, és hosszan folyatta magára a hideg vizet, hol a szájába, és nyelte nagy kortyokban, hol a testére és a fejére.

Talált egy törülközőt, gyorsan megszárogatta magát vele, és visszavette az előző nap viselt, meglehetősen gyűrött inget és öltönyt.

Mire kitéblábolt a fürdőből, az ügyvéd már talpon volt. Tiszta ing, vadiúj, vasalt öltöny volt rajta, és mosolygott, miközben aranysárga italt kortyolt.

– Látom, megtalálta a lenti fürdőszobát. Na fiam, akkor elmegyünk a tulajhoz, de magának kell vezetnie. Majd én navigálok.

Dőr magához vette a tiszta cuccokat, visszament a fürdőbe, átöltözött, visszautasította az italt, amivel az ügyvéd kínálta, aztán beültek a kocsiba. Elmondott egy gyors fohászt, hogy tényleg odaérjenek, ahová indulnak, mert nemigen bízott az ügyvéd navigációjában.

Azonban a kolléga jól irányított, és hamarosan leparkoltak egy lapos tetejű, kétszintes, látszólag befejezetlen ház előtt.

– A lényeg, hogy én beszélek – vette a kezébe az irányítást a ciprusi.

A PanStart tulajdonosa egy ötvenes férfi volt, aki a kertben dolgozgatott, és egyetlen szót sem beszélt angolul. Hamarosan bement, és visszatért egy halom irattal.

– Mondom gyorsan – fordult Dőrhöz a ciprusi ügyvéd. – Pénzt kap azért, hogy cégek tulajdonosa, névleg. Rendes fizetése van, ebből támogatja az igencsak szétszakadt családját, arra gyűjtenek, hogy az unokák is ideköltözhessenek. Na nézzük, mondta, hogy nem lenne szabad, de megmutatja a papírokat, amiket eddig kapott cégalapítások idején. Nincs mindenről másolata, csak néhányról. Ahogy mondja, nagyjából négy cégben van benne, de annyi papírt írt alá, hogy maga sem tudja pontosan… Ezért mondtam, hogy vannak ezek a disznó ügynökségek, akik az áraink alá vágnak, szakszerűtlenek, és… á, mindegy. Nézzük, mi áll ezekben.

Ahogy pörgették a papírokat, megakadt egy néven a szeme. Krakics Bertalan… gyorsan odakapott az irathoz, és kihúzta a többi közül.

Mrs. Bertalan Krakics szerepelt az iraton, és a cég neve Amirin Rose volt. Ugyanúgy a ciprusi férfi volt az igazgató, de ennél a cégnél nyilvános adatként szerepelt vezető tisztségviselőként Krakics felesége is.

Dőr majdnem hangosan kezdett ujjongani. Gyorsan elmondta angolul az ügyvédnek, hogy mi történt, mire az boldogan elfogadott egy pohár uzót, és odaült a kerti asztalhoz, amit a vendéglátójuk addigra telerakott apróságokkal: olajbogyó, capribogyó, pitaszerű falatkák, kekszek, rágcsálnivalók. Az ügyvédjelöltet majd megütötte a guta, de azért helyet foglalt az asztalnál, pedig semmi mást nem akart, mint egy másolatot az iratról, aztán repülni haza, és tálalni a tényeket S. Farkasnak.

– Nyugalom – intette le az ügyvéd, és újra teletöltötte a poharát, majd Dőr felé emelte. – Előbb a bendő, a vendégség, a csevegés, és utána a munka.

Az ügyvédjelölt lefotózta az iratokat, hogy legalább gyorsan átküldje e–mailen a főnökének, majd megadóan leült a kerti asztal mellé, igyekezve nem tudomást venni az éjszakai mulatozás következtében háborgó gyomráról, elképzelve, hogy a ciprusi munkatempótól S. Farkas kitépné az összes szál haját. Első a vendégség és a bendő.

Lábics egész éjjel gondolkozott, és csak reggel aludt el, úgyhogy fél tízkor ébredt. Látta, hogy a lány alvás közben a fejére húzta a párnáját. Elmosolyodott.

– Igyekezz, lekéssük a reggelit – bökte meg finoman Noémi karját. A lány nem mozdult, úgyhogy Lábics vonult be elsőként a fürdőszobába, és próbált minél gyorsabban elkészülni. A zsigereiben érezte, hogy ma muszáj lesz lelépniük a hotelből.

A reggelit sikerült lekésniük, úgyhogy visszafordultak a szobájuk felé.

– Ma kijelentkezünk, igyekezz – mondta az álmosan pislogó Noéminek, aki láthatóan még mindig küszködött azzal, hogy át kellene állnia a helyi időzónára.

A recepción nagy felfordulás fogadta őket. Egy szobalány a pultra dőlve zokogott, három recepciós is szolgálatban volt, és éppen akkor érkezett egy mentőautó. Lábicsnak nagyon rossz érzése támadt.

– Mi történt? – hajolt oda a recepción ahhoz a lányhoz, aki az első nap a legkedvesebb volt velük. – Valaki rosszul lett?

– Nem. Attól tartok, meghalt valaki – súgta a lány.

Mire Lábicsék majdnem kicsekkoltak, ráadásul kaptak egy borítékot is, amin Noémi neve szerepelt, a mentős vissza is érkezett a recepcióra, és spanyolul mondott valamit az egyik alkalmazottnak, majd a falfehér szobalányt leültette a kanapéra, és feltett a karjára egy vérnyomásmérőt.

– Meghalt? – fordult a recepciós lányhoz Lábics. – Te jó ég. Biztosan idős volt.

– Nem. Igazság szerint… tudja, majdnem azt hittük, hogy magukkal történt baj – nézett a szemébe a lány aggódva. – Ugyanis az 511–es szobát valamilyen regisztrációs hiba folytán az ön nevére írtuk be… és az ott lakó hölggyel történt… a szobalány talált rá.

– Beteg volt?

– Nem hinném. Egy fiatal francia nő… – suttogta a recepciós. – Állítólag párnát találtak a fején. Attól félek, hogy… – akadt el a hangja – hogy valami nagy bajba került. A mentősök már hívták is a helyszínelőket.

Többet nem mondott, hirtelen rájött, hogy már így is túl sokat beszélt, de Lábicséknak ez elég volt. Noémi arca majdnem olyan falfehérré vált, mint a szobalányé.

Elbúcsúztak tőle, és elindultak kifelé. A fiú látta, hogy Noémi mindjárt elájul, úgyhogy rászólt.

– Lassan menj! Lassan és lazán. És mély levegőket végy. Az első taxit leintjük.

Beültek egy kocsiba, ami váratlan gyorsasággal mellettük termett.

– A reptérre? – kérdezte a sofőr rossz kiejtéssel.

– Nem. – Lábics lázasan gondolkodott, hová menjenek. Még szerencse, hogy a belváros térképét nagyjából megjegyezte.

– Az Obeliscóhoz – mondta végül.

– De uram, az csak pár száz méterre van innen!

– Nem baj. Ott van dolgunk – vetette oda Lábics. Emlékezett a sarkon egy kávéházra, amikor egyik nap elmentek előtte, látta, hogy az emelet szinte üres, és ebben a délelőtti órában biztosan nem lesz tömeg. Ott majd kitalálnak valamit.

– A nyomunkban vannak – mondta Lábics már a kávézóban. – Tehát: itt most átöltözöl a legkényelmesebb cipődbe, farmernadrágba, és egy olyan felsőbe, ami még nem volt rajtad. Utána le kell vágni a hajad, és befesteni szőkére. Kell egy szoba, ahol lerakjuk a cuccot. És aztán elinduluk. Castle a célpont, és Eva a kulcs hozzá. Ráadásul van egy olyan gyanúm, hogy ezt az üres borítékot a gyilkos küldte neked. Csak hogy megtudja, hányas szobában laksz. Látod, az 511–est írták rá. Elrakjuk egy zacskóba, hátha jó lesz még valamire, ujjlenyomat, írásszakértő…

Másfél órával később Noémi világosszőke, fül alá érő hajjal jött ki egy kis fodrászüzletből, ezalatt Lábics lefoglalt egy egyirányú utca moteljében egy szobát, és lerakta a holmijaikat. Felvetette a megszeppent lánnyal a napszemüvegét.

– Azt mondod, a gyógyszer a kulcs – mondta neki, amikor elindultak. – De Castle–hez nem mehetünk be, mert sejthető, hogy benne van nyakig a dologban.

Viszont nem értem, hogy egy legálisan törzskönyvezett, de legalábbis klinikai teszt alatt lévő gyógyszer miatt hogyan törhetett ki ez az egész. Miért keresnek téged? A francia nőre azt hihették, hogy te vagy…

– Nem lehetünk biztosak benne, hogy megölték. Tény, hogy abban a szobában lakott… De azt sem tudjuk, hogy tényleg engem követett–e az a pasi, akit láttál – vetette ellen Noémi.

– Nem lehetünk biztosak benne, de kísérteties a dolgok egybeesése. És egyáltalán nem szeretném, ha te lennél a következő.

A lány szomorúan ránézett. Lábics megint egy új arcát ismerte meg szőkén. Váratlanul, és mielőtt még önkontrollt gyakorolhatott volna, kitört belőle egy mozdulat, és szorosan magához húzta a lányt. Ölelte, és el sem akarta engedni. Noémi nem feszült be, sőt átadta magát az ölelésnek, inkább belebújt. Ott álltak a vadidegen városban, Buenos Aires zsúfolt, hangos központjában, és Noéminek a benne zakatoló félelem, a kétségbeesés mellett csak Lábics maradt, aki kapaszkodót nyújtott, erőt és védelmet adott.

– Amíg nem rakjuk össze, hogy miről van szó, addig nem kérhetünk sehonnan sem védelmet – súgta a fülébe a fiú. Lassan engedte el Noémit, de a lány belekapaszkodott a kezébe.

– Akkor rakjuk össze. Hová megyünk?

– Evához.

– Miért hiszed azt, hogy az a gonosz tekintetű öreglány a kulcs?

Lábics nem válaszolt.

– Hamarosan elhagyom a várost. – Marok egy fülkéből hívta Lőrincet, miután vett egy nemzetközi hívókártyát. A politikusokkal az a baj, hogy még akkor is lehallgathatják őket, ha nincs vaj a fejükön, gondolta. – Elintéztem, amit kellett.

– Ó. – Hallotta a másik hangján a meglepődést. – Igazán gyors volt.

– Igen. Hát gondoltam, csak bejelentem.

– Köszönöm. Jó utat. Lesz majd idehaza egy kis külön prémium is.

– Jól hangzik.

Lőrinc letette a telefont, és már hívta is Krakicsot.

– A madárka kiesett a fészekből.

– Mi van? Milyen madárka? Egy megbeszélésre készülök – hörgött Krakics. – Mondd, hogy mi van!

– Hát az van, hogy nem kell tovább aggódnunk.

– Igen? Hú. – Krakics sóhaja jelezte, hogy megkönnyebbült. – És a mi… vagy az ő emberük volt az ügyesebb?

– A miénk. De a másik is ki van fizetve. Az előlege.

– Hát jó. Nem ártana leállítani, gondolom.

– Megoldjuk. De ma találkozhatnánk.

– Nem lehet. Laura abban a böjtös villában van, tudod. Én leszek otthon a gyerekekkel.

– Később is jöhetek, ha gondolod.

– Jó. Tíz után gyere.

Krakics szája mosolyra húzódott, miután letette a telefont. Hát igen, most már aztán senki sem fog a nyomukba eredni. Legalábbis egyelőre. Aztán átveszik és eladják a cuccot – legalábbis egy részét –, közvetítőkön keresztül (Krakics egyébként a kenőpénzeket is hatszoros biztosítással vette át, vagyis hat kézen kellett átmenniük az összegeknek, amiket magyar vállalkozóktól, üzletemberektől kapott feketén, úgyhogy eléggé óvatos volt).

Aztán majd eldönti, hogyan tovább. Akkor dupla hatalma lesz: ő választja ki, hogy kinek adjon el a szerből, ugyanakkor ő maga is kezeltethet vele bárkit. Persze ezt már meg is kezdte.

– Nem jöhetsz be velem! – Niki hangja hisztérikusra váltott. – Oké, hogy elhoztalak, de sétálj inkább a városban, nem jöhetsz el a konferenciára!

– Miért nem?

– Mert… mert ott orvosok vannak, tudod.

– Nem orvosok, hanem pszichiáterek – vetette oda a nagyanyja. – Agykurkászok. Amúgy meg miért ne mehetnék? Kicsit körülnézek…

– De nem jöhetsz az ezüst bakancsban – nézett a nagyanyja lábára megadó sóhaj kíséretében. – És kalapot sem vehetsz fel.

– Számtalan álruhám van, nyugodj meg.

– Nagyi, abszolút nem kell álcáznod magad.

– Akkor jöhetek?

– Ha beengednek… – vonta meg a vállát Niki. Már megtanulhatta volna, hogy a nagyanyjával teljesen fölösleges vitába keverednie. – De nincs riasztópisztoly, meg egyéb marhaságok.

– Fegyvertelenül érkezem – bólintott komolyan az öregasszony.

A kongresszust a Rábában rendezték, abban a szállodában, ahol ők is megszálltak, úgyhogy csak le kellett menniük a lifttel. Niki már érkezéskor regisztráltatta magát, és Tördey doki, aki Rolandot kezelte, együttérző mosoly kíséretében elintézte, hogy Niki nagyanyja is kapjon egy kártyát.

Niki beült az éppen kezdődő szemináriumra, amin a harmadik előadást Tördey kórházi főnöke tartotta, a nagyi pedig úgy döntött, hogy a büféasztaltól fogja figyelemmel kísérni az eseményeket.

Tíz perccel később Niki már halálosan unatkozott egy előadáson, ahol kémiai kötésekről esett szó, a nagyanyja pedig fülét hegyezve hallgatta két fiatal kórházi orvos, egy nő és egy férfi eszmecseréjét a büfében.

Mire a nagyi túljutott néhány folyami rákos kis kosárkán (még sosem evett rákot, de nagyon ízlett neki), biztosan tudta, hogy a magánnyomozóknak itt is van keresnivalójuk, mi több, Niki sem érkezett

hiába, ugyanis a fiatal orvos holmi, hallomásból ismert titkos gyógyszerkísérletről és egy gyógyszer különös útjáról magyarázott a nőnek, akit egyértelműen meg akart hódítani. Ilona csupa fül volt, és arra gondolt, hogy legalább meg tudja hálálni az unokájának, hogy egy kérdésével a segítségére volt a tetovált rajzok tolvajának felkutatásában. Most majd ő szolgáltat újságcikktémát az unokájának, és ha szerencséje van, még a felderítésbe is besegíthet.

Ezt szerette a szakmában: mindenütt talált nyomoznivalót. Mindenkinek vannak titkai, gondolta elégedett mosollyal. Még neki is.

Manuel Rosar arra jutott, hogy ha Castle nem adja át neki önként a dokumentációt, akkor más úton szerzi meg. Mivel a cég vezető informatikusa, akiben megbízott, éppen a Karib–tengernél lógatta a lábát, úgy döntött, hogy nem kockáztatja meg, hogy elmondja a helyettes informatikusnak, hogy mire készül. Inkább Castle helyettesét hívta magához, aki bár lojális volt a főnökéhez, Rosar tudta róla, hogy Ben érkezése előtt abban reménykedett, hogy ő lesz a cég vezető kutatója.

– Titokban kell maradnia a megbeszélésünknek – nyomatékosította, amikor Castle helyettese leült vele szemben az íróasztalánál. – Abból, amit korábban a tudomásomra hozott, azt kell feltételeznem, hogy Ben embereken is elkezdte tesztelni a… készítményt.

– Én csak a laboratóriumi munkából vettem ki a részemet – védekezett egyből a kutató.

– De kell lennie kísérletnek, igaz? Ha kijutott az országból a szer, azt kell gyanítanom, hogy itthon is tesztelték. Illegális gyógyszerkísérlet embereken – ingatta a fejét. Ha ez egyszer kiderül… arra jobb nem is gondolni.

– Nekem erről nincs konkrét tudomásom.

– De a kódok alapján vissza lehet keresni, igaz?

– Igazgató úr, nekem ehhez az egészhez semmi közöm. Én… én ezt az egészet kifejezetten elleneztem, de senki sem kérte a véleményemet.

– Ne azzal foglalkozzunk, ami megtörtént. Nem kertelek. Szükségem lenne az orvos vagy orvosok nevére, akik a szert tesztelték, és a páciensek adataira.

– Én…

– Nézze, nehogy azt higgye, hogy csupán a maga vacak kis állása forog kockán. Nem tudom, belegondolt–e, hogy mi a valódi tét. – Sötéten nézett a kutatóra. Már számtalanszor végigpörgette magában, hogy mi történik, ha valaha is kiderül, hogy az ő cégében fejlesztettek ki egy ilyen hatóanyagot, azzal a céllal, hogy embereket tegyenek beteggé vele. – A tét az, hogy meg tudjuk–e állítani az elmebeteg főnökét, és azt a céget, amelyik gyakorlatilag felerészben a gyárunk tulajdonosa. Ha a készítményt meg tudjuk semmisíteni, ha vissza tudjuk hívni a külföldre került szállítmányt, akkor… akkor életben maradunk.

Hallgattak. A kutató a szája szélét rágta. Gyűlölte Castle–t, de igazi zseninek tartotta. Megvetette, és egyben felnézett rá.

– És akkor valahogy visszavásároljuk a részünket. És Castle kereshet magának máshol munkát. A kutatórészleg vezetője pedig… maga lesz.

A férfi sóhajtott. Áruló volt már így is, és most azt várják tőle, hogy kémkedjen.

– Nem tudom, hol őrzi Castle a listákat.

– Dehogynem.

– Miért nem nézeti át a gépét?

– Mert Castle feltehetően nem olyan hülye, hogy a rendszerben tárolja ezeket az adatokat. Nyilván a saját gépén vannak, meg egy dossziéban.

A kutató hallgatott. Pontosan tudta, hogy milyen dossziéról van szó; egyszer maga látta, hogy Castle gondosan a barna irattartóba rakott egy vékony füzetet, azzal a megjegyzéssel, hogy ott vannak a nevek, akiknek fizetni kell. Ez csak egy elszólás volt, de ő tudta, hogy a kísérleti alanyokra célzott. Fejpénz a kezelőorvosnak, fájdalomdíj a kísérletet vállaló pácienseknek. Titoktartási nyilatkozat, feltételezhetően hamis gyógyszerleírással. A füzet alatt volt egy nagy paksaméta is. Nyilván a kísérleti adatokkal.

Castle még nem volt bent, mert „filmsztár” lett, és azóta viszonylag rendszertelenül járt be a munkahelyére.

– Sejtem, hogy hol lehetnek.

– Akkor szerezze meg őket! Fotózza le mindet, és küldje át e–mailen.

– Nincs bejárásom Castle részlegébe, főleg nem a szobájába. Csak akkor mehetek be, ha ő ott van. Nem tudom kinyitni a szobáját.

– Dehogynem. – Rosar a telefonhoz nyúlt, és odarendelte a cég biztonsági főnökét. Mikor a férfi megérkezett, a kutatót átküldte a pihenőszobájába, majd behívatta a biztonsági főnököt.

– Ma végig akarok menni a cégen. Kellene a kártya, amivel mindenhová bejutok, még a laborba is.

– Rendben. Lehúzok egyet. A laborban mindenkinek külön kódja is van. Hozok egy listát – felelte, és felállt.

Tíz perccel később Rosar odaadta a kártyát a kutató helyettesének, és egy óra múlva kapott tőle vagy tizenöt e–mailt. Mindegyik öt csatolmányt, öt–öt fotót tartalmazott. Lementette mindegyiket a dokumentumai közé, aztán egyesével megnyitotta a fényképeket.

Egy pillanatra lehunyta a szemét, mert már tudta, hogy milyen csatolmányokat kapott. Anélkül, hogy kikényszerítette volna Castle–ből, a kezében volt a tiltott gyógyszerkísérlet adatsora, a páciensek névsorával.

Még nem tudta, mit kezdjen a dokumentumokkal, de szinte rettegve látta, hogy a legrosszabbal kell szembenéznie, Castle az adatok alapján legalább egy orvost és nagyjából hatvan pácienst vont be a tiltott kísérletbe.

A tangóiskola rácsos ajtaja be volt zárva. Lábics feszültté vált, Noémi nem emiatt izgatta magát. Egyáltalán nem tudta elképzelni sem, mit akar Lábics Evától, de az izgalmak után nem volt kedve faggatózni.

Egy nő nézett ki az egyik földszinti lakás ajtaján.

Lábics azonnal odasietett, és mielőtt még a nő becsukta volna az ajtót, megfogta a kilincset.

– Hol van Eva?

– No lo sé. No hablo inglés.

– Dónde está Eva? – habogta Lábics, és a tánciskolára mutatott. – Dónde el palacio?

– El palacio – bólogatott a nő. – El palacio hay…

– Dónde? – Lábics elővette a telefonját, amin volt egy offline várostérkép is, bár látta, hogy a mobil már felcsatlakozott a tánciskola wifijére. Belenagyított a térképbe. A nő hunyorgott egy kicsit, irányította Lábics kezét, hogy hová nagyítson, majd rámutatott egy pontra. – El palacio – mondta. – Palacio de la Eva.

A San Telmo negyed egyik kereszteződésére mutatott az ujjával. Lábics megköszönte a segítséget, és intett Noéminek.

– Taxizunk – mondta. Leintett egy kocsit, és bemondta a címet, a Carlos Calvo és egy kis utca kereszteződését.

– Nem kéne elmondanod, hogy miért rohanunk lóhalálában Evához? – érdeklődött a lány az autóban. – Értem, hogy bajban vagyunk, de honnan veszed, hogy Eva képes segíteni rajtunk?

– Útközben valószínűleg nem tudok elcsípni wifit, de készítettem egy képernyőfotót – válaszolt Lábics, és előhúzta a telefonját a zsebéből. Megnyitotta a galériát, és ráklikkelt egy fotóra. Egy Facebook–oldal nyitóképe volt. Odamutatta Noéminek.

– Aha. Nem is gondoltam, hogy facebookol az öreglány – vizsgálta meg az Eva Tango Akademia nyitóoldalának képét a lány. – De ez hogyan támasztja alá azt, hogy segíthet nekünk? Nem értem.

Lábics lapozott egyet az ujjával, és megjelent egy új kép. Egy idővonalra feltöltött fotó volt, Eva háttal állt két táncospárnak a stúdiójában.

– Igen, és?

– Nézd meg jobban – tanácsolta a fiú, és két ujját széthúzva belenagyított a képbe. Hátul, a falnál egy férfi állt farmerban és ingben. Nem táncolt, csak figyelte a táncosokat.

– Jézusom.

– Hát ezért – jegyezte meg halkan.

– Jézusom. Ő az apám – lehelte Noémi.

– Ezért gondoltam…

– Hogy találtál rá?

– Még otthon… amikor mondtad a filmfesztivált és a tangót, akkor elkezdtem kicsit kutakodni a neten. És rátaláltam Evára. Ő az, akinek nincs reklámja, mégis alig van szabad hely nála, igazi legenda… Kíváncsi voltam, hogy van–e egy ilyen nőnek Facebook–oldala. És ha már megtaláltam, végignéztem a képeket is.

– Mit keresett nála az apám?

– Na, ezt én sem tudom.

– Miért nem ezzel kezdtük?

– Mert láttam rajta a hideg elutasítást. Arra gondoltam, hogy elküldene minket a fenébe, ha az egyik vendége vagy tanítványa… vagy ismerőse után érdeklődnénk.

– Hihetetlen. Tényleg nem tudom, mi ez az egész – ingatta a fejét a lány, és hallgatásba burkolózott.

Az utcán, ahol megálltak, teherautók dudáltak, emberek siettek a koszos járdán, amit réges–régi épületek fogtak közre.

– Ezek a város legrégebbi házai – mutatott az épületekre Lábics. – És ez a negyed nem olyan gazdag, viszont nappal úgy nyüzsög, mint az Obelisco környéke. A házak egy részét felújították, de látod, van, amelyikről potyog a vakolat – mutatott a sarkon túlra.

– Oké – morogta Noémi. Semmi kedve nem volt várost nézni és várostörténeti előadást hallgatni, most, hogy Lábics szerint ő volt egy gyilkosság célpontja, és hogy talán hamarosan hallhat valamit az apjáról.

– Ez az a ház – intett a fiú a sarki épület felé. – Állítólag itt fogadja be azokat a fiatalokat, akiknek nincs hol lakniuk, és Eva segíti őket élelemmel, iskoláztatással, esetenként munkalehetőséget is talál nekik.

– Erre céloztak abban a filmben – bólintott a lány.

Felújított, de azért így is romos épület volt, egy belső udvarral, boltíves kapubejáróval, amely mögött kis üvegfalú kalitka állt. A portás, amikor megtudta, hogy Evát keresik, először a fejét rázta, majd Lábics hablatyolt neki valamit, még korábban a kávézóban összeállított az online szótár segítségével néhány spanyol mondatot, így a bajszos kis ember végül hajlandó volt visszacsoszogni a fülkébe, és a füléhez emelni a telefonját.

Néhány mondat után az udvar túloldalára mutatott, majd felemelte négy ujját.

– Negyedik – mondta Lábics. – Gyerünk!

Kettesével szedték a lépcsőket, és a harmadikhoz vezető fordulóból Noémi felnézett. A korlátnál ott állt Eva. Egyszerű, pasztellszínű ruhában, magas sarkú cipőben, a haja szorosan összefogva, mintha tangózni készülne. A nap megvilágította az arca egyik felét, a másik fele árnyékban maradt. Úgy magasodott ott fölöttük, mint egy szigorú istennő. Noémi máskor talán sarkon fordult volna, és soha nem tér vissza, de most… most tovább kellett mennie. Bámulta még egy–két másodpercig az érett korában is ragyogó nőt, és elindult Lábics után.

– Már vártalak. – Eva mindössze ennyit mondott, és Noémit nézte.

– Az apám…

Eva – Noémi szövegére oda sem figyelve – intett, hogy kövessék. Körfolyosón haladtak, egyik–másik ajtó mögül gyerekcsevej hallatszott ki. A körfolyosó végén, a sarokban Eva megállt, majd benyitott az utolsó ajtón.

A sötét, ablaktalan folyosó kicsi, de barátságos nappaliba vezetett. A bőrkanapékra helyezett színes párnák bohókás hangulatot adtak a napfényes helyiségnek, és a szobából nyíló teraszról a szomszéd házat lehetett látni.

– Ebben a házban élnek a gyerekeim – mondta Eva. – Azok a gyerekek, akiknek nincs hol lakniuk, de jobb életet képzelnek el maguknak. Szigorúak a szabályok: nincs alkohol, nincs drog, nincs szex. Tizenhat alatt legalábbis. Afölött már nem tudom tiltani – magyarázta, és kecses mozdulattal leereszkedett a sarokkanapéval szemközt elhelyezett fotelbe. – Ez a ház az életművem. Ezek az én gyerekeim. Ez pedig a kis lakásom, bár nem mindig vagyok itt. A gyerekeimnek kötelező a tangó, nem azért, mert újra divat, hanem azért, mert megtanítja a szerepeket az embereknek. Megtanítja a lányokat arra, hogy hogyan legyenek okos nők, akik tudnak bízni a férfiban, és megtanítja a fiúkat, hogy hogyan legyenek egyszerre erősek és gyengék, akikben megbízhat a nő.

Noémi hallgatta a nő kicsit érdes, mégis kellemes hangját, és egészen andalítónak találta. Milyen furcsa, gondolta, most nem ellenszenves neki Eva.

– Azt is tudom, hogy ki az a férfi, akiben meg lehet bízni – folytatta. – És a te apád megbízható ember.

– Hogy került ide? – kérdezte Noémi. A nő a fejét ingatta, mint aki vagy nem tudja, vagy nem akar válaszolni.

– Azt mondta, hogy ide fogsz találni.

– Már rég idetaláltunk. A tánciskolába.

– Akkor nem kértetek tőlem semmit. És, hogy őszinte legyek, abban sem voltam biztos, hogy ez a fiú megbízható – intett a fejével Lábics felé. – Ugyanis te nem bíztál benne. És ha nem megbízható emberrel vagy, akkor azzal az apádat is veszélybe sodrod, nem igaz?

– Bízom benne. Nélküle sosem találtam volna ide – fakadt ki Noémi. – Mit üzent az apám? Hogyan tovább?

– Nem tudom pontosan, hogy mit kerestek, de azt igen, hogy hagyott itt neked valamit – állt fel, és megfogta a fekete bőr, piros bélésű kézitáskáját. – Drámai, ugye? – nevette el magát. A táskára célzott. Noémi bólintott, de nem mosolygott vele. Eva elővett egy borítékot, és a lány kezébe nyomta. Noémi nem bírt várni, azonnal feltépte a papírt. A tenyerébe esett egy kis kulcs.

– Egy széf kulcsa. Egy bankban van a széf – mondta Eva. – Csak az apád vagy ti tudjátok kinyitni. Senki más. Nem tudom, mi van benne, de azt igen, hogy megnézed, és utána még visszajössz hozzám. Ezt mondta az apád – mosolygott.

– Melyik bank? – kérdezte idegesen a lány. Biztos volt benne, hogy Evának fogalma sincs, melyik bank melyik fiókjában hagyta az apja, amit meg kell találnia.

– Itt a cím is – nyúlt ismét a táskájába Eva. A lány elvette a cédulát, odamutatta Lábicsnak, és már talpon is volt.

– Köszönöm. Mennünk kell. Majd még… talán visszajövünk.

– Igen. De még van több mint egy hetetek a befizetett tanfolyamból. Ne hagyjátok ki, mert a tangó nem csak tánc. Este várlak titeket az akadémián.

– Rendben. – Noémi annyira megörült, hogy adott egy puszit a meglepett nőnek, aztán elindult a körfolyosó felé. – Viszlát, Eva!

Fél órával később már a megadott címen voltak, és ötven perccel az Evától való elválás után egy nagy paksamétával távoztak a bankból.

Náluk volt minden, amin az apja szabadsága, és a jelek szerint a lány élete múlik.

Marok a szállodai szobában, az ágyán hevert, és a jól végzett munka jutalmaként whiskyt szopogatott. Most aztán lazíthatott, és lazított is. Egyáltalán nem érdekelte az argentin főváros, már alig várta, hogy hazarepüljön, de egyelőre nem döntötte el, hogy melyik járattal menjen. A sötétítőfüggönyöket is behúzta, a tévét bekapcsolta, és egy argentin magazint lapozgatott az ágyon fekve.

Amikor a hírműsor elkezdődött, megszokásból felhangosította a tévét. Annak idején a légióban volt egy spanyol haverja, akitől elég sok minden ráragadt, annyi mindenesetre biztosan, hogy a főcímeket értse.

Meglepve látta a tartalomismertetőben, hogy az utcájukat mutatják. A kamera rásvenkelt a Luxor bejáratára, majd megjelent egy felirat a képen: Gyilkosság a hotelszobában.

Alig várta, hogy sorra kerüljön a hír. Még jobban feltekerte a hangot, és odaült az ágy szélére. Mosolygott, remélve, hogy minőségi munkát végzett.

Véget ért egy tüntetésről szóló hír, és hirtelen megjelent az utcájuk, a szállodával. Egy szőke nő állt, mikrofonnal a kezében, és hadarva beszélt, Marok nem értett meg mindent, de azt igen, hogy a nő elmondta: gyilkosság történt a szállodában, egy huszonnyolc éves francia nőt, bizonyos Yvonne Casabou–t ölték meg.

Micsoda?

A képernyőn megjelent Casabou útlevélképe, és egy telefonos bejátszás, amelyben a nő francia rokona beszélt arról, hogy az ingatlanügynök Yvonne két hétre érkezett az argentin fővárosba, és fogalmuk sincs, mi történhetett vele, miért kellett meghalnia. Majd következett egy felhívás: aki találkozott a nővel, ismerte a Buenos Aires–i programját, jelentkezzen.

Yvonne Casabou. Olyasmi frizurája és hajszíne volt, mint Rónai Noéminek.

Mi a franc…? Hogy került Rónai szobájába?

A rohadt életbe. Ezt elcseszte, de nagyon.

Mitévő legyen? Hagyja az egészet, mint aki nem jött rá a tévedésre? Ez lenne a legkényelmesebb, de ezzel nem oldódna meg semmi. Vagy… vagy mondja meg a megbízójának, hogy egy fatális véletlen kapcsán más költözött a szobába, és ő elcseszte az egészet?

Talán meg kéne mondania. Nem beszélve arról, hogy még jóváteheti. Bár a lány biztosan elmenekült a hotelből. Persze meg tudja találni. Buenos Aires nagyváros, de fogadni mert volna rá, hogy a lány nem távolodik el a helyszíntől. Ez a turisták szokása: megismernek egy környéket, és ha el kell költözniük egy másik hotelbe, akkor sem mennek át egy másik városrészbe.

Rohadt dühös volt magára, hogy nem nézte meg a nő arcát, amikor az belépett a szobába. Persze akkor már késő lett volna ahhoz, hogy megkegyelmezzen neki. Most mindenesetre dupla munkát kell végeznie, és a fizetése nem emelkedik, sőt lehet, hogy a Lőrinc által említett prémium is ugrik. Viszont valamit tennie kell, hogy mielőbb megtalálja a lányt.

Egyetlen támpontja a mozi volt, a Cosmos.

Ben Castle végül mégiscsak kinyitotta a csatolmányt, hogy kinyomtassa a képet, amit majd odaad az embernek. Arra is gondolt, hogy az európaiak pénzén egyben elintéztethetné Rosart is, annak talán a PanStart is örülne, és őt sem idegesítené többé a gyógyszercég vezetője a kérdéseivel. Egyelőre azonban ezt elvetette, ebből nagy felfordulás lenne, és felmerülne az is, hogy kinek állhatott érdekében megszabadulni Manuel Rosartól – és azt többen tudják, hogy ők ketten nem kedvelték egymást. Egy ilyen eset netán Ben titkárnőjének halálát is új megvilágításba helyezné, tehát Rosar legfeljebb természetes halált halhat. Valami gyógyszer, futott át az agyán. Közben megnyílt a fotó a gépén.

Egy csinos diáklányt ábrázolt a kép. Szuggesztív volt a tekintete, vastag az alsó ajka, volt egy pici kis törés az orrában, keskeny, fiúsan helyes az arca. A hosszú, szőke–barna átmenetes haja leért majdnem a melléig. Iskolai kép lehetett, merev mosollyal, látszott rajta, hogy beállított.

Ahogy nézte a fotót, egyre erősebb volt a meggyőződése, hogy ezt a lányt már látta valahol. Nem pont ilyen volt, de valahol látta már…

Vajon hol a fenében?

Az a száj. Durcás, dacos. Igen, ez megvan. Hol látta? Hol látta?

Megvan! A tánciskola! Az egyik külföldi pár. A fiú magas, szőke, szemüveges, széles váll, keskeny csípő. A lánynak rövidebb és sötétebb a haja, mint ezen a fotón, rejtegeti a szépségét, dacosan néz a tanárnőre, nem akar ott lenni… igen, ő az. Nyilván ma is ott lesz az iskolában.

Kinyomtatta a fotót és a pár soros leírást, és felkészült, hogy még aznap találkozzon az emberrel, aki egyszer már felejthetetlen szolgálatot tett neki, amikor a titkárnője elkezdett szaglászni utána.

A barátságtalan motelszobában ültek, és elképedve olvasták a papírokat, amiket Noémi apja gyűjtött össze. Ezek alapján kiderült, hogy egy bizonyos PanStart X nevű cég nevében Krakics írt alá olyan céges iratot, ami alapján a PanStart részesedést szerzett a Naddser gyógyszergyártó cégben. Szerepelt egy–két átutalás a Naddser részéről, a PanStart és egy Amirin nevű cég számára, mindegyik több százezer dollárról szólt.

Aztán ott voltak a dokumentációk és még néhány fotó is a gyógyszerfejlesztésről. Ezekből Noémi semmit sem értett, Lábics se sokat. Volt azonban egy csomó kód, amiről az derengett a fiúnak, hogy a kódok egy–egy embert jelölnek. De azt egyszerre mondták, hogy itt az ideje, hogy felhívják S. Farkast.

– Rónai Noémi vagyok. – Úgy tartotta a telefont, hogy Lábics hallja, amit az ügyvéd mond.

– Hol van most, Noémi?

– Argentínában – mondta, és hallgatott. A vonal végén síri csönd volt.

– És hogy van?

– Tegnap egy férfi követett a szállodától egy moziig, ahová mentem, megjegyzem, nem szórakozásból. Ma reggel egy halott nőt találtak a hotelszobában, amit eredetileg az én nevemre regisztráltak. Megölték. A tévé is mutatta. Egy francia nő volt, akinek a hajszíne hasonlított az enyémhez. Nem mondhatnám, hogy túl jól vagyok.

– Ugye kiköltözött a hotelből? Mondja meg, hol van most!

– Nem hiszem, hogy Budapestről tudna segíteni. Most biztonságban vagyok.

– Tudja, hogy ki vagy kik vannak a nyomában?

– Igen, azt legalábbis tudom, hogy ki a megbízó. El fogom mondani. De leginkább azért hívtam, hogy a segítségét kérjem. Van nálam néhány… dokumentum. Talán bizonyítéknak is tekinthető, arra nézve, hogy kik a bűnösök.

– Noémi, én ki akarom hozni az apját a börtönből, de most az a prioritás, hogy maga biztonságban legyen.

– Én csak akkor leszek biztonságban, ha erre a gaztettre fény derül. Át tudom küldeni az iratokat, lefotózom, és elküldöm.

– Most a biztonsága a legfontosabb. Menjen el a magyar követségre…

– Csak viccel. Ott lennék a legkevésbé biztonságban, mert a bűnösöknek odáig biztosan elérne a kezük.

– Mondja el, hogy mit tud…

Jó húsz perccel később Noémi kimerülten tette le a telefont. Sok volt ennyi izgalom mára.

– Hozok két szendvicset, utána nézelődöm egy kicsit az interneten, később pedig elmegyünk Evához a táncórára.

– Nem leszek képes a tangóra koncentrálni.

– Koncentrálj rám, majd én koncentrálok a tangósétára – mosolygott Lábics. Noémi nem is értette, hogyan képes jókedvet színlelni az aznap történtek után.

– Nem jó hír. Nyilván már azt is tudja a lány, hogy a nyomában van valaki – mondta idegesen Lőrinc. Krakics remélte, hogy a Sánta jó hírt visz neki, ehelyett közölte, hogy az emberük elpuskázta a dolgot. – Marok nem fog visszamenni a hotelbe, ahonnan szinte biztosan elköltözött a lány is, hacsak nem teljesen hülye és gyanútlan.

– Emlékszel rá, hogy beszéltem az egyik informatikussal arról az e–mailről, amit kaptam? – kérdezte töprengve Krakics. – Azt mondta, ne foglalkozzam vele, és ne klikkeljek rá, főként ne adjam meg a fiókom adatait, mert akkor én engedem be őket, és láthatják a leveleimet. Már többször gondoltam rá, hogy talán a lány akart betörni a levelezésembe… Mi lenne, ha megadnám nekik az adatokat, de előtte írnék egy e–mailt valakinek egy fontos találkozóról, ami Buenos Airesben lesz majd az egyik emberünk és egy másik férfi között? Erre tuti odamenne a lány. Egy nyilvános helyre. Míg azt hinné, hogy ő az üldöző, közben a mi emberünk lesz az, és simán elkaphatja.

– Adathalász e–mailek ezreit kapják az emberek. Honnan veszed, hogy ő volt? Ahhoz azért érteni kell a hackeléshez.

– Nem tudom. Én nem szoktam ilyet kapni, pláne nem erre a címemre, amin régen csak veled, aztán még Rónaival leveleztem.

– Megpróbálhatjuk – vont vállat a Sánta. – Csak az nem világos, hogy mit tudhat a lány. Elvileg semmit. Honnan jutott volna el hozzá bármilyen adat?

– Rohadt nagy baj lenne, ha kiderülne bármi is, Lőrinc.

– Tudom. Persze.

– Akkor nincs mese, megadom a fiókadataimat, de előbb írok egy kamu levelet egy kamu címre. Ehhez egyeztetnünk kell Marokkal. Beszélj vele gyorsan, találjon ki egy időpontot és egy találkozási helyet, ahol kijavíthatja, amit elszúrt.

Nem sokkal később elment az e–mail egy frissen létrehozott ingyenes címre, a következő szöveggel:

Menjen holnap délben az Obeliscóhoz, ott megkapja az anyagot.

– Nem fogunk lebukni, ha ott öli meg a lányt? – kérdezte a Sánta.

– Nem fogja ott megölni a lányt. Ha egy csöpp esze van, túszul ejti, és máshol végez vele. Egyébként sem vezet a másik címre semmilyen nyom. Nem tudják, kinek írtam. Egy biztos: nem Maroknak.

– Hű, nekem ez egyre… egyre inkább úgy érzem, hogy csúszunk bele valamibe, amiből aztán nem tudunk kiszállni.

– Túlságosan beszari vagy. Nem kerülhet máshoz a készítmény, és nem tudhat meg semmit a lány. Az apja kiszimatolta a Naddsert, de az igazságot ő sem tudja. Egyszerűen csak azt hitte, hogy pénzt mosunk a segítségével, és ezért akart kiszállni. De ha a lánya továbbmegy… akkor nagy gáz lesz.

– Én nem hiszem egy tizenéves lányról, hogy olyan…

– Nem érdekel, mit hiszel, Lőrinc. – Krakics egy kézmozdulattal lezárta a témát. – Ha a lány nem jön vissza, akkor megnyugodhatunk.

– Csak azt akarom mondani, hogy szerintem semmit sem fog megtudni a lány, főleg nem az új cuccról. Akkor meg minek…

– Hagyd abba! – Krakics arca elvörösödött, most mutatta először a düh jelét. – Nem érdekelnek a feltételezéseid. Ha a lány akarta ellopni az e–mailjeimet, akkor holnap délben ott lesz annál a rohadt Obeliscónál. Ha nem, akkor az emberünknek csipkednie kell magát, hogy mielőbb megtalálja.

Odakint sötét volt, és néma csend. Odabent, az irodában azonban égett az összes lámpa, és hat ügyvéd, valamint a titkárnő ült a tárgyalóban. Dőr lóhalálában megérkezett a reptérről. Aznap már másodszor józanodott ki, komolyan megviselte a ciprusi ügyvéddel és a PanStart ciprusi kamu tulajdonosával eltöltött délelőtt.

Az egyetlen új információja az Amirin Rose cég volt, amelyről eddig nem esett szó, úgyhogy egyből elő akart hozakodni vele, hívta is S. Farkast a reptérről telefonon, hogy meg tudja–e várni. A főnöke közölte, hogy nyugodtan menjen, még dolgoznak. A tárgyalóba benyitva azt látta, hogy az ügyvédek ingujjban néznek a nagy monitoron valamilyen dokumentumokat, az ovális asztalon egy hatalmas tálcán pizzaszeletek sorakoznak. Dőr elcsodálkozott. Ha a partnerügyvédek is bent maradnak kilenc után, annak oka van.

Még azt hitte, hogy ő rukkol elő új információval – ehhez képest, mint kiderült, a Rónai lány aznap jelentkezett, méghozzá Argentínából, és egy halom iratot küldött át nekik. Ezek egy része számára kínai volt: a gyógyszerrel kapcsolatos kísérleti leírás. De azt tudta, hogy ez már eléggé nagyszabású ügy, nem „egyszerű” sikkasztás.

– A gyerek veszélyben van, úgyhogy nincs sok időnk – mondta S. Farkas. – A kutatási dokumentáció nyilván nem teljes, másrészt pedig egyikünk sem érti, hogy mi van benne. Kereshetnénk kapcsolatot vegyészhez, de nekünk nem az az elsődleges, hogy bebizonyítsuk, hogy valóban ilyen szert kotyvasztanak abban a laborban, hanem az, hogy a Rónai gyereket biztonságban tudjuk, és megkeressük azokat a pontokat, amelyek az apja, illetve a védelem mellett szólnak.

– Találtunk egy tizennyolc kódból álló listát a pakkban – bólintott S. Farkas. – Azt gyanítjuk, hogy egy–egy kód valójában egy–egy embert jelöl, akin a kutatók kísérleteket folytattak, de sajnos nincs semmilyen dokumentáció, ami ezt alátámasztaná.

– Biztosan van Argentínában is nemzeti gyógyszerészeti intézet…

– Erre most nincs időnk – intett S. Farkas. – Nem ismerjük a helyi viszonyokat, és azt sem, hogy mennyi idő, mire elindul egy vizsgálat. Lehet, hogy Rónai kémkedett, vagy bármi előfordulhat. Nem kutakodhatunk sokáig, mert a lányt megölik.

– Haza kell jönnie. Már megtalálta a papírokat. Biztonságba helyezzük, és kitalálunk valamit.

– Nem tudjuk, hogy ezek a papírok egyáltalán bizonyítanak–e valamit, leszámítva azt, hogy a PanStartnak Krakics bizonyosan aláírója. Sajnos, bármit akart is bizonyítani Rónai, ez édeskevés lesz. És hogy a lány hazajöjjön? Ha igaz, amit feltételez, akkor a nyakam rá, hogy a repteret figyelik, de egyébként is gyors megoldás kellene. A lány biztonsága az első.

– Akkor passzolok.

– Nem, nem. Ilyen könnyen nem lehet feladni. Gondolkodunk, mert kell, hogy legyen megoldás. Ott a pizza, hátha segít – mutatott az ügyvéd a tálcára. Dőr gyomra az étel látványa ellen is tiltakozott.

Lábics Ben Castle korábbi, amerikai munkahelyén kezdte a kutakodást, de olyan erős védelmi rendszerrel találkozott, amit csak jelszóval lenne képes feltörni, és a kísérletezgetésre most nem volt ideje. Csak remélni tudta, hogy Drid, a hacker, aki már korábban is megszerzett neki néhány adatot, utána tud nézni Castle szakmai múltjának, és főként azt remélte, hogy nincs olyan pénzdíjas pókerverseny, ami elvonná Drid figyelmét a kutatástól.

Üzent a titkosított csatornán, aztán nekiállt a Naddser dolgozóiról keresgélni a LinkedIn–en, az üzleti közösségi hálón. Amikor begyűjtött tizenkét nevet, úgy döntött, hogy rájuk keres a Facebookon, hátha egyikük közlékenyebb a privát profilján, és nem figyel az adatvédelemre. A tizenkettőből nyolcnak megtalálta a profilját, közülük négyen csak a profilképüket és borítóképüket láttatták, az ismerőseiket nem, egyvalaki képregényfigurákat és idézeteket posztolgatott, egy másik a megjelöléseit is ott hagyta, de átpörgetve nem talált rajta semmi olyat, amibe belekapaszkodhatott volna. Viszont ketten, úgy tűnt, egyáltalán nem foglalkoznak az adataik védelmével. Egyikük, aki asszisztensnek jelölte meg a foglalkozását, napi rendszerességgel posztolgatott, hol a kutyájáról, hol a pasijáról, hol mindkettőről, tele volt a profilja a közös nyaralási képeikkel. A másik egy vegyész volt, aki felpakolgatta a családi fotókat, a barátaival a sörözős és focimeccses képeket, felrakott magáról néhány fotót, amint egy Boca Juniors–meccsen szurkol kék–sárga mezben és kipingált arccal, és a legfrissebb bejegyzések szerint Antiguán áztatta magát a Karib–tengerben. Egy másik, egészen friss fotón egy férfival ültek a tengerben, röhögtek, és mexikói sörösüveget lóbáltak a kezükben.

A másik férfi arca ismerősnek tűnt, ezért Lábics visszapörgette a többi profilt. Kisvártatva meg is találta. Paolo Fernandez volt az illető, akinek csak a neve és a profilképe volt publikus. Tehát a vegyész éppen együtt nyaral egy kollégájával. Visszakereste a vegyésznél, hogy mit írt ki a képhez, bepötyögte a fordítóprogramba, és a következő szöveg jelent meg rajta: „A legjobb vegyész és a vezető informatikus eláztatja magát.”

A Naddser vezető informatikusa, Paolo Fernandez, valamint Julio Dores, a Naddser vegyésze tehát éppen Antiguán nyaral. A fotók tanúsága szerint három napja érkeztek oda, feltehetően mindketten családostul.

Lábicsnak volt két neve, két dolgozó, akik biztosan nincsenek most bent a Naddserben.

Gyorsan keresgélni kezdett a kutyás nő profilján. A nő tényleg nem tartott attól, hogy rosszindulatú támadás célpontja lehet. Volt ott bizony munkahelyi fotó is, amin egy másik nővel vigyorognak, tortával a kezükben egy céges partin, és ott van az íróasztalon a nő céges belépőkártyája. Lehúzta a képet a desktopjára, majd belenagyított, és készített egy képernyőfotót. Most már azt is tudta, hogy néz ki egy belépőkártya a Naddsernél.

Már csak ki kell nyomtatnia valahol.

– Találtam valamit – mondta Noéminek, aki még mindig az iratköteget tanulmányozta. – Attól tartok, be kell jutnom a Naddserbe ahhoz, hogy az apád által írt bizonyítékokat megszerezzük.

– Ma éjjel?

– Éjjel nem jutunk be. Most megyünk, munkaidőben. Te megvársz kint. De előbb még kinyomtatunk ezt–azt, és egy kicsit bevásárolunk.

A Naddser Buenos Aires külvárosában, egy ipari negyed szomszédságában helyezkedett el. Lábics a nyakában egy Naddser–belépőkártyával, kezében kartondobozzal állt meg a recepció előtt, a sorompónál. Taxival vitette magát a bejáratig, Noémit kicsit előbb kitették.

Tudta, hogy kockáztat, de nem volt más választása.

Ráadásul nem beszél spanyolul.

– Paolo Fernandez bízta meg a cégünket azzal, hogy amíg ő Antiguán nyaral, szállítsam be a pendrive–okat, és telepítsem fel a legújabb frissítéseket a titkárnője gépére – mondta a portásnak, és megmutatta a belépőkártyát, amit nem sokkal korábban készíttetett, majd letette a földre, és kinyitotta a dobozt, hogy a recepciós lássa a tartalmát, a pendrive–okat. Elővette a számlát is, amelyen megrendelőként a Naddser és Paolo Fernandez neve szerepelt. A recepciós csodálkozva felhúzta a szemöldökét, és a fülkéjébe ballagott, majd felemelte a telefont. Lábicsba beszorult a levegő, de igyekezett bambán mosolyogni. Az őr intett neki, hogy menjen közelebb. Amikor odaért a fülkéhez, a portás odanyújtotta neki a kagylót.

– Halló, Reni. John Gudman vagyok a Treeshartól – mondta angolul. Sikerült kiderítenie, hogy Reni lehet Fernandez titkárnője, és a kapcsolati hálóból arra tippelt, hogy egy Treeshar nevű cégtől rendeltek ilyen–olyan fejlesztéseket. – Paolo mondta, hogy míg ő a Karib–tengeren lógatja a lábát, hozzuk be a megrendelt árut, és frissítsem a gépét.

– Kicsit lassabban, John – hallotta a választ. – Nem olyan jó az angolom. Mióta alkalmaz a Treeshar külföldieket?

– Igazság szerint ösztöndíjas vagyok. Még egyetemista. Szerettem volna világot látni, és kaptam egy ösztöndíjat, három hónapig a Treesharnál dolgozom egy nemzetközi csereprogram keretében. Tudja, fejpénzt kapnak utánunk, diákok után. De ne aggódjon, a frissítést fel tudom rakni.

– Oké. Nekem ugyan nem szólt erről, de az is igaz, hogy az utolsó munkanapján már nagyon utazási lázban égett. Ismerik egymást?

– Egyszer beszéltünk, még az elutazása előtt. Mondtam, hogy én vagyok a lótifuti.

– Jöjjön.

Visszaadta a telefont, és alig várta, hogy letörölhesse a homlokáról az izzadságot. Ez kemény volt, és még koránt sincs vége. Zsebre dugta a hamis kártyát.

Reni a főépület üvegaulájában várta, és beléptette a saját kártyájával. Nagy szerencse, mert a kamu kártyával semmire sem ment volna itt. Reni huszonéves, barna hajú, copfos lány volt, virágos szoknyában riszálta magát, fehér blúz feszült a mellén, a vádliját kiemelte a fekete, magas sarkú cipő.

– Hát nem tudom, John, hogy fog boldogulni a gépemmel, kicsit félek odaadni. Maga még nagyon fiatal… ért hozzá egyáltalán?

– Persze. Műszakin tanulok.

– Hová valósi?

– Romániába. – Ezt már jó előre kitalálta. Az igazságot nem akarta megmondani, ez a PanStart miatt akár gyanút is kelthetett volna, de ha románul akarják tesztelni, akkor majd kamuzik valamit, hátha beveszik.

– Hát jöjjön – mondta a nő, és bevezette egy tágas, világos irodába. – Ez a gépem – mutatott az íróasztalra. – Azért ugye megmondja az azonosítóját, hogy lekérdezhessem a Treesharnál?

Lábics bólintott. Közben arra gondolt, hogy itt most megbukhat. A Treeshar azonosító kódrendszerét nagyjából átlátta, szintén a közösségi médiát használta a kutatásaihoz, és talált is egy névhez kötött azonosítót, amelynek a tulajdonosa volt olyan laza, hogy a Facebookra kiírta, hogy orrműtétből lábadozik otthon.

Bemondta az illető azonosítóját. Még mindig mondhatja, hogy rossz azonosítót kapott… de ha rájönnek, az már necces lesz.

Reni bólintott, és felírta egy cédulára a kódot. Majd megkérdezte:

– Szüksége van valamire a frissítéshez?

– Esetleg egy kávéra – mosolygott megnyerően, és letette a dobozt az íróasztalra. – Ebben van egy csomó pendrive.

– Paolo pendrive–okat rendelt? Hát, ő tudja. Rendben, hozom mindjárt a kávét. Üljön le, becsukom a levelezést, aztán a magáé a gép. Csak el ne szúrja, tudja, a főnököm háklis rá.

– Rendben. Mondja, megírna nekem egy levelet a frissítésről spanyolul? Gondolom, nem tud minden kolléga angolul.

– Hát erre akár mérget is vehet. Diktálja, és írom.

Lábics el se hitte, hogy ekkora szerencséje van. A nő egyelőre nem telefonált senkinek, nem ellenőrizte az azonosítót, amit tőle kapott, hanem bepötyögte egy üres dokumentumba a levelet, ami egyébként nem adhatott okot számára a gyanúra, elment a konyharészbe, ő pedig birtokba vette a gépet. A zsebéből kivett egy pendrive–ot, a korábban általa megírt trójai vírust pedig Reni nevében elküldte Reni levelezőlistájáról a laborosoknak.

Még el sem készült a kávé, de addigra ott volt a laborosok postafiókjából az informatikus titkárnőjétől egy levél egy linkkel, a következő szöveggel: „A rendszert frissítettük. Kérem a kollégákat, lépjenek be újra, hogy a rendszert továbbra is biztonságosan használhassák! Köszönöm. Reni, Paolo nevében.”

Mivel Reni még nem tért vissza, kinyitotta az intranetet, és megkereste a megosztott dokumentumokat. A labor feliratúhoz ment, és egy másik pendrive–ra ráhúzott annyi adatot, amennyit csak tudott. Mire Reni megérkezett a kávéval, a monitoron ugyanaz a kép jelent meg, mint amikor elment, és Lábics felállt a székről.

– Nem megy? – kérdezte a nő. Tetszett neki a fiú, becsületes arca volt, és egzotikus is ezzel a szőke hajjal, világos szemmel.

– Kész. Nem volt semmi különös. Egy link, és ráfrissítettem, ennyi. A laborosoknak is meg fog jelenni, ne izguljon, ha hívják, jobb, ha ők is lefrissítik, mondja csak meg nekik nyugodtan.

– Azok idióták – legyintett a nő, és Lábics kezébe nyomta a kávét. – Látom, hogy nagyon meleg van itt. Valami baj lehet a légkondival. Ahhoz nem ért?

– Sajnos nem – vigyorodott el a fiú. Lassan elkortyolta a kávét. – Szuper volt, de sajnos mennem kell. Még két helyre küldtek, aztán referálok odabent.

– Öröm magával dolgozni. Nem olyan lassú, mint akiket ki szoktak küldeni.

Mosolyogva váltak el egymástól, és Lábics próbált nem túl gyorsan lépkedni a porta felé. Remélte, hogy Reni elfelejti leellenőrizni az azonosítóját a Treesharnál. Vagy ha megteszi, akkor csak később… vagy esetleg a Treesharnál rábólintanak, hiszen ez egy létező azonosító kód. De azért jobb iparkodni.

Mire kiért, mégis úgy érezte, hogy legalább tíz évet öregedett.

És még az akció sikerességében sem lehetett teljesen biztos.

15.

– Beszédem van veletek – közölte a nagyi. Este megérkezett András is, és együtt mentek a színház melletti kis utcai étterem felé. Süvített a szél, barátságtalan hideg volt, de legalább nem esett sem a hó, sem az eső. Niki kézen fogva andalgott Andrással, egy vastag sálat tekerve a nyaka köré, de a nagyi belépett közéjük.

– Majd odabent, jó?

– Naná, hogy bent. Nem akarok megfagyni.

Alighogy leültek, Niki nagyanyja megköszörülte a torkát.

– Valami nagyon fontosat hallottam. Azt hiszem, ez most valódi bűnügy.

– Ne már. Ne találj több bűnügyet, nagyi.

– Tessék csak mondani – mosolygott András.

– Kihallgattam egy beszélgetést. Dr. Tóth János beszélgetett dr. Kalocsai Tímeával. Igazság szerint udvarolni próbált neki.

– Ez azért nem bűncselekmény.

– Nem, de amiről beszélt… ez a doktor Tóth az egyik pszichiátrián dolgozik. A főnökét Szerdavári Lászlónak hívják. Na most, doktor Tóth elmesélte, hogy Szerdavári egy kísérletet végez az osztályán. Úgy értettem, hogy tilos vagy titkos kísérletet.

– Nagyi, félreértetted. Nem a boszorkányok korában élünk.

– Hát nekem úgy hangzott, hogy pontosan ez a helyzet.

– Biztos, hogy nem jól tetszett érteni – rázta a fejét mosolyogva András, majd amikor a pincér odalépett hozzájuk, leadta a rendelést. Ahogy a pincér elment, a nagyi folytatta.

– Hát én nem hiszem, hogy rosszul értettem, a fülem még jó.

– Ez a feltevés filmforgatókönyvnek pazar, de valós alapja nem lehet – közölte határozottan András. – Az az orvos, aki ilyet elvállal, egy életre elvágja magát, és a hűvösön végzi. Különben is, letették az esküt…

– Nagyi, teljesen hihetetlen, amit mondasz – sóhajtott Niki. András rámosolygott: végre a lány is normálisan gondolkozik, és nem ugrik rá minden blőd dologra. Aztán újra megszólalt.

– Jut eszembe, tetszik tudni valamit Kornélról?

– Kornélka? Festeget.

– De a múltjáról, terveiről…

– Mire célzol?

– Tetszett már látni, hogy mit fest?

– Nem akarom zavarni.

– Csak azért kérdezem, mert egyszer, régen gyanúba keveredett.

– Te lenyomoztad az albérlőmet?!

– Ismerős volt az arca. Rájöttem, hogy pár éve belekeveredett egy festményhamisítási ügybe, de végül megúszta, tehát nem tekinthető bűnösnek.

– Na ide figyelj, András, ez az én ügyem! – pattant fel hirtelen a nagyi. – Az rendben van, hogy nyomozó vagy, de nem vesszük el egymás ügyét! – Egészen vörös volt az arca a dühtől.

– Nagyi, miről beszélsz?

– Kornélkát én fogom lebuktatni! – nyomta a mutatóujját a mellkasába az öregasszony. – Őt én találtam, én szimatoltam utána hónapokon át, én győztem meg, hogy hozzám költözzön, és amikor elkészül a képekkel, amiket átadna majd annak a galériának, amelyik megrendelte tőle, és amelyik az én régebbi munkaadómnak a riválisa, akkor én fogom lebuktatni! Nem te, nem a rendőrség, hanem én!

Niki megdöbbenve hallgatott. Nem is jött szó a szájára. Hogy micsoda? A nagyanyja befogadott egy festményhamisítót a házába, csak azért, hogy kivárja, hogy az ott hamisítson egy csomó képet, és majd a végén lebuktathassa?

– Ez nagyon veszélyes játék – mondta András.

– Én akarom lebuktatni! Majd szólok, ha jöhetnek a kollégáid, de oda ne dugják az orrukat, amíg nem jelzek, hogy itt az idő! Mit gondoltok, talán azért dolgoztam ennyit, hogy most elvegyétek a dicsőséget, vagy hogy szagot fogjon és eltűnjön?

– Nagyi… Tényleg befogadtál egy bűnözőt, csak hogy lebuktasd?

– Igen. Ez lesz az első valódi szakmai sikerem. Unom már a megcsalásokat, a titkárnőjükkel félrelépő igazgatókat. Jó, a tetoválós történet kicsit izgalmasabb volt, de alapvetően nem elég eseménydús az életem. Úgyhogy el a kezekkel Kornélkától! Ő az enyém.

Niki Andrásra nézett. Kétségbeesés volt a tekintetében, de a férfi vigyorogva vállat vont, mintegy üzenve: a te rokonod.

– Szóval tudtad, hogy hamisító?

– Igen. És a rivális galériát látja el megrendelt képekkel. Szinte tökéletes hamisítványokat készít. Sosem másol le egy–egy festményt, hanem az adott művész stílusában megkomponál egy saját képet. Sajnálom is őt, mert nagyon tehetséges, csak sajnos rájött, hogy míg a saját nevével nem tudja eladni a műveit, addig egy–egy, már rég halott festőt kiválóan utánoz, és úgy még pénzhez is jut. Nagyon tehetséges fiú. De hát lecsukatom.

Niki már józanul is kótyagosnak érezte magát, úgyhogy belekortyolt a borba, aztán úgy döntött, megérdemli, hogy kiigya a maradékot is a poharából.

A nagyanyja mindig tud meglepetésekkel szolgálni neki.

Újra a motelszobában ültek, a franciaágyon, Lábics nekidőlt a falnak, felhúzta a lábát, és a combján tartotta a laptopját. Nem akart hinni a szemének: a laborban Castle kivételével mindenki ráklikkelt a linkre, és megadta a felhasználónevét és a jelszavát.

Megvolt az összes név a laborból, az összes jelszóval.

Innen játszi könnyedséggel át tudja nézni a dokumentumaikat. Hihetetlen, gondolta, hogy egy egyszerű, saját maga által gyorsan megírt trójai vírussal át tudta törni a gyógyszergyár védelmi rendszerét.

A letöltött dokumentumból, amit az intranetről szedett le még a helyszínen, megtudta, ki Castle helyettese, és az ő anyagaival kezdte. A word dokumentumokat lehúzta, és megnyitotta a legfrissebbet, ami a rosar.doc nevet viselte.

Egy levél volt benne, spanyolul. Lábics elővette a fordítóját, és elkezdte bepötyögni a levelet. Bár talán nem tökéletes nyelvhelyességgel, de ezt a szöveget olvashatták pár percen belül:

Tisztelt vezérigazgató úr!

Csatoltan fogom küldeni a felvételeket. Ezek mind Castle titkos kísérletéhez kapcsolódnak. Hatvan kísérleti páciens érintett, és egy orvos. A kísérletek arra irányulnak, hogy a készítmény kiváltja–e a „kívánt hatást”, vagyis valóban okoz–e skizofréniás tüneteket a tesztalanyoknál. A dokumentáció alapján a kísérletek immár másfél éve folynak, és van olyan kísérleti alany, akinél a szer visszafordíthatatlan skizofréniát okozott.

A kísérleteket a PanStart finanszírozta, legalábbis nyolcvanöt százalékban, és ha Naddser–pénzt is fektetett Castle a kutatásba, akkor azt a D–1334Z fejlesztési pénzéből önhatalmúlag csoportosította át.

Kérem, jelezze telefonon, ha kérdése van! Ez a dokumentum meg fogja semmisíteni önmagát 24 órán belül, és a fotók is eltűnnek a gépemről, kérem, gondoskodjon a lementésükről.

Lábics izgatottan tovább klikkelgetett a kutató dokumentumai között, és egyszer csak ráakadt egy fotókat tartalmazó mappára. Beleklikkelt, és vissza kellett fognia magát, hogy ne kezdjen ugrálni az ágyon. Ott volt a lista. A gyógyszerkísérletben részt vevő páciensek neve, címe, mindenféle azonosítója, illetve egy orvos neve, pecsétszáma.

Hát ezért akarják megölni Noémit. Ezért kellett Noémi apját börtönbe juttatni. Mert ez a gyógyszercég tiltott emberkísérleteket végez, és nem a gyógyítás a cél, hanem a megbetegítés! Mindezt Krakicsék pénzelik, feltehetően feketén, de mivel a Naddser részben már az övék, ahogy beteszik a pénzt, még többet ki is tudnak venni a már forgalomban lévő gyógyszerek nyereségéből.

Elképesztő.

– Uramisten. Tennünk kell valamit! Ráadásul utálok belegondolni, hogy egy ilyen cég gyógyszerével kezelik anyut is! Mit tehetünk? – kérdezte Noémi.

– Gondolkozom.

– Gyorsan kell lépnünk, és minden bizonyítékunk megvan. Ezzel már nyugodtan fordulhatunk a rendőrséghez, nem igaz?

– Szerintem félő, hogy elkezdik majd megsemmisíteni a nyomokat. Nem tudunk spanyolul, csak a szótár segítségével fejtünk meg egy–egy mondatot, és reméljük, hogy nincs benne félrefordítás. Nem tudom, hogy megértenék–e a nyomozók, hogy pontosan miért fordulunk hozzájuk, amikor tulajdonképpen mi sem látjuk át, hogy miből is álltak a kutatások. Ráadásul azt sem tudjuk, hogy nincsenek–e beépített embereik… Valóban gyorsan kell cselekednünk, de attól tartok, hogy egyelőre nem mehetünk haza.

– Akkor mit teszünk?

– Elmegyünk Evához. Neki, ha jól értem, elég kiterjedt a kapcsolatrendszere.

– Zozó, Eva egy idős nő. Hogy tudna segíteni?

– Nem tudom. De visszavár minket.

A tangó nagyon ment aznap Lábicsnak, legalábbis vezetni tudta Noémit, aki száz százalékig a fiúra bízta magát. Már annyi mindent megtett érte… mindent. Nélküle semmire sem jutott volna. Hagyta, hogy vezesse, és tudta, hogy egyáltalán nem hasonlít a tangóra a táncuk, vagyis inkább a sétájuk, mégis megvolt köztük az összhang.

Elhallgatott a zene.

– Az ölelőtartást gyakoroljuk – mondta Eva. Ez az, ami a múltkor nem ment, Noémi mindig belenevetett Lábics arcába. De ma már nem volt miért nevetnie. A fiú megérintette a hátát, tenyerébe vette a kezét, és Noémi ahelyett, hogy a testével hátrált volna, egyenes háttal állt, és nem zavarta a csökkenő távolság. Eddig Lábicsot érzelmek nélküli robotembernek gondolta, de az elmúlt napok és órák átírták az előítéleteit. Lábicsban megbízhat. Még akkor is, ha nem nőnek nézi, hanem barátnak. Több ez, mint egyszerű barátság. Megtett érte mindent, sokkal többet, mint ami egy baráttól várható. Egyenesen és komolyan a szemébe nézett.

Elindult a zene, és ők is elindultak. Nem hibázták el a kezdeti lépéseket, az első nyolc lépés gyönyörűen ment, most először. Fogva tartották egymást a tekintetükkel. Együtt mozdult a testük, és a lány incselkedni kezdett, a teste volt, ami incselkedett, és a tekintete. Lábics elmosolyodott, hátralépett, majd hirtelen magához húzta. Noémi megpördült a tengelye körül, a mellkasa finoman hozzáütközött Lábics mellkasához, a tekintetük tartotta őket össze, majd a lány apró mosollyal nekitámasztotta a tenyerét a fiú mellének, és ellökte magától. Aztán követte.

– Bravó! – kiáltotta Eva, és tapsolni kezdett.

Noémi hirtelen nem is fogta fel, hogy nekik szól a tanárnő tapsa.

Korábban ért véget az óra a szokásosnál. Augustina másodikként hagyta el a termet. Ben nélkül nem volt izgalmas a táncóra, Santiago pedig már előtte elrohant valahová. Nem volt miért maradnia neki sem. Farmert húzott, tornacipőt, leeresztette a haját, felvett egy rövid ujjú pólót, és átszelte az udvart. Odakint már sötét volt, de még mindig kellemesen meleg. A levegőben volt a szabadság, a hétvége illata, alig volt forgalom. Pont az orra előtt húzott el a busz, dühösen utánaintett, aztán nekidőlt a megállóban a házfalnak. Most legalább negyedórát kell várnia.

Ahogy várakozott, egy ismerős fekete autóra figyelt fel. Lassan gurult végig az utcán, elhaladt a buszmegálló előtt, és végül lehúzódott az út szélére. Ben! Érte jött! Elindult felé, amikor észrevette, hogy a túloldalról valaki egyenesen Ben Porschéja felé tart. Megállt a vezetőoldali ajtó mellett, egészen közel a kocsihoz, és az ablakon keresztül beszélgetni kezdett a bent ülővel. Augustina lelassította a lépteit: Ben állítólag az ő érdekében nem szokta bemutatni az ismerőseinek. Ez a férfi úgy van felöltözve, mintha tél lenne, futott át az agyán. Ő megsülne bőrdzsekiben.

Ben átadott egy paksamétát a férfinak, majd az intett neki, és hátralépett a kocsitól. Augustina nekilódult, de már látta, hogy nem fog időben odaérni, mert a Porsche indexe villogni kezdett, és Augustina hiába szedte a lábát, Ben húzta a kormányt, gázt adott, és pár másodperccel később a lány szeme elől már a kocsi hátsó lámpája is eltűnt.

Mi volt ez? A férfi egy lámpa alatt figyelmesen átnézte a papírokat, aztán összehajtotta, és becsúsztatta a bőrdzsekije belső zsebébe. Augustina már majdnem mellette volt, amikor a férfi újra kivette a papírt, és rámeredt, aztán a távolba nézett, újra a papírra, begyűrte a zsebébe, és sietős léptekkel elindult.

Most vette észre, hogy a férfi nem csak Benre várhatott. Igen. Az európaiak a tánciskolából, őket követte. A lány, akinek mindig másmilyen a frizurája, most majdnem fehérszőke, alig ismerte meg a mai órán, hacsak nem a szögletes mozdulatairól. És a magas fiú, akiből jó tangótáncos lehetne, ha áldozna néhány évet a tanulásra. Még az sem lehetetlen, hogy ők ketten a lánnyal harmonikusan tudnának együtt táncolni, ma Augustina megérezte az erőt közöttük.

Nem volt mit tenni, Augustina a bőrdzsekis után lopakodott. Az utcán alig lézengtek, pedig ilyenkor indul a péntek esti élet, de most minden olyan csendes volt, a zajok puhává váltak, tiszta volt az este, nem lehetett a kipufogók bűzét sem érezni… elcsendesült az egész környék. Augustina szíve a torkában dobogott, olyan érzése támadt, hogy mindjárt történik valami…

Ösztönösen haladt a férfi nyomában, tőle pár méterre lemaradva. Egyszer csak arra lett figyelmes, hogy a férfi benyúl a dzsekijébe, és előhúz valamit. Az utcai lámpa fénye megvillant a tárgyon, és látni engedte a formáját. Egy fegyver. Valójában minden nagyon gyorsan történt, de Augustina mégis lassított filmfelvételként látta maga előtt, ahogy a férfi felemeli a fegyvert, és az előtte haladó párra szegezi.

– Segítség! – kiáltotta ösztönösen, és ezzel egy időben beugrott egy kapualjba. A kiáltását visszhangozta az utca, hallott egy tompa pukkanást, de mire előjött a rejtekhelyéről, hiába nézett abba az irányba, ahol az imént még a férfit és a párt látta, mindhármukat a köd nyelte el.

Amint Lábics meghallotta a kiáltást, megragadta a lány kezét, és szinte beestek a közeli kapualjba. Valami becsapódott mellettük, csak a szelét érezték. Lábics biztos volt benne, hogy rájuk lőttek.

A gyilkos követi őket. Mögöttük van, és mindjárt odaér, fegyverrel a kezében. Lábics állt a kapuban, és nézte a kaputelefont. Egy kód. Egy kód kellene.

Bár szinte lehetetlennek tűnt, de hátha az Amerikai útihoz hasonló pofonegyszerű kódolást használják itt is. Kinézett egy lakásszámot, és villámgyorsan pötyögte a kódot.

A kapunyitó felberregett. Isteni szerencse. Belökte elsőként Noémit, majd utánaugrott, és berántotta a kaput. Tudták, hogy csak másodperceken múlt az életük.

– Futás – mondta Lábics, és meglökte a lány vállát. A bejárattól rohantak a lépcsőház felé, amikor ismét hallották a pukkanást az ajtóban. Az az őrült szét fogja lőni a zárat?

Még sosem volt ilyen megnyugtató a távolról jövő sziréna hangja, mint most.

– Hogy fogunk kimenni?

– Fogalmam sincs.

– Kint vár ránk? – Noémi fáradtan nézett Lábicsra.

– Nem tudom.

– Nem maradhatunk itt reggelig. Nézzünk körül, gyere!

A lépcsőházból lefelé is vezetett lépcső, és a lány elindult rajta.

– Hová mész?

– Nem tudom.

Noémi óvatosan tapogatózva haladt lefelé a lépcsőn, a forduló előtt levette a táncolós szandálját, és mezítláb ment tovább, nem törődve a kosszal. Lábics bekapcsolta a telefonján a zseblámpa funkciót, és követte. A forduló után látták, hogy a tárolókhoz jutottak, a sötét folyosót vasajtók szegélyezték. Leértek, és megálltak. Nagyjából húsz méter hosszú a folyosó, félúton egy beszögelléssel, amelyből egy használt kanapé fele lógott ki, a folyosó végét egy rácsos ajtó zárta. Illetve nem zárta: Lábics odavilágított, és rájöttek, hogy az ajtó nincs bezárva.

– Átvezet a szomszéd ház pincéjébe – suttogta, és ösztönösen eloltotta a zseblámpát; tudta, hogy gyorsan lemeríti a mobilját.

Elindultak a sötétben a folyosó vége felé, de hirtelen a távolból felvillant egy fénycsóva. Noémi egy pillanat alatt beugrott a beszögellésbe, Lábicsot maga után húzva. Hangtalanul átmásztak a kanapén, és mögé bújtak, a lány lehasalt, és bekúszott alá. Hamarosan megérezte Lábics testét maga mellett.

A kanapét megdöntve támasztották a beszögellésbe, úgyhogy a folyosó felől csak pár centis rés volt alatta. Mindketten visszatartották a lélegzetüket, ahogy a fény elhaladt előttük. Bakancs volt a férfin, ennyit látott belőle a lány, egy katonai bakancsot. A támadójuk mögéjük is bevilágított, de pár másodperc múlva már ment is tovább. Abba a házba tartott, ahonnan ők lejöttek a pincébe. Hallották, ahogy felmegy a lépcsőn.

Lábics megbökte a sokkban lévő lányt, aki mozdulni sem bírt.

– Induljunk – súgta. – Visszajön, és megtalál. Van egy kis előnyünk.

Még mindig hangtalanul kimásztak a kanapé alól, Lábics kinézett a sötét folyosóra, majd a kezét nyújtotta Noéminek. Futni kezdtek a szomszéd ház pincéjébe, át a folyosón. Mögöttük valami zörgött, Noémi majdnem felsikított, de Lábics hátulról befogta a száját.

– Patkány – súgta, és meglökte a lányt. Futottak tovább. Végre elérték a lépcsőt, itt Lábics állt az élre. Feljutottak egy másik régi épület lépcsőházába. A kapuban Lábics óvatosan kinézett az utcára, majd intett a lánynak. Futni kezdtek, és az első utcán, nagyjából ötven méterre a kaputól befordultak. Egy kétszer kétsávos útra jutottak, ismét futásba kezdtek, majd Lábics beállt az első útjukba akadó kapualjba.

– Vedd fel a cipődet – parancsolt rá a halálsápadt lányra. Mire Noémi belebújt a szandálba, Lábics leintett egy taxit. Két sarokkal a motelüktől lévő hotelt nevezett meg.

Amikor felértek a szobájukba, Noémiből kitört a sírás. Lábics átölelte, holott maga is rohadtul meg volt ijedve. A lány a vállára borult, és megállíthatatlanul zokogott.

Krakics ráklikkelt a linkre, megadta a felhasználónevét és a jelszavát. Ez volt a nap sokadik felfedezése Lábics számára. Egy levél várta, amelyben egyértelműen egy Buenos Aires–i találkozóról esett szó. Az Obeliscónál. Másnap.

Lábics átnézett még néhány üzenetet, aztán szólt a fürdőből vizes hajjal kilépő Noéminek, hogy meg kell fogalmazniuk egy levelet. Ez az utolsó esélyük, hogy életben maradjanak.

Tisztelt ügyvéd úr!

Azért írok, mert öntől várjuk a segítséget a társammal. Amint tudja, kint vagyok (vele) Buenos Airesben, hogy összegyűjtsem a bizonyítékokat apám egykori ügyfelei ellen. Az önnek átküldött iratokat nem találtuk elegendőnek, ezért ma a társam bejutott a Naddserbe, és sikerült bizonyítékokat szereznie egy tiltott gyógyszerkísérletről, amit szinte biztosan Krakicsék pénzeltek a PanStart X nevű cégükön keresztül. A kísérleti szer hatása: rövid távon skizofréniás tüneteket, hosszú távon skizofréniát alakít ki. El lehet képzelni azt a világméretű kárt, ami keletkezhet, ha bevetik például államfők „kezelésénél”. Gyilkos fegyver, amely a Naddser tulajdona, Ben Castle fejlesztése.

A kezünkben vannak a bizonyítékok azoknak a pácienseknek az adataival, akiken tesztelték. Tudomásunk szerint legalább egy argentin orvos is érintett, akinek a nevét és a pecsétszámát szintén tartalmazzák a dokumentumok.

A bizonyítékokat csak a Buenos Aires–i amerikai nagykövetségen vagyunk hajlandóak átadni. Ben Castle kapcsán amerikai érdekeltségű is az ügy, és biztosak vagyunk benne, hogy a kutatásai érdekelhetik az amerikai titkosszolgálatot. A Ben Castle–ről szerzett információinkat csatoljuk a levélhez.

Azért írom ezt a levelet, mert életveszélyben vagyunk, az imént ránk lőttek a Buenos Aires–i utcán.

Krakics e–mailje szerint holnap délben lesz egy találkozó a Buenos Aires–i Obeliscónál, ahol valamilyen átadás történik. (Krakics levelezésébe sikerült belelátnunk.)

Mi ott leszünk, hogy fotót készíthessünk, bár szerintünk ennyi bizonyíték messze elég ahhoz, hogy az egész bűnbandát letartóztassák, és az apám kiszabadulhasson.

Mielőtt bármit is tenne, vagy értesítené a követséget, kérem, hogy anyámat juttassa biztonságos helyre, és erről értesítsen bennünket a már megadott számokon vagy az e–mail címeink egyikén, félő ugyanis, hogy ő is életveszélyben van.

Köszönettel: Rónai Noémi

Lábics ráklikkelt a Küldés ikonra.

– Otthon hajnalodik. Aludjunk, és reménykedjünk, hogy vége lesz az egésznek.

Lábics írt egy levelet az apjának, amiben azt írta, hogy Londonban van; annyira felzaklatták az aznap történtek, hogy már lelkiismeret–furdalása sem volt a hazugság miatt. Egyet tehet: azt hazudja, hogy minden rendben van vele. Majd később, ha vége lesz ennek a rémálomnak, megbeszéli a szüleivel, hogy mi is történt valójában. Meg fogják érteni, még ha nem is fognak egyetérteni azzal, hogy eltitkolta, hová és miért utazik. Annak ellenére, hogy a pénz, amit az utazásra költött, a saját keresete volt, programozással, honlapépítéssel kereste, mégis bántotta a lelkiismeret a sorozatos elhallgatások miatt.

Bebújtak az ágyba, és a fiú meglepődött, amikor Noémi a mellkasára tette a kezét, majd szorosan hozzábújt. Bár pólóban és pizsamaalsóban volt a lány, érezte a teste melegét. Ahogy a tangón tanulta, átölelte, megérintette a hátát. Noémi bevackolódott az ölelésébe. Hallotta, hogy sír, és addig simogatta a hátát, a haját és a nyakát, míg végre megnyugodott, és egyenletesen kezdett lélegezni.

Amikor biztos volt benne, hogy elaludt, majdnem belecsókolt a nyakába, de visszafogta magát. A kezét a lány hátán tartva ő is megpróbált aludni. Holnap nagy nap lesz.

16.

– Ha uralmat szerzel a fizikai tested felett, akkor olyan energiákra teszel szert, amelyekkel az elmédet is uralni tudod – mormolta, mint minden reggel, halkan a jógatanár. – A pozíciók, amiket próbáltok elsajátítani, nem a célt jelentik, hanem a célhoz vezető utat. A cél pedig az elmétek uralása. Az elmét nem lehet megtisztítani anélkül, hogy a testet megtisztítanánk. A testtisztító gyakorlatok, a jógapozíciók, a légzőgyakorlatok mind azt célozzák, hogy az elmétek is megtisztuljon. A böjt és a tisztulás így teljes. Akkor mondhatjátok el, hogy uralkodtok az elmétek felett, ha nem zavar meg semmiféle inger a befelé koncentrálásban. Ha rendszeresen, naponta végzitek ezeket a feladatokat, erősebbé váltok, közelebb juttok önmagatokhoz, és megismeritek a valódi célotokat, valamint az utat, ahogyan eljuthattok hozzá.

Ezt követően teljes csendben dolgoztak.

Az első foglalkozást Laura nagyon utálta, mert nem volt képes megszabadulni az őt kínozó gondolatoktól. Most már érezte, hogy percekre eljut oda, hogy nem zakatolnak benne a problémák, a kérdések, hogy vissza tud térni a figyelme, ha viszketni kezd a bőre… de még így is nagyon–nagyon messze volt attól, amit a tanárnő mondott.

A csend viszont jóleső érzést keltett benne. A fizikai csendtől belül is lecsendesedett minden.

Már képes volt percekig csak egy–egy tartásra figyelni, nem gondolkozott a kinti dolgokon. Végre frissnek érezte magát, holott darabos ételt már napok óta nem evett, és attól félt, hogy ettől még jobban elfárad majd.

És kezdett hinni benne, hogy erős, és hogy nem kell félnie.

Nem kell félnie attól, hogy új életet kezdjen.

Hétvége ide vagy oda, teljes volt a létszám a fedélzeten. S. Farkas elolvasva a levelet elhűlt, mert amit Noémi kért, az az első pillantásra lehetetlennek tűnt. Konkrét bizonyítékok nélkül kirobbantani egy nemzetközi botrányt?

Az ő nevével kockáztatni… Azonban azt már ellenőrizték, hogy valóban gyilkosság történt egy Buenos Aires–i szállodában, egy francia nő az áldozat, a tettest még keresik. De hát ez eléggé sovány… A dokumentumok, amelyeket Noémi korábban átküldött, elsősorban azt támasztották alá, hogy Krakics érdekelt egy argentin gyógyszergyárban, egy offshore cégen keresztül. Adóelkerülést rá lehet fogni, de ez egyelőre csupán magyar vonatkozású ügy. A Noémi által említett „tiltott gyógyszerkísérlet” csak egy feltevés, a hozzájuk eljuttatott vegyésznapló elemzése idő– és költségigényes, és S. Farkas sejtette, hogy mivel részleges a dokumentáció, ezzel nagyon nem fognak előrejutni. Az a napló ebben a pillanatban semmire sem használható. A gyógyszerkísérletben részt vevők adatai – ha egyáltalán azoknak az adatai – a lánynál vannak.

Sóhajtott, a homlokát masszírozta, de végül meghozta a döntést. Mire a kollégái beértek az irodába, megkereste Rónai feleségének szüleit, és elmondta nekik, hogy ki kell hozni a saját kérelmére Klárit a kórházból.

Rónai anyja nem közveszélyes és nem cselekvésképtelen. Tudomása szerint nem tanúsít veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást. A Rónai lány írta volna, ha az anyját bírósági határozattal tartanák bent (mert például pszichotikus állapotban lévő skizofrén). Klári szülei azt is elmondták, hogy eredetileg melyik kórház neurológiai osztályán kezelték a lányukat. Hogy, hogy nem, S. Farkas kollégája készítette az ottani osztályvezető főorvos tavalyi lakásvásárlásához a szerződést. Pár perccel később a vonalban volt az orvos, az ügyvéd pedig már bánta, hogy nem nézett korábban utána a történteknek.

Rónai felesége hisztérikus állapotban került be a neurológiai osztályra. Az orvos személyesen is megvizsgálta, mert Rónait távolról ismerte, és előző nap hallotta a tévében a letartóztatásának a hírét. Véleménye szerint néhány nap alatt helyre lehetett volna hozni.

– És miért nem sikerült? – kérdezte S. Farkas.

– Mert a beteg aláírt egy papírt, amiben azt kérelmezte, hogy szállítsák át egy másik kórház pszichiátriájára.

– Én úgy tudtam, hogy a ti osztályotok küldte el.

– Az lehetetlen. Még akartam is beszélni a lányával, hogy gondolják át, de addigra átszállították a beteget a pszichiátriára. Mi van vele?

S. Farkas nagy vonalakban elmesélte.

– Csak nem a család akarta pszichiátriára juttatni? – hüledezett a neurológus. – A lánya nagyon aggódott érte. Emlékszem, órákig ült az ágya mellett. Kicsit altattuk a beteget, de ha még pár napig, egy hétig marad…

– Most altatják, és állítólag skizofréniás tünetei is vannak. Hosszú történet, és haza szeretném vitetni. Önként vállalta a kezelést, de zárt osztályra került.

– Van bírói végzés, ami indokolja, hogy bent tartsák?

– Nincs.

– Nem tudom, milyen állapotban van, de ha nem áll fenn veszélyeztetés, és nem indult gyámsági eljárás, nincs bírói végzés, akkor nem tarthatják bent. Ha fennáll bármelyik ezek közül, akkor már a ti dolgotok, hogy kihozzátok. Ha engem kérdezel, szerintem kell a hely, tehát el fogják bocsátani… Főként, ha a gyógykezelését otthon is el lehet látni.

Dőrre bízta, hogy keressen megbízható, független pszichiátert, aki segít majd az ellátásban, és a kollégájára, hogy kérje el az összes kiadható dokumentumot, amelyben nyilván a gyógyszerelés is részletesen szerepel.

Rögtön ezután felhívta az egyik ismerősét, aki a Washington Today–nél dolgozott jogászként. Még akkor ismerte meg Todot, amikor – húsz éve – egy büntetőjogi kongresszusra Washingtonba utazott. Tod már akkor a szerzői jogokkal foglalkozott, és az újságírói forrásvédelemről tartott előadást. Mivel S. Farkasnak volt egy esete, amelyben ki akarták adatni egy magyar újságíró forrását, később leült Toddal beszélgetni. Aznap este egy bárban folytatták az eszmecserét, és pár hónappal később már Budapesten találkoztak mint barátok. Szervezett egy szemináriumot, ahol Tod volt a fővendég, és attól kezdve évente egyszer találkoztak, hol Magyarországon, hol pedig az Államokban.

Amerikában még hajnal volt, de reménykedett benne, hogy Tod nem kapcsolta ki a telefonját.

– Mi van, Dan, nem tudsz aludni? – morgott bele a telefonba az amerikai jogász. Jó negyven percig csak S. Farkas beszélt.

A következő két órában négyszer hívta őt Tod, aki folyamatosan egyeztetett a lap vezetőszerkesztőjével és bűnügyi tudósítójával.

Budapesten délután két óra volt, mire a washingtoniak lecsekkolták Ben Castle–t, ebben nagy segítség volt az a feljegyzés, amit Noémi küldött át nekik. A washingtoniak megtudták, hogy Castle az Egyesült Államokban kétszer végzett tiltott gyógyszerkísérletet, először „csak” nem kérte a páciensek szüleinek beleegyezését egy gyerekkori hiperaktivitást mérsékelő hatóanyag klinikai tesztje kapcsán (a készítmény végül nem került forgalomba). Gondatlanságnak ítélték, így pénzbírságot kapott, s pár évvel később került San Franciscóba, ahol egy gyógyszergyárban egy antipszichotikum fejlesztéséért felelt. Akkor nem tudta elkezdeni az engedély nélküli klinikai kísérleteket, mert az egyik orvos, akit feketén bevont a kísérletbe, még annak kezdete előtt feljelentette a gyógyszerhatóságnál. Mire Castle–t kirúgták volna, már felmondott. Azóta nincs hír róla.

– Ha megkapjuk a listát, vagy legalábbis egy részleges listát, még ma átrepül két tudósítónk Buenos Airesbe, és felkeresi az érintetteket. Mindketten jól beszélnek spanyolul. Ha kezünkben a lista, és megerősödik a gyanú, hogy akár egyetlen embert is kezeltek egy készítménnyel, akkor mi magunk intézzük el, hogy a lány védelmet kapjon a követségen – mondta Tod. – A sztori első közlése a miénk. Az egyik kollégánk elrepül Magyarországra a háttérinformációkért. Kellene a Buenos Aires–i gyilkossági kísérlet vagy kísérletek összes részlete, ez is egyfajta nyom, amin elindulhatnak a kollégák, és hitelesítheti a történetet… Ennyit tudtam intézni.

S. Farkas hátradőlt. Most minden azon áll vagy bukik, hogy Noémiék gyanúja beigazolódik–e. Ha nem, akkor ő hülyét csinált magából. Ha igen… hát akkor lesz dolga bőven.

– Megpróbálom mielőbb megszerezni a listát – ígérte.

– Ébresztő. Maga Lábics, igaz? – kérdezte, amikor meghallotta a fiú álmos, rekedtes hangját a telefonban.

– Igen.

– Farkas Dániel. Noémi anyját két órán belül kiengedik a kórházból – kezdte, és Dőr, aki kapcsolatban volt a szülőkkel és azzal az ügyvéddel, aki elkísérte őket a pszichiátriára, bólintott. – Egyelőre az ügyeletes orvostól a zárójelentést várják, az osztályvezető főorvos, Szerdavári doktor egy vidéki kongresszuson van, és csak ma utazik haza. Megpróbálták rábeszélni őket, hogy tartsák még bent néhány hétig, amíg stabilizálódik az állapota, de béreltünk egy lakást, oda mennek, a kollégám talált pszichiátert is.

– Nagyszerű.

– Mivel azonban nincs bizonyíték a kezünkben, ezért a biztonságba helyezésükhöz, és ahhoz, hogy ezzel az üggyel a nemzetközi sajtó foglalkozzon, szükségem van a beteglistára. Most azonnal.

Lábics hallgatott. Ha kiadják a listát, akár nélkülük is kideríthetnek mindent, és őket beáldozhatják… Bár S. Farkas Rónai apjának az ügyvédje. Nem teheti meg, hogy őket otthagyja.

– Elég egy oldal a listából. Hatvan nevet említett, nekem elég harminc.

– Rendben – mondta végül.

– És most mondja el pontosan, hogy hol, hogyan történt a gyilkossági kísérlet, mi az, amit más nem tudhat… és hogy mit olvasott abban a levélben, amiben szó volt a találkozóról az emlékműnél. Viszont már most mondom, hogy arra a találkozóra nem mehetnek el. Még egyszer kockára ne tegye nekem a lány életét!

– Egyszer sem tettem kockára.

– Hm… Hát pedig kétszer próbálták megölni, ha jól értem. Na beszéljen…

Augustina korán reggel elment otthonról. Azt mondta a szüleinek, hogy meglátogatja az egyik osztálytársnőjét, aki egész héten hiányzott a suliból, és átveszi vele a matekot, mert hétfőn dolgozatot írnak. Látványosan magához vette a matekfüzetét, és az apja büszke pillantásától kísérve kilibegett a lakásból.

Éppen jött a busz, még futnia sem kellett, hogy elérje. Felugrott rá, szinte teljesen üres volt, és lehuppant az ablak mellett. Egész éjjel nem tudott aludni, Benen gondolkozott, meg azon a férfin, akit láthatóan Ben igazított el. A bőrdzsekisen, aki rálőtt az európai párra. Semmit sem értett.

És bármilyen magyarázattal próbálta védeni magában Bent, nem sikerült. Bármilyen forgatókönyvet próbált is kitalálni, arra jutott, hogy Ben instrukciót adott egy bűnözőnek. Egy bérgyilkosnak? Hogy öljön meg két embert, akik nem sokkal lehettek idősebbek Augustinánál.

Ben a szerelme, de megbocsáthatatlan bűnt követett el. Vagy mégsem?

A szemébe akart nézni, hogy kiderüljön az igazság. Tudta, hogy Ben szeméből teljes bizonyossággal ki fogja tudni olvasni, hogy bűnös–e.

Castle hajnalban bement a laborba, és minden dokumentumot végignézett a gépében. Egyesével lementette, ami hiányzott a laptopjából, majd mindent kitörölt, ami a Feketebáránnyal kapcsolatos volt. Felállt, hogy a kísérleti naplót is magához vegye… de rémülten látta, hogy a barna dosszié egy korábbi kísérlet dokumentációinak másolatát tartalmazza. Valaki elvitte az iratokat, és helyettük odarakta egy legális kísérlet részleges dokumentációját!

Nem volt idő pánikolni és kideríteni, hogy ki járt a szobájában. Elvileg csak a biztonsági főnök tudta kinyitni a részlegének az ajtaját.

Belépett a laborba, és a nagy hűtőtartályhoz sietett. A felcímkézett dobozok közül kihúzott egyet, a legfontosabbat, és felnyitotta a kazettát. Hirtelen elakadt a lélegzete.

A kazetta üres volt.

Valaki ellopta a találmányát!

Veszettül száguldoztak a gondolatai. Először meg akarta tudni, ki a bűnös, de rájött, hogy ettől a pillanattól kezdve egyvalami fontos: az, hogy a saját életét védje. Ha egy titkosszolgálat szerezte meg valahogyan a Feketebárányt, akkor a következő lépés, hogy őt kiiktatják. Ha a laborból valaki, akkor őt is üldözőbe veszik: vagy a tolvaj, hogy nélküle értékesítse a szert, vagy ha fel akarja őt dobni, akkor a rendőrség.

Egyetlen percet sem maradhat a gyárban. Meg kell kockáztatnia, hogy visszamegy a lakására, magához veszi a Feketebárányból korábban hazamentett mintát, és a hamis útlevelével azonnal elhagyja az országot. Azt pedig majd később kitalálja, hogy hogyan építse fel újra az életét.

Attól tartott, hogy a Feketebárányt legközelebb már nem ünnepelt kutatóként, hanem egy titkos laboratóriumban fogja létrehozni.

Augustina hiába csöngetett, senki sem nyitotta ki a kaput. Azt remélte, hogy Ben még mélyen alszik. A telefonját sem vette fel, biztosan lenémította.

Átszaladt az úton, és bement egy kávéházba, ami éppen akkor nyitott. Kért egy péksüteményt és egy teát, leült az egyik kerek asztalhoz, figyelte, ahogy lassan ébredezik a környék, és azon gondolkozott, hogyan tovább.

Ha Ben bűnös, akkor neki nincs keresnivalója mellette. Ez nyilvánvaló. Azzal nem képzelheti el a jövőjét, aki meg akar öletni valakit. Egy halvány reménysugár még világított: ha Ben szemében azt látja, hogy ártatlan, akkor az egész egy félreértés volt.

Előző nap, amikor elbújt egy kapualjba, attól tartott, hogy a bőrdzsekis visszafordul, és ráfogja a fegyvert. Amikor elő mert bújni, már nem látott senkit. Fogalma sem volt, mi történhetett, de remélte, hogy nem lőtte le őket. Mindenesetre egy fülkéből felhívta a rendőrséget, és remegő hangon bejelentést tett. Aztán gyorsan letette a telefont, és egy másik irányban, kerülővel elindult haza.

Elmajszolta a süteményt, megitta a teát, fizetett, és felállt. Újra átment az úton, hogy becsöngessen Benhez. Amikor megnyomta a csengőt, látta, hogy néhány méterrel odébb hirtelen felnyílt a kocsibejáró kapuja, és Ben fekete autója jelent meg a kijáratban. Augustina rohanni kezdett felé. Az oldalsó szélvédőn belátott: Ben vezette az autót. Már majdnem odaért, amikor észrevette, hogy Ben még az előtt ki fog fordulni, hogy észrevenné őt.

Irányt változtatott, és a kocsi elé ugrott.

Találkozott a tekintetük. Ben egy pillanatra meghökkent, majd határozott mozdulattal elhúzta a kormányt, és kikerülve a lányt nagy gázt adott.

Meg sem állt, nem is köszönt.

Elment, úgy suhant el, hogy nem is lassított.

Augustina sértetten és döbbenten állt. De közben tudta – mert látta Bent, látta a szemét és látta őt elmenni –, tudta, hogy ez a bizonyosság; bűnös.

Augustina töprengve, sebzett madárként állt az utcán. Az ő tangótanítványa határozott döntést hozott, és őt, a nőt arra sem tartotta méltónak, hogy elköszönjön tőle. A fiatal párra gondolt, akik ott csetlettek–botlottak a táncteremben…

Nem haza indul, döntötte el.

Hanem a rendőrségre.

Krakicsnak egyáltalán nem hiányzott a brüsszeli út, de hétfőn vendégként részt kell vennie az EU Parlament egyik ülésén. Adél már nagylány, rábízhatta az öccsét is. Laura úgysem tudja meg, hogy egyedül hagyta őket, beszélt a gyerekek fejével, és mindkettejüknek visz Brüsszelből ajándékot. A Sánta is hivatalos volt Brüsszelbe, ami azért jó, mert kint mindent megbeszélhetnek majd az esti kagylózás és borozás mellett.

Krakics odakint már arról gondolkozott, hogy kinek fogják eladni a Castle által titokban kifejlesztett készítményt. Ha megkapják a tesztelési eredményt a budapesti főorvostól, akit természetesen Krakics közbenjárására neveztek ki főorvosnak, akkor ezt név nélkül felhasználhatja majd arra, hogy a terméket a feketepiacon reklámozza. Akinek erre a hatóanyagra van szüksége, az nem a klinikai kísérletben részt vevő orvos adataira lesz kíváncsi, hanem az elérhető hatásra. Krakics a maga szakállára hozatott be a készítményből, és kapóra jött neki, hogy Rónai feleségén és két egészséges (bár depresszióval a főorvos magánrendelésén kezelt) páciensen is tesztelhetik. Biztosan meg akart győződni a hatásáról.

Eljátszott a gondolattal, hogy hová juthatnak, ha bevetik ezt a fegyvert. Akár Magyarországon is leválthatják vele a politikai ellenfeleiket, vagy azokat, akik az ő ambícióikat le akarják törni, akik veszélyesek rájuk nézve. És miből áll az egész? Pár injekció, amit elvileg egy nővér is beadhat.

Ennyi.

Ha el tudják érni, hogy valakit rendszeresen kezeljenek vele egy éven át (márpedig ki az, aki ne hinne az orvosának?), akkor kialakulhat a skizofrénia. Persze, és ezen már többször meditált Krakics, hogy vajon észrevehető változást jelentene–e a magyar politikában, ha egyeseket ezzel a készítménnyel kezelnének? Hiszen a többségen már így is jelentkeztek az elmebaj tünetei, pártállástól függetlenül, és kész szerencsének tartotta, hogy ő maga nagyjából megúszta, legalábbis úgy gondolta, hogy megúszta.

Itt az ideje, hogy még néhány céget létrehozzanak. Ezúttal nem Cipruson, hanem valamelyik Karib–szigeten, mondjuk Panamán, tulajdonosként teljes névtelenségben maradva. Egyben ingatlant is vásárolhatna, ha beütne a balhé – mert ezt is bele kell kalkulálni, most például ott a Rónai lány, akit még mindig nem sikerült kiiktatni, bár nem aggódott nagyon miatta –, akkor legyen hová költöznie. Szándékosan nem akarta a „menekülni” szót használni.

Pedig több hibát is elkövettek. Nagy hiba volt, hogy az argentin gyárból a Magyarországon már törzskönyvezett Naddsar–antipszichotikummal összecsomagolva érkezett Budapestre a D–1334Z, amelynek még csak a hivatalos klinikai tesztelése folyt, és csak a kijelölt kórházakba kerülhetett belőle. Azt pedig egyenesen hülyeség volt, hogy belekerült az egyik kartonba a Castle által titokban fejlesztett szer. Ezt Krakicsnak kellett volna kézhez kapnia. Amikor a malőrre Argentínából, Castle–ön keresztül fény derült, a Sánta segítségével, aki szerencsére igen jó egészségügyi kapcsolatokkal rendelkezett, és általa, akinek két magas rangú rendőrtiszt is a lekötelezettje volt, mert segített eltussolni a korrupciós ügyeiket, vissza kellett hívatni az összes, már kiszállított kartont a gyógyszertárakból. Azzal a magyarázattal, hogy még nem törzskönyvezett, csak klinikai tesztre szolgáló készítmény is kiszállításra került. Egy szalmaszálon múlt, hogy nem lett balhé a dologból. Ez volt az első hiba.

Aztán a Rónai lány, aki szimatolgatni kezdett az apja ügyében meg Kovács Róbert halála körül. Egészen Buenos Airesig jutott! Persze meg fogják találni, de kinek hiányzott ez az egész? Egy halott lány meg egy bérgyilkos, akinek be kell fogni a száját, vagy valahogyan el kell tüntetni őt is. Neki nem lenne szabad efféle ügyekkel foglalkoznia. Neki ott vannak a politikai ambíciói, meg a szer, amit előbb–utóbb, ha kész a hazai teszt, és Castle leszállít nekik egy nagyobb adagot, akkor el kell adnia. Aztán ott van még Rónai felesége, vele kapcsolatban sem ártana döntésre jutni. Mi lesz vele a kezelés után? És az orvossal? Örökre meg tudják venni a hallgatását azzal, hogy Sántával ők maguk is lobbiznak az osztályáért, azért, hogy minden műszere meglegyen, és vezesse a nagy osztályt? Vagy attól kezdve, hogy megvan a vizsgálatok eredménye, ne érdekelje őket? De ezt nem tehetik, mert a doki egész biztosan készít magának másolatot. Egy életre magukhoz kötik… egy életre… gondolkodott el. Mennyi mindenről gondoskodnia kell!

De csak sorjában. Előbb két nap Brüsszel. Az ingek, két öltöny, két pár cipő, még egy útlevél, ezeket vitte magával. A kagylóvacsorára gondolt, amivel majd megvigasztalja magát az unalmas ülés miatt.

Egy kis lelkiismeret–furdalása volt azért tegnap, szólt is a bébiszitternek, hogy esténként nézzen rá a gyerekekre, legalább lefekvés előtt. A kicsi utált fogat mosni, és ha nem akarták, hogy szétrohadjanak már a tejfogai is, akkor valakinek ellenőriznie kell.

Még szerencse, hogy business classon utazhatott, máskülönben fel sem szállt volna a gépre.

Niki újra a körmét rágta, pedig elvileg már rég leszokott róla.

Most mégis körömrágcsálva ült a nappaliban,

Andrásnak dőlve a kanapén, és Lulut, aki a szőnyegen feküdt, a lábával dögönyözte.

– Látom, hogy bánt valami.

– Figyelj rám egy kicsit. Összeállt a fejemben egy sztori.

– A nagyanyád is így kezdte.

– Ne, kérlek! Tegyük fel, hogy valóban tiltott kísérletet végeznek az egyik pszichiátrián…

– Csak képzelődtök, a nagyanyád meg te.

– De mit gondolsz, mi lenne, ha bemennék ehhez a Szerdavárihoz?

– Hogy érted, hogy mi lenne?

– Hát tudod, azt hiszem, a Kómában láttam, hogy valakit, aki túl kíváncsi volt, bezártak a hűtőkamrába a kórházban.

– Nem hinném, hogy bezárnának, bár ha jól értem, az egy pszichiátria, ahol legfeljebb zárt osztály van, és néha úgy is érzem, hogy ott lenne a helyetek a nagyanyáddal együtt – vigyorodott el a férfi. – Csak legfeljebb teljesen hülyének néz majd ez a Szerdavári. Javaslom, hogy magánemberként keresd meg, és ne újságíróként. Rossz fényt vetne a szerkesztőségre…

– Haha. Elvileg elképzelhetőnek tartod, amit felvázoltam?

– Nem, és nem a képzelőerőmmel van baj, hanem egyszerűen lehetetlen, amiről a nagyanyád hadovált. Életszerűtlen. Filmben oké, de az életben nem.

– Pedig nem bírok magammal.

– Úgyis azt csinálsz, amit akarsz, nem igaz?

– Oké. Akkor hülyét csinálok magamból, rendben? Csak most az egyszer…

András nem válaszolt, csak magához húzta ezt a makacs, gyönyörű nőt, aki az elmúlt fél év alatt rengeteget szelídült, de még mindig csak a saját feje után megy.

– Az Obelisco Buenos Aires jelképe, majdnem hetven méter magas, és az ezerkilencszázharmincas évek végén kezdték építeni, a városalapítás negyedik centenáriumán – kezdte Lábics a magyarázatot. Noémi idegesen hallgatta. – Egy német cég volt a kivitelező. Sok minden történt vele az évek során, helyszínt adott a peronisták csendes demonstrációjának, de feldíszítették már karácsonyfának, sőt rózsaszínbe is burkolták egyszer, az AIDS világnapján. Vandálok többször próbálták megrongálni, politikai üzenetű graffitik kerültek rá, szóval sok mindent látott már ez az emlékmű.

– Köszi a történelmi áttekintést, de engem az zavar, hogy nincs megadva a találkozó pontos helye, márpedig az Obelisco körüljárható. És egyébként is, miért oda szerveznek egy átadástalálkozót?

– Talán jelképes az ügy. Buenos Aires átadja Magyarországnak a gyógyszert, vagy valami hasonló.

– Nem hinném.

– Én sem, persze. De lesz egy találkozó, amit megörökítünk. Te leszel az egyik oldalon a mobilommal, én a fényképezőgéppel a másikon. Átlagos turistáknak látszunk majd. Te hosszú vörös parókában, én baseballsapkában, rövidnadrágban. Senki sem fog gyanakodni ránk.

– Nem is mi vagyunk veszélyesek – motyogta Noémi.

– Egy órával előbb odamegyünk. Biztos, hogy ők is előbb ott lesznek, hogy megnézzék, tiszta–e a levegő.

Noémi farmerban, sportcipőben és topban volt, most már könnyedén rácsúszott a rövidre vágott hajára a paróka, és egyszerűen tudta rögzíteni a fején. Rettentően ideges volt. Már elküldték S. Farkasnak a kísérleti lista egyik oldalát. Lábics azt mondta, hogy ezzel nagy esélyük van arra, hogy óriási nemzetközi botrányt robbantsanak ki, mert a Helsinki Egyezmény értelmében semmilyen klinikai vizsgálatot nem lehet végezni a tesztszemélyek önkéntes hozzájárulása és teljes körű felvilágosítása nélkül, és egyértelműen megtiltja azt is, hogy a kísérlet szenvedést vagy fájdalmat okozzon neki. Noémi az anyjára gondolt…

Azért vett széles karkivágású topot egy melltartóval, mert sejtette, hogy az izgalom miatt, na meg mert meg fog sülni a parókában, szakadni fog róla a víz. Nem akart kockáztatni.

Külön érkeztek, és egyelőre a többsávos út járdáján sétáltak, ellenkező irányban, de egymást szemmel követve. Lábicsnál volt Noémi telefonja, az a kis butatelefon, amit még Budapesten kapott a fiútól, nála pedig a fiú iPhone–ja. A forgalmat figyelte, álcázásból egy bizsuboltban utolsó pénzén vett két láncot és karkötőket, amihez kapott egy szatyrot, most tényleg egy egyszerű turistának vagy akár helyinek nézett ki.

Pillanatonként mentek át emberek az Obeliscóhoz. A Plaza de la República pezsgő hely volt, óriási autós forgalommal. Akár csak találkozóhelyként, akár szemlélődésre…

Marok már tizenegykor ott lófrált a környéken. Sajnálta, hogy nem használhat távcsövet, hogy azzal kémlelje az embereket, de ez az utcán feltűnő lett volna. A tapasztalataiban, a rutinjában bízott. Most már el kell intéznie a lányt.

A tér nyüzsgött az emberektől, egyetlen esélye, ha a lány annyira kíváncsi lesz, hogy odamegy az impozáns emlékműhöz. Azt kell figyelnie, hogy kik tartanak oda. Gondolta, hogy a lány előbb érkezik, nagyjából negyed órával, de lehet, hogy fél órával előbb ér oda, hogy keressen egy helyet, ahonnan ráláthat az emlékműre, és videót vagy fényképeket készíthet. A megbízója elmondta neki, hogy a lány egy találkozásra számít két férfi között. Ha látni akarja, ha le akarja fotózni, ahogy valamit átadnak, vagy felvenné diktafonra, videóra a találkozást, akkor minél közelebb akar majd lenni a két férfihoz. Márpedig, ha eljön a lány, akkor nyilván kézzelfogható bizonyítékot akar a találkozásról.

Augustinát először nem vették komolyan a rendőrségen. Haza akarták küldeni, mondván, hogy még nem nagykorú, és a szülei vagy gyámja nélkül nem tehet vallomást.

Ő viszont nem akarta, hogy a szülei tudomást szerezzenek a Bennel történt kalandjáról. A rendőrfőnököt követelte, és látva az eltökéltséget a szemében, végül egy fiatal nyomozó megszánta.

A lány előadhatta végre az előző este történteket, Ben Castle vélt bűnrészességét, és azt is elmondta, hogy a férfi elhagyta a lakását, és feltehetőleg menekül.

A nyomozó a száját harapdálta, biztos volt benne, hogy a lányt a sértett büszkesége vezérli, és persze egyetlen szó sem igaz abból, amit elmondott.

Augustina erőszakos is tudott lenni, ha kellett, úgyhogy a nyomozó – annak érdekében, hogy lecsillapítsa a hisztérikus nőszemélyt – telefonálgatni kezdett. Elég hamar kiderítette, hogy előző este valóban kaptak egy bejelentést utcai lövöldözésről – a lány hívta az ügyeletet egy fülkéből –, egy járőrkocsi ki is ment a helyszínre, de természetesen semmit nem talált.

Már majdnem rendre utasította a lányt, amikor az ügyeletes tiszt visszahívta, hogy előző nap érkezett még egy bejelentés a környékről. Egy házaspár éppen hazafelé tartott, amikor a házuk lépcsőfordulójában egy fegyveres, bőrdzsekis férfit láttak, amint éppen lefelé száguld.

Mindenesetre, ha nem is hazudott a lány, akkor sem tudta, hogy mit kezdjen vele. A férfi, akit be akart mártani, egy jónevű cég elismert kutatója, és valószínűleg egyszerűen arról van szó, hogy szakított a lánnyal, amit az nem képes elfogadni.

– Menjen haza – tanácsolta. – Felvettem a vallomását, de egyelőre nem tudunk mit tenni. Senki sem sérült meg, tudomásunk szerint. A maga Benje meg talán csak hétvégézni ment valahová…

Augustina dühös volt, de úgy gondolta, mindent megtett, amit megtehetett. Most már csak el kell felejtenie azt a gazembert.

Noémi belépett az egyik üzletbe, ahol pólókat, táskákat, bizsukat árultak, alaposan végignézett minden polcot, miközben valójában a kirakatüvegen keresztül figyelte, hogy mi történik odakint, az utcán. Az üzletből jól látta az Obeliscót. Egy nő sétált el a kirakat előtt, nézelődött egy darabig, majd továbbállt. Aztán egy sietős pár jött, majd egy férfi.

A férfi ráérősen ballagott, zakóban volt, és éppen levette a napszemüvegét, hogy megtörölgesse. Noémi a kezére meredt. Egy seb volt rajta. Nem, nem is seb. Tetoválás. Egy piramis. A férfi arra haladt, amerre Lábics volt.

Elöntötte a veríték, érezte, ahogy a paróka alól folyik a nyakára és a homlokára. Meg kellett törölnie a kezét, hogy az iPhone érintőképernyőjét kezelni tudja. Beütötte az első helyre beprogramozott számot, és várt. Kicsengett.

Vedd már fel! Kérlek, vedd fel!

A férfi már eltűnt a látóteréből, és nem tudta, mitévő legyen. Kimenjen az üzletből? Vajon felismeri ebben a maskarában?

Óvatosan kilépett. Látta, hogy a férfi neki háttal áll, és a teret kémleli. Egyenesen Lábics felé nézett, aki az Obeliscót figyelte.

Vedd már fel!

Végre. Jóságos ég.

– Mi a helyzet?

– Itt a tetovált kezű, tőled ötvenméternyire, és szerintem téged néz. Ott egy üzlet, mögötted. Menj be… Lehet, hogy felismert… Most benyúl a zakójába. Ha fegyver van nála, az üzletbe nem mehet be!

Noémi látta, hogy a fiú megpördül, és döbbenetes gyorsasággal eltűnik a szeme elől. Abban a pillanatban visszalépett a boltba, mert tudta, hogy a férfi azonnal meg fog fordulni, hogy a fiú társát keresse.

Marok már látta azt a srácot egyszer, a Cosmosnál. Soha nem felejtette el, ha valakit egyszer már megfigyelt. Márpedig az a srác bement a Cosmos moziba, pontosan a célpont után. Akkor ugyan elegánsabban volt öltözve, de a mozdulatai, ahogy sétált, és a gesztusai megmaradtak benne. Ezen gondolkozott. Lehet, hogy csak véletlen, miért ne láthatna valakit kétszer is egy ekkora városban?

Csakhogy ő nem hisz a véletlenekben. Akkor már rég nem lenne életben.

A srác telefonál. Marok figyelmeztető jelzést érzett a zsigereiben. Ez nem jó jel. Itt valami nem stimmel. Benyúlt a zakója alá a Buenos Aires–i feketepiacon vásárolt fegyverért. Túl nagy volt a távolság…

A fiú teljesen váratlanul megfordult, és szinte futólépésben eltűnt a ház árkádja alatt. Egy üzletbe ment. A rohadt életbe. Valaki figyelmeztette. Túlságosan megbámulta.

De ki?

A lány.

Villámgyorsan megfordult, de csak járókelők forgatagát látta a háta mögött. Mitévő legyen? Menjen utána?

Az ő célpontja egyébként is a lány. Őt kell megtalálnia. A fiú várhat.

– Hol vagy?

– Egy boltban.

– Nem jöhetsz ki, mert most már tudja, hogy észrevettük. Nem kellett volna bejönnöm ebbe az üzletbe. Kimegyek, hogy én legyek a célpont, és te el tudj menekülni.

– Szó sem lehet róla. Kitalálok valamit.

A fiú bontotta a hívást, Noémi pedig reszketni kezdett. Mitévő legyen?

Hirtelen észrevett egy srácot, aki nagyjából vele egyidős lehetett, és a férfirészlegen a pólók között válogatott. Odament hozzá, bízva abban, hogy a fiú beszél angolul.

– Helló – köszönt. – Az a helyzet, hogy fogadtam a barátnőimmel, hogy nem tudok felcsípni egy argentin fiút, akivel végigvonulnék az utcán. Szóval… – bizonytalanodott el, ahogy a srác sötét szemébe nézett. Talán nem is olyan fiatal, mint ő, gondolta.

– Igen…? – kérdezett vissza angolul, de Noémi látta, hogy vette a lapot.

– Hát… ciki lenne veszíteni.

A srác elmosolyodott.

– Veszek egy pólót, és mehetünk. Honnan figyelnek a barátnőid?

– Nem tudom. De biztosan látni fognak, ha egy darabig eljátsszuk, hogy…

– Nagyon szívesen – vigyorgott a fiú.

Egy örökkévalóságig tartott, mire lehúzták a fiú kártyájáról a vételárat és zacskóba rakták a pólót. Kézen fogva mentek ki az ajtón.

– Nagyon izgulsz a fogadás miatt – mondta a srác, ahogy elkapta a lány izzadt kezét.

– Naná. Ölelj át inkább.

Nem mintha a teste száraz maradt volna, de mégiscsak hitelesebb, ha egy sráccal andalog. Most már csak Lábicsot kell valahogy kihozni a másik boltból…

Marok ismét meglátta a srácot. Talán tévedett volna, és mégsem az a fiú lenne, akit a mozinál látott? Elbizonytalanodott. Ha a fiú védelemért ment a ruhaboltba, akkor miért jött ki onnan?

Mitévő legyen?

A srác egyenesen ment a következő üzletbe, egy élelmiszerboltba. Talán mégsem ő az…

Megfordult, és ismét a környéket pásztázta. Már fél tizenkettő volt. Az is lehet, hogy itt sincs a lány. Ő meg már bebeszéli magának, hogy lát valakit, aki a lányhoz tartozhat…

Hömpölygött a tömeg. Pont hétvégére kellett időzíteni ezt a rohadt találkozót!

– Most megfordult, menj ki, és menj el az első utcán balra. Majd hívlak, most le kell tennem, ne aggódj értem – mondta, és bontotta a hívást. Újdonsült „barátja” csodálkozva nézett rá.

– Szóltam az egyik barátnőmnek. Nehogy már elmulasszák, hogy bepasiztam – próbált könnyedén válaszolni. Közben mindvégig látta a férfit, okosabb lett volna megfordulni és elmenni a másik irányba, de a srác irányította, ahogy kijöttek… ráadásul a pasi már követte őt egyszer, tehát hátulról a mozgása alapján esetleg jobban felismeri. Ha el tudnak fordulni előtte egy utcán, azelőtt, hogy odaérnének hozzá… Ha lenne előbb egy kis keresztutca… de úgy látszik, hogy nincsen.

Marok erősen figyelt a napszemüvege mögül. Buenos Aires hétvégén nem az a hely, ahol egy tűt meg lehetne találni a szénakazalban. Párok jöttek mindenhonnan, gyerekek, családok… Áh, itt nem lehet.

Egy pár jobbról, egy balról, fiatalok, a lány sehol. Bár biztos megváltoztatta a külsejét, levágatta, befestette a haját, vagy felvett egy parókát…

Paróka!

Egy vörös hajú lány haladt el előtte, szorosan összeölelkezve a párjával. Dús, vörös haja volt… paróka, honnan villant ez be neki?

A lány járása. Ugyan tornacipőt viselt, és amikor utoljára látta, szandálban botladozott, de ahogy a lábát tette, kicsit befelé fordítva a bal lábfejét… És az alakja…

Ő az! El sem hitte, mekkora szerencséje van.

Befordultak az első utcán, igyekezett utánuk. Tudta, hogy megvan a lány. Hogy ki van vele, az nem is érdekelte.

– Fogjunk egy taxit! – kérte a fiút. – Muszáj fognunk egy taxit, most…

A srác csodálkozva nézett rá, de mivel már nem ez volt az első, amivel ez az idegen lány meglepte, leintett egy kocsit.

– Veled jövök, hogy megmutassuk a barátnőidnek, hogy biztosan te nyerted a fogadást – mondta tört angolsággal.

Most kell elkapni, vagy megint eltűnik a szeme elől! A fegyver, vagy a kés?

Ezen tűnődött, aztán már ugrott is. Szinte repült a levegőben, és végre megérezte a lány testét. A kés akadt a kezébe, kipattintotta már ugrás közben, a kezében volt a lány teste, és…

Hirtelen ütést érzett a nyakán.

Ez nem egyszerű ütés, ez egy profi mozdulata, futott át az agyán, aztán elsötétült előtte a világ.

– A rohadt életbe. Hívok rendőrt, várj! Mit akart ez tőled? Ki akart rabolni.

– Menjünk. Ne keveredjünk bele, gyere, üljünk be a taxiba…

– Az ilyen tetűket le kell csukatni.

– Nem, ne… én félek. Hagyjuk itt – kérte a lány. – Gyere!

– De megtámadott…

– Kérlek!

A taxiból felhívta Lábicsot, és kérte, üljön be egy kocsiba, és találkozzanak Evánál. Lábics azt mondta, elhozza a holmijukat a motelből.

Elege volt, reszketett a félelemtől és a sokktól. Most vette észre, hogy félrecsúszott a parókája.

– Na mesélj – kérte a srác, és óvatosan levette a lányról a parókát. – Mi ez az egész? Mert hogy nem egy csajos fogadás, az biztos.

– Üldözött. Iratokat keresnek rajtam, amikkel bizonyítani tudom egy… egy bűnszövetkezet működését – nyögte ki.

– Szóval nem is volt fogadás?

– Nem. Köszönöm, hogy megmentettél. Piszok jó ütés volt.

– Nyolc éve tanulok harcművészetet. Önvédelmet oktatok nőknek.

– Tényleg? Hát ez hihetetlen!

– Hát igen. Azért azt a rohadékot rendőrkézre kellett volna juttatnunk.

– Örökké hálás leszek. Ha megadod a címed…

– Megmondják végre a címet, vagy csak körözzek a városban? – fordult hátra a taxisofőr.

Noémi bemondta Eva címét, és lehunyta a szemét.

– Bekísérlek – közölte a srác, amikor kiszálltak a taxiból. Noémi már a nevét is tudta: Julio. Nem bánta, ha bemegy vele. Már semmit sem bánt, és semmi mást nem akart, mint hogy biztonságban legyenek Lábiccsal.

Az öreg, rozzant portás, amikor meglátta őket, széles mosollyal odament, és széttárta a karját. Noémi lecövekelt. Mire fel ez a kedves fogadtatás? De a portás nem hozzá lépett, hanem Julióhoz. Megölelték egymást, és beszéltek pár szót spanyolul.

Noémi túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy megkérdezze, mi történik tulajdonképpen.

Eva most is ott állt a korlátnál, és várta őket, mint a múltkor. Most nem mosolygott, kifejezéstelen volt az arca. Csak akkor derült fel, amikor a fiú is felnézett rá.

Julio az utolsó lépcsősort futva tette meg.

– Julio! – kiáltotta Eva, és hagyta, hogy a fiú átölelje, és felemelje őt. Noémi ledermedve állt meg a lépcső tetején.

– Itt nőttem fel – magyarázta a fiú. – Itt laktam tizenkettőtől tizenkilenc éves koromig. Eva adott nekem szállást, miután meghaltak a nagyszüleim, a szüleimet sosem láttam, és nem maradt senkim… Eva indította el az életemet.

Noémi leroskadt a kanapéra Eva nappalijában.

– Eva a gyerekek és a nők védelmezője. Ha problémád van, hozzá fordulsz, és mindent megold – folytatta már odabent a fiú. Ekkor jött rá a lány, hogy miért küldhette az apja Evához. Eva, akiről a Buenos Aires–iek tudják, hogy megment mindenkit, aki veszélyben van. Talán ha előbb fordulnak hozzá, és elmondják…

De remélhetőleg így is mihamarabb vége lesz ennek a rémálomnak. A sors kegyes volt vele, amiért Juliót az útjába küldte.

Később Lábics is megérkezett, hozta a laptopját és minden egyebet, amit hirtelen össze tudott pakolni. Noémi, amikor meglátta a fiút, felpattant, és a nyakába ugrott. Lábics meglepődött, aztán ő is átölelte a lányt. Szorosan ölelkeztek, boldogan attól, hogy életben vannak. Noémi úgy kapaszkodott belé, mintha sosem akarná elengedni.

– Jó hírem van – sóhajtott a fiú. – Az amerikai követségen várnak minket. Most írta S. Farkas, hogy induljunk, mert szétrúgja a seggünket. Pontosan ezeket a szavakat használta. Állítólag mindkettőnket próbált hívni, de nem vettük fel.

– Én nem hallottam.

– Én pedig nem néztem.

– Hát akkor sajnos a mi szegény Benünk nem sokáig fog táncolni nálunk – ráncolta az orrát Eva, aki időközben néhány infót kihúzott a lányból. – Nem szólok Augustinának, mert annyira bele van esve, hogy a végén még figyelmeztetné…

– Bele van esve? – kérdezte Julio. – Augustina, egy öreg bűnözőbe?

– Igen. És nem tudom eldönteni, hogy volt–e köztük valami, vagy csak plátói… Sejtettem, hogy nem oké minden azzal az emberrel, de nem gondoltam, hogy veszedelmes bűnöző.

– Legalábbis veszedelmes a szer, amit előállít.

– Az ugyanaz, drágám. Na, induljunk. Hívok egy taxit, és elviszlek titeket a követségre. Julio, fiam, gyere velünk! Egy testőr mindig jól jön.

Az amerikai nagykövetség a Columbia sugárúton állt, magas kerítés, több őr és sorompó vigyázta a bejáratot. A fiatalokat igazoltatás után beengedték. Noémi megölelte Evát és Juliót, ígéretet tett nekik arra, hogy hamarosan jelentkezik, aztán Lábicsra nézett, és az ujjaiba fűzte az ujjait. Csak most jutott eszébe, hogy másnap lesz a születésnapja. Hát jó kis ajándékot kapott, végül is. Életben maradt. Ez is egyfajta születésnap.

Kéz a kézben sétáltak az épület felé, az őr kíséretében, és Noémi tudta, hogy többé már semmi sem lesz olyan, mint amilyen az argentínai utazás előtt volt.

Krakicsékat Brüsszelben érte a hír, hogy keresik őket.

– Le kell lépnünk, mégpedig azonnal. Megyünk Guatemalába, az első géppel – utasította a Sántát.

Bement a szobájába. Elővette a hamis útlevelét, kiváló hamisítvány volt, néhány hétig biztosan lenyomozhatatlan, utána meg már bottal üthetik a nyomát. A neten foglalt két repülőjegyet, amszterdami átszállással.

A gépen megírja a levelet Laurának, de most ideje indulni.

Ez a hülye mit szórakozik már? Hol van?

Már csomaggal a kezében bekopogott a Sánta szobájába.

Az ajtó a mozdulattól kinyílt, nem volt bezárva.

Belépett.

Lőrinc az ágyon feküdt, mozdulatlanul. Odarohant hozzá, és a nyaki ütőerét kereste. Meleg volt a teste, de nem érezte a szívverését.

Az éjjeliszekrényen ott hevert a kis ezüstfiola, ami egy ideje a Sánta kulcstartóján lifegett egy vastag ezüstláncon. A kapszulát tartotta benne, ami egy pillanat alatt képes gyilkolni. Argentínában szerezte.

Krakics fújtatott egyet.

A barátja nem bírta a nyomást.

Sajnálta, de Sánta mindig is gyenge volt.

Nem vetett rá még egy pillantást, egy zsebkendővel megfogta a kilincsen lévő táblát, magával vitte, kiment a szobából, és a kézfejével, hogy ne hagyjon ujjlenyomatot, a kilincs mögé nyúlt, majd kattanásig behúzta maga mögött az ajtót és ráakasztotta a „Ne zavarjanak” táblát. Egy darabig ne találjanak rá, imádkozott, legalább addig, amíg fel nem száll vele Guatemala irányába a gép.

Karácsonyeste

– Anya, minden jó lesz – bújt Adél Laurához. Laura magához húzta mindkettejüket, és már nem bánta, hogy sír.

Elsiratta az utolsó éveit, amikor nem tudott döntést hozni, hogy kiszálljon–e a házasságából. Elsiratta a férjét, akit valahol egy kicsit még most is szeretett és féltett, holott valóban bűnös volt. Elsiratta a régi házukat. A régi életüket.

És közben tudta, hogy az új életében még annyi minden vár rá és a gyerekeire.

Elolvasta a férje levelét, amit a reptérről írt. A férje akkor még abban bízott, hogy követni fogják őt a bujkálásba, a száműzetésbe.

Hát nem.

Az élet úgy hozta, hogy Laura nem tudott dönteni akkor, amikor választania kellett volna, de a sors döntött helyette.

Új életet kezd, egy nővédelmi civil szervezetnél fog dolgozni, és mindent újra felépít maga körül. Fiatal még…

De közben sejtette, hogy akárki is lesz majd mellette, fél szemmel mindig a háta mögé fog nézni, és ha a távolból jön majd felé egy férfi, tudni fogja, hogy a férje visszatért… De talán nem. Talán nem így lesz. Talán valóban képes lesz az újrakezdésre.

– Boldog karácsonyt!

Együtt énekeltek, mint a régi karácsonyok idején. Mennyből az angyal… Akkor az apja is velük énekelt, most egy másik családban tölti a karácsonyt, de délelőtt együtt reggeliztek, és az ünnep másnapján is találkozni fog vele. Hiányzott neki, nagyon.

És hiányzott Fanni és Roland is, de velük is találkozik valamelyik nap. Roland sok–sok év után először otthon töltheti a karácsonyt! Az új gyógyszer, amit Tördey beállított nála, kezdte kihozni a súlyos apátiából, már felismerte a látogatóit, beszélt néhány szót is, és az orvos szerint a rehabilitációja végén sokkal jobb állapotba kerül majd.

Ott volt András is. Ő volt a bariton. Igazán jól énekelt. Az anyja kicsit hamiskásan. A nagyanyja rekedtesen. Alessandro dudorászott, gőze sem volt a szövegről. Giacomo nem jött vele, már együtt élt egy lánnyal, és az ő családjukkal tölti az ünnepet Nápolyban… Niki csak alibizett az éneklésben. Mindig kínosnak tartotta a nyíltszíni Mennyből az angyalozást, de most valahogy mégis jólesett, hogy mind együtt voltak. Legfőképpen az anyjának örült. Meg Jenőnek, a kutyának. Rögtön megtalálták a hangot Luluval, és azonnal hancúroztak egy nagyot a hóban.

Az anyja megrázta a csengőt. Halk, fémes csilingelés volt, gyerekkora óta ez a csengőszó jelentette a karácsonyt Nikinek.

Ajándékozás…

Niki a fa mellett, a többiek mögött állt, és nézte őket. András elindította a számítógépen a videót. Niki figyelte a nagyit, és látta az örömét, amikor elindult a klip, benne összevágva a nagyi összes sikeres nyomozása. Megszólalt benne a tetoválóművésznő és zenész férje, Anton.

– Drága Ilonka, háj! – köszönt be a zenész egy nagy vigyorral, majd hirtelen lekapta magáról a pólóját, és a kamera ráközelített a mellkasára, konkrétan a bal mellére. – Ilonka, magának köszönhetem ezt az egyedi rajzot, ami azóta sem került fel az internetre! – Befeszítette a mellizmát, és a mikrofon, amit egy női kéz ölelt, valósággal kiugrott a kézből, ahogy az izmok megmozdultak. A nagyi ijedten megborzongott.

– Remélem, tovább nem kell néznem ezt a szeméremsértő filmet – motyogta párás szemmel.

– Ilonka, rendbe tette az életünket! – mosolygott a kamerába a tetoválóművésznő.

Aztán jött egy vendéglős, aki megköszönte, hogy a nagyi megtalálta a velőscsont–tolvajt, majd Tamás, Niki főnöke következett.

– Kedves nagyi – kezdte ünnepélyesen. – Számos köszönnivalóm van. Egyrészt az, hogy aktívan részt vett az állítólagos vevőink felderítésében. Másrészt pedig, hogy mostanában már főtt ételt eszem otthon, és még mindig nem haltam bele! De a viccet félretéve: megmentette a lapomat és a házasságomat. A lapomnak lett egy új, független befektetője, és úgy néz ki, ha ezt az évet kihúzzuk, akkor a következő már sokkal jobb lesz. Egyre jönnek a hirdetők, köszönhetően annak a témának is, amit az unokájának adott… a gyógyszerteszttel kapcsolatban.

Egy galériatulajdonos következett, festmények között ült, és kimérten megszólalt.

– Kedves Ilona, neked köszönhetjük, hogy immár egy festményhamisítóval kevesebb van a piacon, és tisztességes a verseny… Tudom, hogy fájdalmas volt Kornélkát lebuktatnod, de hidd el, tehetségesebb nyomozó vagy, mint a legtöbb hivatásos!

Olivér, a nagyi cégtársa következett.

– Ilona, édes. Amikor legelőször betrappolt az irodámba, nem gondoltam, egyetlen percig sem gondoltam, hogy maga lesz a cégtársam, és egyben a legjobb kollégám. Na ne bízza el magát, ugyanis egyelőre még maga az egyetlen kollégám. Köszönöm, hogy leszoktatott a cigiről. Annak azért nem örülök, hogy valami étvágygerjesztőt is ad nekem, ígérje meg, hogy leáll vele, jó? Nem akarok akkorára hízni, mint egy disznó… Meglepődött, ugye? Hát én is jó nyomozó vagyok, úgyhogy kitaláltam. Szóval többé ne játssza itt nekem a méregkeverőt, és jóban leszünk!

A legvégére Niki maradt. Megjelent a lány arca a képernyőn.

– Nagyi, megkövetlek. Sokszor gondoltam, hogy túl élénk a fantáziád, és ezt hittem akkor is, amikor a tiltott gyógyszerkísérletről meséltél. Neked köszönhetem, hogy akkor mentem Szerdavári osztályára riportra, amikor a nyomozók is megjelentek… és így a mi oldalunké lett az első tudósítás, és az egész sztori, legalábbis a magyar sajtóban. Hogy beletenyereltél egy nemzetközi bűnügybe… hát ez valami fantasztikus. Gratulálok!

Mindenki tapsolt, még Alessandro is, aki persze egy szót sem értett az egészből. Niki arra gondolt, hogy ezt a videót nem lehetett nagy öröm Andrásnak látni… Amikor kiderült, hogy a nővérének a férje, Krakics egy nemzetközi bűnbandát irányít…

Laurát, amikor kitört a botrány, András elhozta arról a böjtölős szállóról. Addigra a gyerekek már náluk voltak. Laura akkor tudta meg, hogy a férje valóban bűnös, aki ellen nemzetközi elfogatóparancs van érvényben. Olyan bűnben volt érintett, ami nem évül el. Nem az adócsalás meg a pénzmosás volt a fő bűne, hanem a tiltott emberkísérlet, gyilkosságra való felbujtás, és a legkeresettebb bűnözők közé került egy pillanat alatt. Laurának új lakásban (arra még futotta) kellett új életet kezdenie. És Niki úgy látta, lesz ereje hozzá.

Aztán következtek a többiek ajándékai…

Niki egy komplett téli szettet kapott Alessandro és Giacomo saját kollekciójából, és egy táskát az anyjától, amit abban a nápolyi üzletben vásárolt, ahol annak idején Niki vette a gyönyörű lovaglócsizmáját.

András egy dobozkát adott át neki. Hevesen vert a szíve. Csak nem… csak nem gyűrű… nem állt még készen rá.

Óvatosan kinyitotta a dobozkát, megremegett közben a keze. Egy cédula volt a bársonydobozban.

Kiemelte, és kisimította. András kézírásával ez állt rajta:

„Engedély egy új kutya befogadására. Engedély a kutyáknak a hálószoba használatára. Persze csakis a FÖLDÖN!”

Niki a férfi nyakába ugrott, és örömében sírt.

Ez többet jelentett neki, mint egy jegygyűrű. Igazi elköteleződést.

Noémi megpuszilta az anyját, megsimogatta az apja arcát, és átadták egymásnak az ajándékaikat. Noémi egy naplót, ami az argentin napokról szólt.

Cserébe azért, hogy az apja is odaadta neki a saját naplóját, amiben mindent leírt, amit Krakicsékról és az ügyről tudott.

Visszaköltözhettek a régi házba. Az apját kiengedték az előzetesből, és S. Farkas azt mondta, ha megfizeti a korrupciós pénz után az adót, akkor meg fogja úszni pénzbüntetéssel. Az ügyvéd kihúzta őket a legnagyobb slamasztikából, az amerikai kapcsolata bevetett apait–anyait, a CIA–t, újságírókat, és a rendőrök még aznap lecsaptak a gyárra, amikor Noémiéket fogadták a Buenos Aires–i amerikai követségen. Ben Castle eltűnt, mint ahogyan a kísérleti készítmény és az eredeti dokumentációk is. A készítmény egy része és a dokumentáció előkerült Castle helyettesénél, aki ellopta őket Castle–től, és tisztázni tudta magát. A Naddser csődbe ment, a megrendelői elpártoltak tőlük, még azokat a készítményeket is kénytelenek voltak kivonni a forgalomból, amelyeket már törzskönyveztek. A biztosításuk és a vagyonuk a kártérítésekre fog rámenni. Többek közt Noémi anyja és két magyar beteg is hatalmas kártérítést kap majd azért, mert akaratuk ellenére részt kellett venniük ebben az embertelen kísérletben. Mindezt Noémi derítette ki Lábics segítségével! S. Farkas irodája képviseli a magyar károsultakat. Az ügyvéd szerint a gyár nem fogja megvárni a pereket, hanem önként kiegyezik mind a hatvanhárom sértettel és/vagy családjával.

A gyár vezetője nyugdíjba ment, és Noémi úgy hallotta, hogy el is költözött Buenos Airesből. Ben Castle bujkál, senki sem tud róla semmit. Nála van az általa kifejlesztett készítmény egy része, és nyilván a vegyület összes képlete.

Mint kiderült, két bérgyilkos is üldözte Noémiéket, mára mindketten egy argentin börtönben várják az ítéletet.

Eva visszavárja őket januárban Lábiccsal.

Vagyis Zozóval.

És vissza is fognak menni.

Noémi meg akarta nézni azt a várost, ami eddig a félelem városa volt számára.

Táncolni akart.

„Zoli jó vezető, határozott, erős férfi, te pedig bízol benne. Itt a helyetek! Meg kell tanulnotok tangózni! Augustina is vár titeket, és már nem olyan szomorú a miatt a gengszter miatt.” – írta Eva a karácsonyi üdvözletében.

Noémi abból a pénzből, amit korábban félretett az életére, két repülőjegyet vett maguknak karácsonyi ajándékként. Januárban visszamennek, és egy hónapig haza sem jönnek. Lábics is halaszt majd egy kicsit. Ő pedig talán a Színművészetit kezdi el… talán, de ez csak korábban merült fel benne, politológiát tanul. Mert az nem lehet, hogy minden politikus korrupt! Mint Krakicsék… De aztán volt egy–két ügy, amit feldolgozott a sajtó, és Noémi rájött, hogy gyűlöli a politikát, nem a tudomány miatt, hanem az emberek, a politikusok miatt. Romlottaknak találta őket, és teljesen biztossá vált benne, hogy egy fecskeként nem tudna nyarat csinálni. Igyekszik majd nem törődni a hírekkel, korrupt, csaló politikusokkal, akik minden pártban felbukkannak, és halálos nyugalommal belehazudnak az emberek szemébe, hamis vagyonbevallásokról, átjátszott telkekről, százmilliós, eltitkolt luxusvillákról, offshore cégekről, felvett tíz– és százmilliókról, egymásnak átpasszolt munkákról, pénzekről. Ez nem az ő világa. És nem is tud egy romlott világból szebbet varázsolni. Csak azzal, ha filmrendező lesz. Vagy valami más, amivel örömöt adhat magának, és talán másoknak is. Most már sokkal kevésbé volt szigorú magával.

Talán azért is, mert sokat beszélgettek Zozóval.

Ott laktak a Havannán, a befutott író, Németh Norbert lakásában. Noémi már nem akart visszaköltözni a szülői házba. Örült, hogy az anyja egyre jobban van, és nem lesz nyoma a betegségnek, vagy legalábbis a tüneteknek, amelyeket az a borzalmas kísérleti szer okozott, de Noémi már új életet élt.

Az apja az anyja gondját viselte, türelemmel és lelkiismeret–furdalással. Mint kiderült, az alkoholista cégtárs, aki Krakicsék nyomására a halála előtt még felvett minden pénzt a cégből, értesíteni akarta Noémi apját arról, hogy mi várhat rájuk. Állítólag megtudott valamit a gyógyszerbizniszről, legalábbis erről hagyott egy levelet Noémi nagyszüleinél, akik teljesen elfeledkeztek róla, amikor Noémi apját letartóztatták.

Az apja kezdett magára találni. Lassan vissza fog térni az életbe és a munkájába. Noémi többször megkérdezte tőle, hogy miért pont ezeket a kapaszkodókat adta neki: repjegy, tangó, filmfesztivál.

– Tudtam, hogy Castle–ről forgatnak egy filmet, amit a fesztiválon mutatnak be. Láttam őt egyszer Evánál… Tudtam, hogy Evát meg fogod találni. Reméltem, hogy összerakod a képet, és talán Eva segítségével találsz bizonyítékot. Csak benned bíztam, Nonó – mondta az apja. A lány pedig mindennap úgy ébredt, hogy Lábics nélkül nem lenne életben, nem lenne szabadlábon az apja, egy pszichiátrián vegetálna az anyja, és a világra egy veszélyes szer őrült veszedelmet jelenthetne. Persze ez a veszély még most is fennáll…

Megvacsoráztak, ajándékoztak, és indult haza.

Lábiccsal úgy beszélték meg, hogy kilenckor találkoznak a sarkon. A szülei mondták, hogy hívja meg, de egyelőre korainak tartotta. Meg kellett bocsátania az apjának, hogy elfogadta a mocskos pénzt – bár ha nem is tudta, hogy honnan jön pontosan –, és egyelőre nem akarta, hogy Lábics náluk vendégeskedjen.

Van nekik saját kis otthonuk. Szeretik, belakták.

Aztán ha költözni tudnak a belvárosba, elköltöznek majd.

De most boldogok voltak ott, a Havannán, abban a kis garzonban.

Megölelte a szüleit, és már az utcán volt.

A sarkon Lábics várta. Már messziről kiszúrta az alakját a hóesésben, a lámpa alatt. Nyurga fiú, szemüvegben, kapucnis kabátban, széles vállal…

Szaladni kezdett, hogy gyorsabban odaérjen hozzá.

„Évi három regény? Nem ördögtől való gondolat”

Kérdezz–felelek Évával

Ahogy már megszokhattátok, a könyvről, a hősökről és a kulisszatitkokról olvashattok ebben a regény végi interjúban. Ismét a zama.hu blog szerzője, Berta Péter könyvesblogger kérdezett. Köszönöm neki.

– November lánya. Majdnem december lett, igaz? Ismét nehéz volt elengedni a szereplőket?

– Nem volt problémám az elengedésükkel, már csak azért sem, mert tudom, hogy egy–egy történet lezárásával nem kell végleg búcsút vennem a szereplőktől. Hiszen ebben a könyvben is visszatértek korábbi regényeim hősei… Inkább azért csúsztam meg egy kicsit, mert más típusú írás ez, mint a korábbiak. Amikor nagyon izgalmas volt a sztori – főleg még a könyv közepén járva –, időnként félreraktam, annyira drukkoltam Noémiéknek, és nem akartam „látni”, hogy bajba keverednek… Nagyjából a könyv második harmadánál volt egy hosszabb szünetem, amikor fogalmam sem volt, hogy mi lesz a szereplőkkel, hogyan oldják meg a helyzetet, ha egyáltalán megoldják… Hetekig kínlódtam, de végül újra beindult a sztori.

– Mennyi idő alatt írtad meg a könyvet?

– Nem emlékszem pontosan, körülbelül négy–öt hónap alatt. Nyilván vannak időszakok, amikor nehezebben megy… Az utolsó egyharmad pedig most is, mint szinte mindig, nagyjából egy–két hét alatt elkészült, olyankor már fel sem állok a laptop mellől. De most extra izgalomban is részem volt, és dühös is voltam magamra, amiért elküldtem a hőseimet az Obeliscóhoz arra a találkozóra. A megoldás már jött magától.

– Krimi? Utoljára a Most kezdődik volt hasonlóan izgalmas, és akkor mondtam is, hogy több ilyen történetet szeretnék olvasni tőled. Hogyhogy visszatértél ehhez a műfajhoz?

– Krimifaló vagyok. Egyébként szerintem szinte mindegy, hogy krimit ír–e az ember, vagy „női regényt”, azt gondolom, hogy mindkettő szerkezetében meg lehet találni azokat a pontokat, amelyek alapján egy jó krimi (is) felépül. Egy bajom van csak a nyomozós történetekkel: annyira beleélem magam a történetbe írás közben, hogy amikor nagy a feszültség, úgy érzem, mintha én is ott lennék a jelenetben, leizzadok, felszökik a pulzusom, és ilyenkor mindig észhez kell térítenem magam azzal, hogy ez az egész csak a képzeletem műve, és nem a valóság. Szerintem tudnék ennél sokkal vadabb kalandregényt, vagy akár lélektani krimit is írni, de akkor hónapokig teljesen felspannolt állapotban lennék. Azért jó volt megint valami másban kipróbálni magam: ebben a kicsit feszesebb, kevésbé „színes–szagos” történet megírásában.

– Ismét utazunk, méghozzá nem is akárhová. Miért éppen Buenos Airesbe repülnek a hőseid?

– Szeretem azt a várost, és szívesen visszaidéztem az ott töltött napokat. Persze számomra nem volt olyan izgalmas a városlátogatás, mint Noémiéknek, de tangóelőadásokon én is jártam (noha eszembe sem jutott kipróbálni, nagyjából Noémihez hasonló színvonalon táncolok), beszélgettem utcai tangótáncosokkal, csavarogtam a La Boca–negyedben, megkóstoltam az argentin steaket, parkokban ücsörögtem, egy vasárnap reggel együtt kávéztam az ébredő városban a helyiekkel, és tudtam, hogy egyszer majd az egyik regényhősöm is megismerkedik a várossal. Hát most elérkezett az idő.

– Meglehetősen kényes témákhoz nyúltál. Korrupt politikusok, gyógyszeripar, titkos gyógyszerkísérletek, offshore cégek. Tényleg érdekelnek ezek a hagyományosan férfiasnak mondható témák?

– Ha az ember nem jár csukott szemmel, akkor lépten–nyomon beleütközik ezekbe a témákba, csak sajnos annyira hozzászoktunk, hogy már meg sem hökkenünk az efféle hírek hallatán. Pedig egyáltalán nem normális, és persze szomorú is, hogy a politikáról a korrupció, a bűnszövetkezet és az érinthetetlenség, a gyógyszeriparról a „minél több pénzt, de gyorsan”, és a titkos vagy tiltott kísérletek jutnak az ember eszébe. Azt hiszem, hogy a regény csak olyan témákra reflektál, amelyek, akár akarjuk, akár nem, beszivárognak a mindennapjainkba, az életünkbe.

– A könyvben az ügy megoldásához hackerre van szükség. Neked is volt szakértő segítséged?

– Igen, etikus hacker és informatikus is segített, hozzájuk fordultam, amikor néhány kérdésre választ kerestem. A HVG Könyvektől pedig megkaptam „szakirodalomnak” az egyik kiadványukat, a Kevin Mitnick által jegyzett A legkeresettebb hacker című könyvet. Ahogy Lábics betör a gyógyszercég rendszerébe, az az emberi hiszékenységre épül, és pontosan ezt hallottam én is, hogy a hackerek a hiszékenységet szokták kihasználni. Szemetesben kutatnak, néha a legegyszerűbb trükkökkel jutnak be egy–egy céghez; és ha már a valóságban beengedték őket, akkor virtuálisan is könnyebb bejutni a rendszerbe.

– A történet több szálon fut. Ezt megszokhattuk tőled. Az írás közben melyik volt a dominánsabb? Volt olyan, hogy az egyik szereplője túlságosan is át akarta venni terepet?

– Amikor Ladányi Niki és a nagyanyja felbukkant, először vissza akartam szorítani őket. Mit keresnek itt? Semmi dolguk ebben a sztoriban, gondoltam. De most már ismerem magam és talán a hőseimet is annyira, hogy nem „irtottam ki” őket csupáncsak azért, mert a belépésükkor nem értettem, mit akarnak ebben a könyvben. Azt hiszem – de ebben tényleg nem vagyok biztos –, ők csak azért jöttek most vissza, hogy oldják a történet feszültségét. Egy idő után elfogadtam, hogy Nikiék ugyanolyan fontos szereplői a regénynek, mint Noémiék, de persze Noémi az abszolút hőse a történetnek.

– Azt hittem, Noémi old majd meg mindent, de végül az derült ki, hogy Lábics nélkül nem sikerült volna…

– Ezt nem jelenthetjük ki – nem tudjuk, hogy Lábics nélkül merre kanyarodik a történet. Viszont az tény, hogy a lány igen hamar átadta az irányítást. Elkezdett bízni a fiúban… Ennek azért is örültem, mert Lábics a maga visszafogottságával, és azzal együtt, hogy Noémi a könyv elején érzelmi analfabétának tartja, valójában egy pozitív, erős férfialak. Azt hiszem, az én lelkemnek is felüdülés, hogy végre nem egy Endrődi–féle, tétovázó hőst teremtettem…

– Jó is, hogy mondod. Hová tűnt Endrődi? Megszoktuk, hogy minden regényedben visszatér, legalább egy rövid kis jelenet erejéig!

– Most ide nem volt bejárása. Nem is akart bejönni. Én pedig nem erőltettem, mert azt a spontaneitást, ahogyan írom a regényeket, nem hiszem, hogy okos lenne megtörni azzal, hogy valamit akár a történetre, akár a szereplőimre erőltetnék. Egyébként is: Endrődi visszatért, hiszen nemrég jelent meg a Hotel Bali új, bővített kiadása, ahol „kapott” tőlem még néhány extra jelenetet is.

– Niki nagyiját szinte mindenki imádja, aki olvasta a Nápolyi vakációt. Az olvasói nyomás hatására hoztad vissza őt?

– Nem szoktam engedni az olvasói nyomásnak. :) Viccen kívül: nagyon hálás vagyok a véleményekért, azonban a javaslatokat csak megköszönöm, de nem fontolom meg őket – eléggé határozott vagyok azt illetően, hogy mit szeretnék, és akkor még azzal is meg kell birkóznom, ha a történet arrafelé fordul, amerre nem vártam, vagy ha belép egy olyan hős, akire nem számítottam… A nagyi remek karakter, élvezet róla írni. Én is imádom. Szerintem lesznek még emlékezetes pillanatai valamelyik későbbi regényemben…

– Ez azt is előrevetíti, hogy Niki szintén visszatér. Már csak azért is jó lenne, mert a Roland–vonal nincs lezárva, mint ahogyan Fanniról is olvasnánk még.

– Nikiben sokkal több van, mint amennyit megmutattam belőle. De ő még csak mostanában kezd magára találni, ugyanakkor problémás a kapcsolata az imádott apjával, aki elhagyta az anyját, rátelepszik a nagyanyja… Niki körül sok az elvarratlan szál. Sokat gondolkoztam azon, hogy Roland – az előzmények ismeretében – felépülhet–e. A regény elején, amikor először látni engedtem, azt gondoltam, hogy nem. Aztán később már kezdtem teret engedni a velem született derűlátásnak. Ugyanis én hiszek a kisebb–nagyobb csodákban… És Rolandot szintén én teremtettem, tehát kreálhatok számára ígéretes jövőt is, ha hagyja…

– Hatalom, hogy a hőseid felett rendelkezel?

– Talán igen, talán nem. Nem engedik, hogy akármit megtegyek velük. Ezt már régen megtanultam, egész pontosan akkor, amikor a Bangkok, tranzitban Davidet a thaiföldi csajozásai miatt meg akartam büntetni. Csakhogy David karaktere elkezdett felépülni, egyre jobban kirajzolódott a jelleme, és azt a befejezést, amit neki szántam, el kellett felejtenem. Ő volt az egyetlen az összes eddig megteremtett regényhősöm közül, akinek előre kitaláltam a sorsát, és ő nem engedte, hogy végigvigyem azt. Azóta nem erőltetek semmit, így a legjobb, szerintem a történetnek is, nekem is.

– Feltűnt azért, hogy legalább két gonosz szereplőt is elengedtél, az egyik a Száz éjjel vártam negatív hőse, a másik pedig ebben a regényben valaki… nem árulom el, hátha van olyan olvasó, aki előbb olvassa el ezt az interjút, mint a könyvet. De érdekelne, hogy a bűnösök ezekben az esetekben miért nem nyerték el a méltó büntetésüket?

– Szerzőként érdekesebb számomra egy szökött, száműzött diktátor, mint egy halott diktátor. Szerintem az olvasóknak is jobb, ha elgondolkodhatnak azon, vajon merre lehet most X. vagy Y., elkapták–e, hogyan él, hol bujkál, mintha minden megoldást feltálalnék vacsorára a tányérjukra. Hiszek abban, hogy tovább lehet gondolni egy–egy regényt, vannak olyan történetek, amelyeket olvasóként én is nagyon nagy élvezettel továbbgondoltam a befejezés után.

– Hogy áll a Száz éjjel vártam folytatása? És miért pont ebből a regényedből tervezel egy trilógiát?

– Andi az egyik legőrültebb hősnőm, felhőtlen lubickolás, ha róla írhatok. Egyszerűen kedvem van folytatni a szórakoztató történetét. Vajon hogyan boldogul az „új” életében? Visszatér–e a régibe? Bírja–e a zizi családja és barátai nélkül a párjával az ismeretlenben? Mit tesz valaki, ha rászakad egy kisebb (nagyobb) vagyon, megváltozik–e a jelleme? Tudom, ez csak játék, de most jó eljátszani ezzel a gondolattal.

– Ezek szerint most nincs pihenőd két regény között? Azonnal beleveted magad egy új könyv írásába?

– Andi története nekem nem új, és alig vártam, hogy újra találkozzam vele. :) Nem, most tényleg nincs pihenő, de ez az én döntésem. Minek malmozzak, ha azt csinálhatom, amit imádok?

– És a kiadód, az Erawan, „önjáró” lett?

– Remek csapat van körülöttem, az én fő feladatom továbbra is az, hogy megtaláljam azokat a külföldi regényeket, amelyeket szívesen elolvasnék magyarul is, és kigondoljam, hogy melyik mű melyik fordítóhoz passzolna, ki az, aki szeretné a munkát, amellett, hogy a szerző hangját is hűen visszaadja. Nincs annál jobb, mint amikor mindenki, aki egy művön dolgozik, élvezetből (is) teszi.

– Az Erawan hamarosan új magyar szerzőt avat, ráadásul a regényeid szerkesztője, Huszti Gergely személyében. Hogyan jött az ötlet?

– Gergő nem csupán a szöveg, hanem a történet szerkesztéséhez is remekül ért, finoman, jó arányérzékkel, könnyedén, de határozottan nyúl mindkettőhöz. Nagyon ritka, hogy egy szerkesztő a történetvezetésbe ugyanúgy bele tud és mer szólni, mint a nyelvi szerkesztésbe, ráadásul átlátja a hazai és – ami nagy szó – a nemzetközi könyvpiacot, érzi–tudja, melyik regényt miért szeretik az olvasók. Abszolút naprakész a hazai és a világirodalomban. A szerzőjelölteknek kreatív írást tanít, és biztos vagyok benne, hogy szerencsések a tanítványai. Nyáron említette, hogy érik benne egy regény… Egyszerre mondtuk ki, hogy csináljuk együtt: ő megírja, én kiadom. Izgatottan várom a regényét!

– Mi lesz a tavasszal megjelenő Száz Éjjel Ügynökség után? Tudod már, mi következik azután a sorban? Hiszen lassan fel kell készülnünk évi három Fejős–regényre…

– Még nem tudom. Az évi három regény nem ördögtől való gondolat, idén ennyit jelentettem meg, és szeretem ezt a pörgős tempót. De még nem tudom, hogy mit hoz a jövő év: két új könyvet biztosan várhattok tőlem 2015–ben is, aztán, ha úgy alakul, jöhet a harmadik is…

ELŐKÉSZÜLETBEN!

várható megjelenés: 2015. első negyedév

Fejős Éva:

Száz Éjjel

Ügynökség

(a Száz éjjel vártam folytatása)

(Részlet)

Előszó

Említettem a múltkor, ugye, hogy újra természetes vörös a hajam?

Azt hiszem, ez mindent megmagyaráz.

Néhány nappal ezelőtt még a mexikóvárosi reptér átvilágítókapuján haladtam át, amelyen keresztül tulajdonképpen beléptem az új életembe – Alex oldalán, és a miniszoknyám zsebében a világ egyik legnagyobb fekete gyémántjával.

Azóta tényleg nem telt el sok idő, de ami igaz, az igaz, én sem tétlenkedtem. Kihasználva az alkalmat, férjhez mentem, belekeveredtem egy csetepatéba, sebeket szereztem az arcomra, a karomra (és, bár nem akarok drámai lenni: végül a szívemre is), továbbá megtanultam olajoshordón dobolni, kölcsönkértem egy motorcsónakot, hogy utolérjek két tolvajt, akik leléptek a piros tornacipőmmel, aztán hajótörést szenvedtem. Mesébe illő módon megmenekültem, utaztam egy óceánjárón, és szomorkodtam, hogy a férjem ezek után biztosan el fog hagyni. Mert nem vesz a nyakába egy ilyen koloncot, mint amilyen én vagyok, aki már a nászút alatt mindenféle rémes ügybe keveredik.

A helyzetet tovább súlyosbítja, hogy az óceánjárón, az orvosi szobában, a sokkból magamhoz térve a kezembe került egy szép, színes magazin, és az egyik fotó életre kelt a szemem előtt. Ez pedig nem sok jóval kecsegtet. Több értelmezés is lehetséges.

Egy: még mindig sokkban voltam.

Kettő: berúgtam a két korty rumtól, amit megitattak velem, amikor rám találtak.

Három: előjel, hogy hamarosan nagy bajba keveredem.

Sajnos ez utóbbi a legvalószínűbb.

Miért nem vagyok képes normális életet élni, szeretkezéssel és romantikázással tölteni a nászutamat, és nem hajótöröttként? Miért nem tudom elkerülni a veszélyes helyzeteket?

Jelenleg a karibi paradicsomban, St. Maarten szigetén hasalok a homokban, pénz és iratok nélkül, az életemen, a hogyan tovább?–on tűnődve, valamint reménykedve, hogy Alex megtalál, és kapok tőle még egy esélyt.

1.

Tudom, tudom, az én fejemből pattant ki az ötlet, hogy Panamán házasodjunk össze. Ennek előzménye egy panamakalapos „lázálmom” volt, és akkor, egy örökkévalósággal – valójában csupán néhány nappal – ezelőtt arra gondoltam, hogy az a célravezető, ha követem az álmaimat. Ugyanis hava vagyok. Na jó, erről majd később, a lényeg, hogy ragaszkodtam a panamai utazáshoz.

– Meg kellene hívnunk az esküvőnkre Rékát. Ja igen, és a férjét, meg Tomit is. Valamint a szüleimet – motyogtam a gépen. Alex, mintha mit sem hallott volna a dünnyögésemből, koccintásra emelte az aranyszínű karibi rummal megtöltött poharát. Az enyémben kóla is volt a rumhoz. Koccintottunk, és folytattam. – És persze Áront. Meg Inezt.

– Egyelőre csak azt tudom ígérni, hogy mi ketten ott leszünk – vigyorgott. – Te meg én, azt hiszem, ez a legfontosabb, amikor az ember eldönti, hogy házasságot köt.

Na jó, de én még azt sem mondtam el otthon, hogy Alex gyakorlatilag elrabolt, és egy jachton akarja eltölteni velem a következő éveket. Elképzeltem, milyen arcot vág majd az anyám, amikor kiderül, hogy a világ végén, tulajdonképpen titokban összeházasodtunk. Valószínűleg sosem fogja megbocsátani, amiért nem vonulhatott fel az esküvőmön örömanyaként. Apám savanyú képet vág majd, de titokban boldog lesz. Utálja az esküvőket, a tesóméról is elkésett, állítása szerint azért, mert akkor tört ki egy óriási doppingbotrány, de én biztos vagyok benne, hogy el sem akart jönni. (Az apám doppingszakértő, és már gyerekkoromban tisztázta velem, hogy nem mehetek férjhez egy széles vállú, izmos sportoló vagy testépítő fiúhoz, aki tele van pattanásokkal és kicsi a heréje, mert ezek a külső jegyek doppingolásra utalhatnak, ami viszont terméketlenséghez, agresszióhoz, és végső soron halálhoz vezet. Nem mertem megkérdezni, hogy mi az a here, mert akkor még fogalmam sem volt az ilyesmiről, de tény, hogy sokáig gyanakodva néztem a pattanásos fiúkat, akár széles volt a válluk, akár nem.)

Végül is igaza van Alexnek, gondoltam. Még az is előfordulhat, hogy be sem kell vallanom otthon, hogy férjhez mentem. Nem olyan nagy dolog, nem igaz?

Egy éjszaka Cancúnban, aztán úgy gondoltuk, hogy irány Panamaváros. Csakhogy…

Közbejött egy találkozás.

A szőke nőt Gillnek hívják, és egy titkos szervezet tagja volt Alexszel együtt – remélem, ez az egész már a régmúlt. Szóval Gill is a Párducok nevű alakulat tiszteletbeli tagja, akik a diktatúrák elnyomottjainak felszabadításáért küzdenek. Erről azért nem szeretnék többet mondani, mert én magam is eltöltöttem (nem önszántamból) néhány igazán kellemetlen és nehezen felejthető napot egy ilyen diktatúrában.

Gill elhozta a legjobb barátnőjét és annak vőlegényét Mexikóba, ahol Alexszel és a haverjával béreltek egy házat a bujkálásuk idejére. Gill barátnője itt tervezte az esküvőjét.

– Itt házasodjatok össze ti is! Alexnek is én leszek a tanúja! – javasolta Gill, és én elbizonytalanodtam. Végül is Panama csak álmomban bukkant fel, de akkor is egy kalap alakú szigetnek láttam. Alex szerint a valóságban egyáltalán nem olyan. És a mexikói, hófehér homokos tengerpart igazán jó helyszínnek tűnt.

Így mentem férjhez Playa del Carmenen, a tengerparton.

Gyönyörű szertartás volt.

Sajnos utána mindent elrontottam.

Köszönhetően, többek közt, Áronnak, aki a legjobb barátom, továbbá néhány részeg mexikóinak, és a piros tornacipőmnek.

2.

Philipsburg a város neve. Ezt akkor tudtam meg, amikor leléptem a hajóról. Iratok nélkül nemigen akartak elengedni, de mikor visz magával egy motorcsónakos üldözéshez valaki iratokat? Továbbá mennyi a valószínűsége annak, hogy egy hajótörött vízhatlan kistáskában magánál tartja az érvényes útlevelét?

Na ugye.

Mellesleg amerikai felségterületre lépni útlevél nélkül… hmmm, még az sem mindennapi. Na de ha életmentésről van szó, akkor eltekintenek az érvényes iratok meglététől.

Mindegy, szóval leléptem, mert semmi kedvem nem volt Miamiban előzetesben várni arra, hogy előkerüljenek a papírjaim, és persze Alexet meg kell találnom, nem beszélve a gyémántomról, a cipőtolvajokról, illetve annak a problémának a megoldásáról, amire Áron kért meg, és az ember nem mond nemet a legjobb barátjának.

Szóval Philipsburg St. Maarten szigetén található. Ennek a szigetnek, mint az érkezésem óta eltelt két órában megtudtam, az a különlegessége, hogy egyik fele Hollandiához, a másik fele Franciaországhoz tartozik. Tehát az Európai Unióban vagyok, fogjuk rá. Ami csak azért nem tesz boldoggá, mert ha innen továbbmegyek, tegyük fel, Mexikó felé, ahol Alexet megtalálom (talán), akkor csak útlevéllel léphetek be. Vagy kiúszom a partra. Vagy úgy oldom meg, mint két órával ezelőtt, de az azért elég necces megoldás.

Alexet nem tudom felhívni. Miért nem? Mert NINCS mobilja. Aki a Párducokhoz tartozik (vagy akár tartozott), az alapvető óvintézkedéseket tesz. Akit egy diktátor hívei is üldöz(het)nek, még óvatosabbá válik. Alex megszüntette az e–mail címét (ebben én is közrejátszottam, megjegyzem), és, mint említettem, nincs mobilja. Természetesen a közösségi oldalakon sincs fent, úgyhogy aki most azt javasolná, hogy kérjek kölcsön egy mobilt, és lépjek kapcsolatba vele a Facebookon, azt el kell keserítenem: Alex sosem regisztrálna egy ilyen oldalon.

Csakis a családtagjaimon keresztül érintkezhetnénk, csakhogy nem lenne okos dolog tudatni az anyámékkal, hogy éppen most úsztam meg egy hajótörést, és szöktem meg egy amerikai felségjelű hajóról, mindennek tetejébe itt állok pénz, iratok és ruha nélkül. Anyám különösen az utóbbi miatt borulna ki. Mióta a Piroska nevű transzvesztitával salsa–aerobikra jár, elkezdett színes, elegáns ruhákat vásárolni, ami eléggé meghökkentő, és még fel kell dolgoznunk, de legalább aput kevesebbet cseszegeti.

A tesóm, mivel újra gyereket vár, mindenen felhúzza magát, úgyhogy neki sem vázolhatom, mi történt velem. Marad tehát Inez, a barátnőm, aki sajnos mindenkinek eldumálná (és aki azt sem tudja, hogy már férjezett vagyok, ezt a témát nehéz lenne kikerülnöm), valamint Áron, aki viszont megkért egy szívességre, amit nem sikerült végrehajtanom, sőt pillanatnyilag úgy tűnik, hogy őt magát is nehéz helyzetbe hoztam.

Gillnek szintén nem tudom az elérhetőségét, ahhoz legalábbis el kellene jutnom Playa del Carmenbe, hogy beszélhessek vele, de ennyi erővel már Alexszel is beszélhetek, ha ott vagyok.

Na, hát így állunk.

A karibi homokban fekve a délegyházi kis otthonomról képzelődöm, és persze azt a pillanatot idézem fel, amikor Alexszel az újbóli egymásra találásunk után először beléptünk a házamba.

Meg az esküvőnkről is gondolkodom… Alig néhány napja történt, és már kezdem úgy érezni, hogy csak álmodtam az egészet.

Farmerszoknya, bikini és egy póló van rajtam, amit a személyzet egyik tagjától kaptam a hajón. Egy, a hajótársaság nevét hirdető vászonszatyorban pedig a rám találáskor viselt ruhámat cipelem magammal.

A menyasszonyi ruhámat. Itt–ott elszakadt, felhasadt, elázott, megkeményedett a sós víztől, de mégis ez jelenti a kapcsolatomat Alexhez.

Ennyi az összes cuccom. Még napszemüvegem sincs, ezért Áron nagyon leszúrna, UV–ártalmakra meg divatszempontokra hivatkozva.

Hasalok a homokban, a fejemet a menyasszonyi ruhámat tartalmazó szatyron pihentetve, és arra gondolok, hogy patthelyzetben vagyok. Találkoznom kell Alexszel, el kell csípnem a tolvajokat, visszaszereznem a cipőmet, ami mellesleg a hatalmas fekete gyémántomat rejti, Áron ügyére is megnyugtató megoldást kellene találnom, de jelenleg az Európai Unió foglya vagyok ezen a kis szigeten. Persze jelentkezhetnék a helyi hatóságnál, de akkor nyilván bottal üthetem a cipőtolvaj nyomát, és az amúgy is azt jelentené, hogy képtelen voltam megoldást találni a helyzetre.

Sikerülni fog, Andikám – szokta hajtogatni apu. Hát ebben most nem tudok annyira hinni. Inkább anyu mondását hallom a fejemben: Lásd be, hogy képtelen vagy rá, Andi.

Elszomorodom, és érzem, hogy pillanatokon belül elalszom. Simogat a bársonyos szellő, a kezem a meleg, púderszerű homokban, a fejem fölött egy pálmafa ad árnyékot, és én mégis azt álmodom, hogy Délegyházán ülök az illegális stégemen, és etetem a hattyúimat.

– Ébresztő! Siessen!

Hunyorogva nézek fel. Egyenpólós, izmos férfiak állnak körülöttem, süvölt a szél, viszi magával a homokot. Sokat alhattam, mert majdnem teljesen besötétedett. Haragosan hullámzik a tenger, ami az elpilledésem idején még tükörsima volt.

– Mi történt? – kérdezem én is angolul.

– Igyekezzen! Annabella mindjárt ideér.

– Ki a csuda az az Annabella?

– A hurrikán. Előbb ér ide, mint ahogy számítottunk rá – kiáltotta az egyik, mintha szellemi fogyatékos lennék. Őszintén szólva fogalmam sem volt róla, hogy hurrikán várható. Már csak ez hiányzott. – Szedje össze a holmijait, és menjen mielőbb a szállodájába!

– Mi várható? – érdeklődöm, már felállva, hunyorogva, mert száll a levegőben a homok.

– Gomez a múltkor letarolta az egyik partszakaszt, bárokat vitt el, és elég nagy pusztítást végzett a beachen. Úgyhogy igyekezzen, várják a hotelben, de ne aggódjon, biztonságban lesz – felelte az egyik magas, izmos parti őr. Na, ez így egyre szebb.

– Nincs szállodám – bököm ki végül.

Az izomkolosszus megragadja a karomat, szorítom magamhoz a menyasszonyi ruhámat tartalmazó szatyrot, és hagyom, hogy az őr elvezessen. Én már nem is látom, hová tartunk, pár perc alatt szinte homokvihar alakult ki, és már az eső is elkezdett csöpögni.

Sietve botladozom a homokban, elérjük az üzletsort, majd a túloldalán az utat. Egy kisbusz várakozik az amúgy már majdnem teljesen kihalt kocsiúton. Az izomkolosszus kinyitja nekem az ajtót. Már csak egy hely szabad az utastérben, és alighogy beszállok, a parti őr ránk zárja az ajtót, a minibusz pedig elindul.

Már tépázza a szél a pálmákat az út mentén, hajlong a törzsük, a sofőrünk vadul járatja az ablaktörlőt, ami nem képes megbirkózni a hirtelen lezúduló csapadékkal, a víz a bezárt ablak mellett, a résen tódul be az ülésemre is. Végre–valahára befordul a busz egy szálloda parkolójába. Kicsit tartok tőle, hogy mi történik, ha nem fogadnak be, mert nem vagyok a lakójuk. A bejáratnál tábla hirdeti: Heartbreak Inn. Összetört Szívek Szállodája. Mit mondjak, méltó állomása ez a karibi nászutamnak.

A folytatást elolvashatod a 2015–ben megjelenő Száz Éjjel Ügynökség című regényemben. 25% kedvezménnyel előjegyezheted a regényt a www.erawan.hu webshopomban.

Éva

FEJŐS ÉVA új könyveit, illetve a FEJŐS ÉVA KÖNYVTÁRA–sorozat külföldi regényeit, valamint egyes, „vendégségbe érkezett” köteteket 25–30 SZÁZALÉK KEDVEZMÉNNYEL, MEGLEPETÉSEKKEL (például exkluzív ajándék novella, fejősévás könyvjelző 1+1 kávékuponnal…) vásárolhatod meg a www.erawan.hu webshopban!

FEJŐSÉVÁS KIEGÉSZÍTŐK (színes táskák, topok) várnak rád a könyvek mellett.

INGYENES ÁTVÉTEL a Talentum boltjaiban és – bankkártyás fizetés esetén – a WestEnd Perk Caféban (a Perkben a kávékupont is beválthatod). Természetesen házhozszállítással vagy Pick Pack Ponton történő átvétellel is megrendelheted a csomagodat.

Látogass el a shopba, és olvass bele a könyveinkbe!

Fejős Éva könyvtára

A Fejős Éva könyvtára–sorozatot azért hoztam létre kiadómon, az Erawanon belül 2013–ban, hogy a kedvenc külföldi regényeimet magyar fordításban elhozhassam a hazai olvasóknak. Minden regényt, amit megjelentetek, én választottam ki sok–sok kézirat elolvasása után. Csak azok jöhettek számításba nálam, amelyek annyira megfogtak, hogy abba sem tudtam hagyni az olvasást, és néha azt éreztem: „Milyen kár, hogy ezt nem én írtam!” És ha hasonlóságokat kell keresnem a Fejős Éva könyvtára–sorozat kötetei és a saját regényeim között, akkor azt mondanám, hogy minden regényben szerepel egy bátor hősnő, aki megküzd a boldogságáért, ezen felül pedig mindnek humoros a hangvétele.

Szívből ajánlom ezeket a regényeket minden olvasómnak, mert szórakoztatnak, mert kapaszkodót nyújtanak, ha éppen gödörben vagyunk, elrepítenek egy másik világba, ha arra van szükségünk, és sok–sok erőt meríthetünk belőlük.

Liliana Hart:

Go–go girl nyomoz

„Kész katasztrófa az életem.

Ülök a kocsimban, az ujjaim kifehéredtek, úgy szorítom a kormányt, és csak bámulom, ahogy mossa az eső a szélvédőt. Bőrig áztam, a szoknyám széthasadt, mindkét térdemből ömlik a vér. Horzsolások borítják a karomat és a nyakamat, az arcom pedig egészen kivörösödött a sírástól. A szabad szemmel látható sérüléseken túl más dolgok is odavesztek: oda a hitem az emberiségben, valamint a fehérneműim valahol a temető és a templom parkolója között.

Ezt majd később kifejtem. Pokoli ez a nap!

A nevem Addison Holmes, de semmi közöm Sherlockhoz és Katie–hez. Ha istenben volna némi irgalom, utat mutatna nekem, és véget vetne ennek az egésznek. Pontosan hat napja dolgozom a McClean Nyomozóirodának. Ez volt életem leghosszabbra nyúlt hat napja, és már az is kész szerencse volna, ha megérném a következő hatot.

Most azonban szembe kell néznem egy szörnyen nyomasztó feladattal. Meg kell mondanom Kate McCleannek, a legjobb barátnőmnek és a nyomozóiroda tulajdonosának, hogy a rám bízott egyszerű felderítés helyett én ma találtam egy holttestet. Már megint.

Maradtam volna inkább sztriptíztáncosnő.”

Mondjuk ki, Addison Holmes csapnivaló táncosnő, ezért nem is csodálkozik, amikor egy este alatt véget ér a bártáncosnői karrierje. Ráadásul ahová lép, ott bűnügybe botlik, pedig ő aztán nem akar holttesteket találni. Hogy mit akar? Hát először is az exe új barátnőjének (régi riválisának) bemosni egyet (sikerül). Aztán azt, hogy Nick, a jóképű nyomozó ne szerezzen tudomást rövidke sztriptíztáncosnői pályafutásáról. (Nem sikerül.) Jó volna még, ha megoldódna a lakásproblémája (kétséges), és ha nem kellene visszaköltöznie az anyjához (hmm…). Ezenkívül még csomó problémája van, de a barátnője munkát ad neki a nyomozóirodájában, és akár akarja, akár nem, elindul a magánnyomozói karrierje…

Allison Brennan:

Sötét titkok – Maxine Revere–sorozat, első rész

Maxine Revere, az oknyomozó újságírónő a felderítetlen gyilkosságok tetteseinek kézre kerítését tűzte ki céljául. Amivel a rendőrség nem boldogul, az már az ő terepe. Szomorú esemény miatt látogat el szülővárosába: fiatalkori barátja, akit korábban gyilkossággal vádoltak, megölte magát. A temetésen azonban Maxine gyanút fog, hogy Kevin mégsem lett öngyilkos, ezért a kihűlt nyomon elindulva nyomozni kezd, és hamarosan sötét titkokba botlik, amelyek visszakalauzolják a saját múltjába…

Én mindig kedveltem az izgalmas krimiket, főleg, ha azok modernek és csajosak, úgyhogy első olvasásra beleszerettem Allison Brennan sorozatába, amelynek hősnője a bátor tévériporter, Maxine Revere. Garantált az izgalom!

Matthew Norman:

Házas–társas

Végre egy férfi szemszögéből is láthatjuk, milyen bonyolult (és csodálatos) is párkapcsolatban élni!

Tom Violet írói álmokat kerget, de szinte mindenki az apjához, a többszörös irodalmi díjas, hanyag és végtelenül sármos íróhoz méri, akiért bomlanak a nők, aki mindig, minden helyzetben feltalálja magát. És ebben a családi versenyben – úgy tűnik – Tom örök második marad. A szupernek hitt házasságával is gondok adódnak, és az életközepi válságban vergődő férfi a munkahelyén egy fiatal szépséggel vigasztalódik. Vajon összetákolható–e még a házassága, ki tud–e bújni apja árnyékából, megtalálja–e a boldogságot?

Ez a Fejős Éva könyvtára–sorozat első „pasisan csajos”, imádnivalóan humoros és egyben torokszorító regénye, amely egy férfi látószögéből mutatja be a párkapcsolat minden szépséges és szörnyűséges pillanatát.

Cat Lavoie:

Váratlan nyaralás

Zoey trendi kávézót vezet egy amerikai kisvárosban, és nemcsak kávé–, de kapcsolatfüggő is. Amikor élete szerelme lelép egy fiatal szőkével, aki ráadásul gyereket vár tőle, Zoey összeomlik. Ilyenkor csak a barátok segíthetnek… akik rábeszélik – némi erőszak árán –, hogy töltsön el egy pihentető hetet a Zen Pillanata Hotelben, Mexikóban, ahelyett hogy otthon búslakodna.

Zoey a repülőn felfedezi exbarátja hasonmását, akivel ugyanaz az úti céljuk. A hotel pedig mindent nyújt, csak nem önfeledt kikapcsolódást. Se mobil, se internet, nincs kávézás, koktélozás vagy masszázs, helyette hajnali jóga a tűző napon, meditáció minden mennyiségben és egészséges ételek – módjával. Ám ott a ragyogó fehér homokos tengerpart a pálmafákkal és az újonnan megismert sármos pasi, így Zoey talpra áll, hogy bebizonyítsa, nemcsak a mandulás kapucsínók világában lehet boldog (vagy éppen boldogtalan) az ember. Mi több, egy őrült ötlettől vezérelve olyan lépésre szánja el magát, ami új értelmet ad életének, és ami meglehetősen kínos helyzetbe hozza a családja előtt…

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT REGÉNYEI

Holtodiglan (1999)

Bangkok, tranzit (2008, első kiadás) Hotel Bali (2008, első kiadás) Csajok (2009)

Eper reggelire (2009)

A mexikói (2010)

Cuba Libre (2010)

Dalma (2011)

Helló, London (2011)

Karácsony New Yorkban (2011) Karibi nyár (2012)

Szeretlek, Bangkok (2012)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás, 2013) Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Bangkok, tranzit (új, bővített kiadás, 2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) Hotel Bali (új, bővített kiadás, 2014) November lánya (2014)

ELŐKÉSZÜLETBEN:

Száz Éjjel Ügynökség

(Száz éjjel vártam–sorozat, második rész, 2015)

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Huszti Gergely

A kéziratot gondozta: Hoppe Adrienn

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

Az e-könyv konvertálását a Content 2 Connect Kft. készítette

www.content2connect.com

2014

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Megjegyzés

Köszönetnyilvánítás

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Karácsonyeste

Kérdezz-felelek Fejős Évával

Előkészületben: Száj éjjel ügynökség

Előszó

1.

2.

Fejős Éva könyvtára

A szerző eddig megjelent regényei

Dedikáció

Kolofon