FEJŐS ÉVA

MERT NEKÜNK SZERETNÜNK KELL EGYMÁST

Erawan Könyvkiadó, 2014

Elérhetőség:

www.facebook.com/fejoseva1

Honlap:

www.fejoseva.com

Kiadó:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Copyright © Fejős Éva, 2014

© Erawan Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-963-89977-1-5

A regény szereplői egytől egyig kitalált személyek. A történet szintén a fantáziám szüleménye. Ha valaki ennek ellenére mégis felismerni vélné magát valamelyik szereplőben vagy annak viselkedésében, az kizárólag a véletlen műve.

Én is jártam az „ajtón túl”.

Én is találkoztam olyan emberrel, akit fényburok vett körül, ha nem is éppen valódi fénylánnyal.

Én is megszenvedtem és megszenvedem az elengedést.

Aki ismer, tudja, hogy terápia volt számomra ennek a regénynek a megírása. Én a saját tukánomat láttam, az apukámat. Elrepült. Vagy meghalt, felfogás kérdése.

Ezt a regényt nagyon sokáig írtam: 2013 januárjában kezdtem el, és 2014 májusának elején fejeztem be. Ami időközben történt, az már tényleg történelem, de elárulhatom, hogy életem egyik legnehezebb időszaka volt, több szempontból is.

Köszönöm mindenkinek, aki kitartott mellettem, köszönöm mindenkinek, aki szeret és akit szerethetek.

Bárcsak minden vágyunk úgy válna valóra, mint ahogy az én 2013 januárjában megálmodott vágyam megvalósult…

Köszönöm Huszti Gergőnek, a legcsodálatosabb és legprofibb szerkesztőnek, hogy immár hét éve, 2007 óta kitart mellettem, és segít a tanácsaival.

Ajánlom ezt a könyvet a szerelmemnek. Ha elolvasod, talán meg fogod könnyezni, de biztos vagyok benne, hogy nevetni is sokat fogsz a történeten.

Első rész

1.

– Késdobáló? – A férfi szája tátva maradt, szeme elkerekedett. Hirtelen a keze is megállt a levegőben, ujjai mereven mutattak egy pontra a pulton. A magas, farmert és szűk pulóvert viselő, lófarokba kötött hajú nő bólintott, és igyekezett kiélvezni a pillanatot. Ennél a résznél mindig, mindenki kiakadt. – Úgy érti, az a nő, akit körüldobálnak késekkel a cirkuszban?

– Nem, az a nő, aki körüldobálja késekkel a férfit a cirkuszban – felelte apró mosollyal a szája szélén.

– Ühüm. – A hümmögő férfi hitetlenkedve megvakarta a homlokát. – És… azt mondja, azóta…

– Voltam pincér egy kínai étteremben, termékmenedzser egy lapkiadónál, aztán rövid ideig terjesztéssel foglalkoztam egy könyvkiadóban, ja, és volt egy körömlakkpavilonom is.

– Mit végzett?

– Kommunikáció–angol szakot.

– És körömlakkot árult, kínai kifőzdében ácsorgott meg kést dobált?

– Többek között – bólintott a nő. – De még az előtt voltam késdobáló és pincér, hogy megszereztem volna a diplomámat.

– És most?

– Jelenleg újra egy könyvkiadóban dolgozom. Jobbára tematikus kiadványokkal foglalkozunk. Tudja, én tárgyalok a külföldi szerzők jogaival kapcsolatos ügyekben, könyvvásárokra járok, igyekszem felkutatni az olvasóink számára izgalmas újdonságokat. – Elhallgatott, majd kis szünet után folytatta. – Talán unalmasnak tűnik… – Megvonta a vállát. – De így legalább elolvasok egy rakás könyvet meg kéziratot, ami egyébként hidegen hagyna, vagy el se jutna hozzám. Jó, néha pár oldal is elég a döntéshez, néha meg csak belelapozok itt–ott.

– A tematikus könyv szakkönyvet jelent?

– A főnököm, ha éppen olyanja van, akkor szakkönyvkiadónak nevezi a cégét. Az elején táplálkozástudományi könyvekkel kezdte. Azóta már mindenféle témával foglalkozunk: fogyókúra, ezotéria, konyhapszichológia, kutyatartás, utazás, szépségápolás, meg amit akar. Mind a nagyközönséghez szólnak, szóval nem tudományos értekezések. Ja, és most már a fikció felé is nyitunk. Szóval nem kifejezetten szakkönyvkiadó vagyunk, de nevezhetjük így is.

A férfi újra megvakarta a fejét.

– Adok egy időpontot a megbeszélésre.

– Miféle megbeszélésre? – A nő alig tudta leplezni meglepődését. Sehol sem esett szó előzetes megbeszélésről. Igaz, ez az egész úgy illegális, ahogy van, de megbeszélésről sehol sem olvasott. Még az idegen nyelvű honlapokon sem.

– Akinél aggályok merülnek fel, azzal előbb elbeszélget az egyik… szakemberünk.

– Miféle aggályok? – Igyekezett közömbös arcot vágni, de részint dühítette, részint pedig röhögnie kellett azon, hogy vele kapcsolatban aggályok merülhetnek fel.

– Ön nem éppen átlagos. Ez egyértelműen kiderül a múltjából. Fel kell mérnünk, mennyit bír el. Nem szeretnénk, ha probléma merülne fel az… esemény során.

– Hm. Értem. Akkor hát? Mikor lesz az a megbeszélés, vagy tesztelés, vagy mi?

– Mit szólna a szerdához?

– …

– Szerda délután ötkor. Ráér?

– Igen, persze.

– Ugyanitt.

– Köszönöm.

– Várjon! – szólt utána a férfi, amikor ő már kifelé indult. Visszafordult az ajtóból, és várakozón megállt. – Árulja már el: hogy csinálják?

– Mit?

– Hát hogy sosem találják el a nőt… vagy a férfit a késsel. Soha nem hibáznak?

A nő tétovázott. Aztán elmosolyodott.

– Legtöbbször trükk az egész.

– Trükk?

– Igen. A késdobáló csak látszólag dobja el a kést. Miután megteszi a mozdulatot, mindenki az „áldozatot” figyeli. A késdobáló eközben elrejti a fegyvert a ruhájában, és az asszisztens mellett a falból nagyot csattanva kiugrik egy beépített kés.

– Ó! – A férfi elszontyolodott. Máshogy képzelte, nem egyszerű szemfényvesztésnek. Gyerekkorában sokat járt cirkuszba, és mindig azt várta, hogy legalább egy kicsit megkarcolódik az a nő, aki a késdobálóval szemben áll.

– Van aztán a másikfajta késdobáló, aki tényleg tud célozni és dobni – rántotta vissza a nő a valóságba.

– Tényleg?

– Ott nincs hókuszpókusz.

– És maga…? Trükközött?

– Nem. Én célzok.

A férfi utánanézett, ahogy a nő kiment az ajtón és beleveszett a körút forgatagába. Ezek a legrosszabbak, gondolta. Könyvkiadó, lapkiadó, késdobálás, kínai büfé… Na persze. Biztos már megint egy kíváncsiskodó újságíró, aki azt hiszi, hogy ilyen sztorival bejuthat hozzájuk. Mindegy, nem az ő dolga. Majd a főnök eldönti, mit kezd vele. Ő csak azért ül itt, hogy kiszűrje az alkalmatlanokat és az alkalmatlankodókat. Legalább most megmutatja, hogy megszolgálja a fizetését.

Még hogy késdobáló…! – megrázta a fejét, miközben felírt valamit az előtte heverő lapra; maga sem akarta elhinni, hogy ilyen képtelenséggel próbálják átverni.

Mangaszem. Igen, mangaszeme is lehet, természetesen. Bólintott, és megismételte, hogy persze, lehet róla szó. Ez a fura hóbort, ami Japánból indult és legalábbis különösnek tűnt, végül eljutott Európába is. Betegagyúak lehetnek, akik ezekre a rajzfilmlányokra buknak, nyugtázta magában. Mangatekintetűeknek hívják őket, vagyis olyan lesz a szemük a speciális kontaktlencsétől, mint a játékbabáknak. Kislányos bájt kölcsönöz a viselőjének, hirdeti a gyártó, de szerinte inkább idétlen, képregényszerű babaarcot varázsol az ázsiaiaknak. Ő maga, amikor már vagy a harmadik tinédzser kérte tőle a „mangásat”, utánanézett, mi is ez pontosan. Bár a történetekkel részletesen nem ismerkedett meg, azt kiderítette, hogy a japán képregényekben az ottani nőideált testesítik meg ezek a hihetetlenül soványra és elképesztően kerek szeműre rajzolt képregényhősök. Ezekben a történetekben a szereplők jelleme elsősorban a tekintetükben tükröződik. Ezért is népszerűek az íriszt óriásivá varázsoló kontaktlencsék a távoli országban, sőt lassan már Magyarországon is. Olvasott róla valamelyik női magazinban, hogy a fiatal japán lányok már–már úgy fekszenek be a plasztikai sebészetre, mintha a körzeti orvoshoz ugranának le receptért. A doki kerekre formálja a szemüket, a kontaktlencse pedig segít, hogy kihangsúlyozzák a személyiségüket, mármint azt a személyiségjegyet, amilyennek éppen mutatni szeretnék magukat.

– Sárga is létezik?

– Igen, van. Piros, sárga, kék, neonzöld és viola – sorolta a színeket.

– Toshio lencse van? – A lány kísérője most először szólalt meg, némi torokköszörülést követően.

– Kainami – dünnyögte az optometrista, és miközben bólintott, hosszan nézett a férfira, aki akár a lány apja is lehetett. Az apa, elkapván a férfi pillantását, mintha elszégyellte volna magát. Mégiscsak egy felnőtt férfi, aki képregényfigurákról beszél… A lány végig komoly maradt. Az optometrista most nézte meg először tüzetesebben. A haja koromfekete volt, de látva a túl sötét tincseket, arra gondolt, hogy talán festeti. Az arca szinte hófehér, mint akit már hónapok óta nem ért napfény. Légies alkatú, nagyon sovány lány volt, fekete farmert és pólót viselt. Orrában valamikor piercing lehetett, a férfi látta a nyomát, vagy legalábbis a kis árulkodó heget, és ahogy a lány felemelte a bal kezét, hogy lesimítsa a haját, egy pillanatra látni lehetett egy tetovált jelet a csuklóján. Mennyi idős lehet? – találgatta magában a férfi. Talán ha tizenhat éves. Mindegy is, mert ettől a kontaktlencsétől piros és fura mintázatú lesz az írisze, óriásira nő a szeme, és igazán bizarrá és kortalanná válik majd a külseje. A lány várakozón nézett rá, és megismételte, amit az apja mondott:

– Toshio.

A férfi bólintott.

– Dioptriásban nincs. Meg kell vizsgálnom a szemét. Viselt már kontaktlencsét?

A lány hümmögött valamit, amit akár igennek is lehetett érteni, aztán beült a székbe. Miután túlestek a vizsgálaton, az optometrista kihúzott egy fiókot, és a lány apja elé tett egy dobozkát.

– Éves lencse – közölte. – Napi viselését nagyon nem ajánlom, a… hölgynek nincs szüksége látásjavításra, teljesen rendben van a szeme. Inkább csak alkalomra hordja!

– Kipróbálom. – A lány hangja rekedt volt az izgalomtól, az arca kipirult, alig várta, hogy az apja kifizesse a lencsét. Míg a kísérője a lencsetisztító folyadékokat mutogatta neki, rábízva a választást, a lány durván feltépte a kartondobozt. Gyors mozdulattal kibontotta a lencse fóliás csomagolását, óvatosan összecsippentette a folyadékban úszó lencsét, majd jobb keze ujjbegyére helyezte. Csodálattal nézte a vörösre festett kontaktlencse mintázatát. A vörösön belül egy hármas osztású fekete alakzat volt látható, amely mintha végtelen spirálba csavarodna. Az optometrista becsukta a kasszát, és elé tolta a pulton az egyik asztali tükröt, hogy könnyebben behelyezhesse a lencsét. A lány mély levegőt vett, mintha mindjárt egy vízzel teli medencébe ugrana, és lassan a jobb szeméhez közelítette az ujját. A vékony, rugalmas anyag simán és könnyen illeszkedett a szeméhez. Amikor a másikkal is végzett, néhány másodperce lehunyta a szemét, majd kinyitotta, és a tükörbe meredt. A férfi az optikában már várta a pillanatot, amikor a lány szembesül újdonsült arckifejezésével. Ahogy a vásárlók szokták mondani, ezzel új személyiséget kap az illető. Mondjuk, neki egyre ment ez a fajta tinédzserdilinyó, de ahogy belenézett a lány arcába, a vörösen izzó, különleges mintájú írisz mintha lyukat égetett volna a gyomrába. Szó, ami szó, a lánynak hihetetlenül izgalmas külsőt kölcsönzött a kontaktlencse. Mintha egy másik világból érkezett volna. Fájdalom tükröződött az arcán – és valamiféle mélyről jövő erő.

– Állítólag a Toshio–tekintet kevesek kiváltsága – csúszott ki a férfi száján a mondat, amit nemrégiben hallott az egyik mangamániás vevőjétől.

– Igen. – A lány megvonta a vállát. Hallgatott, majd amikor felállt, újra megszólalt. – Meg kell ölnöd hozzá azt, aki a legközelebb áll a szívedhez.

Ő is dilis, mosolyodott el az optometrista, de nem tudta levenni a szemét a lányról, aki fogva tartotta azzal a különös tekintettel, és közben végig komoly maradt az arca.

– Ó! – A férfi végül csak ennyit mondott. Neki aztán olyan mindegy, hogy mit találnak ki ezek a kiscsajok. Bár még csak a negyvenhez közeledett, mégis szörnyen öregnek érezte magát ehhez a lányhoz képest. Mindegy, neki végül is kapóra jön, ha ezek a csajok mind bediliznek, és Toshio Kainaminak vagy bármilyen más, rikító szemszínű képregényfigurának képzelik magukat. A francba ezzel a rohadt üzlettel.

A szeme előtt most trópusi táj jelent meg, párás forróságot érzett. Egy vízesést képzelt a távolba, egy helyet, ami a célt jelképezheti…

– Most már bárkit elvihetek egy másik univerzumba – zavarta meg az álmodozását a lány, aki már az ajtóban állt.

– Hogy mondta…? – A férfi meghökkenve meredt a lányra.

– Úgy értem, egy párhuzamos univerzumba. Elvihetem oda, ha gondolja.

– Aha. – Na jól van, ez a lány még a többi mangarajongónál is lököttebb.

– Gyere már, Lili! Megyünk.

– Lilian vagyok – kérte ki magának a lány, de azért hallgatott a férfira, aki, mielőtt kilépett volna az ajtón, még bocsánatkérően visszanézett az optometristára. Semmi baj, üzente a másik tekintete. Vannak Liliannál súlyosabb esetek is szabadlábon, ebben biztos volt.

– Szóval, bizonyos okokból óvatosnak kell lennünk. – A negyvenes, kesehajú férfi, akit a recepciós csak Dokiként emlegetett, nem nézett Anna szemébe. Tekintetével a fehér falat pásztázta, talán ábrákat képzelt rá, bár a nő úgy vélte, inkább csak a zavarát próbálta leplezni.

– Tehát alkalmas vagyok – szögezte le Anna.

– Majdnem mindenki alkalmas, akinek nincs súlyos pszichiátriai betegsége. A hangsúly az előzetes felkészülésen van. A nagyobb problémát az jelenti – emelte a nőre a tekintetét –, hogy nem szeretnénk, ha a nyomunkra akadnának. Persze mi is örülnénk, ha nem csupán szájról szájra terjedne a hírünk, hanem magazinok is írnának a módszerünkről, de ezzel többet kockáztatnánk, mint amennyit nyernénk. Értse meg, kérem, maga a tűz közelében van, lapkiadónál dolgozott, könyvkiadóban dolgozik…

– És?

– Jobb lenne, ha előbb mesélne egy kicsit arról, hogy miért jött ide. Ki ajánlott minket, és mik a céljai…?

– …

– Sajnálom. Máskülönben nem segíthetünk.

Máskülönben nem segíthetünk.

Úgy dübörög ez a mondat a fülemben, mintha folyton mindenki ezt ismételné. Amikor legutóbb hallottam, dühös lettem. De őmiatta visszafojtottam a dühömet. Később magam ellen akartam fordulni, kiugrani az ablakon, vagy jól begyógyszerezni magam, hogy másnap ne kelljen újrakezdenem. Meséljek a céljaimról? Nagyon egyszerűek. Csak éppen nem igazán elmesélhetőek. Legalábbis egyelőre nemigen tudnék mit mesélni róluk, ugyanis éppen a tagadás fázisában vagyok, ahogy a pszichológus mondta. Ők persze a Dokival meg a recepcióssal egyetemben azt hiszik, hogy be akarok épülni közéjük, és egy jól sikerült riporttal lebuktatni őket, megszerezve az újságírói dicsőséget. Éppenséggel fogalmuk sincs arról, hogy a magazinos múltam és a könyvkiadós jelenem egyáltalán nem jelenti azt, hogy tudnék riportot írni, azt meg pláne nem, hogy ezt forgatnám a fejemben.

Egyszerűen azért jöttem, mert az egykor csodálatos életem egy nagy káosszá vált, veszteségek láncolatává, és kiborít az a mondat, amit az anyám, a bátyám meg a húgom hajtogat (apám csak hallgat, ami még rosszabb, mintha beállna a kórusba): Hamarosan sokkal jobb lesz, Anna. Ezt a hamarosan sokkal jobb lesz–t nem akarom többé hallani. Sosem lesz már olyan, mint amikor együtt röhögtem Leventével a siófoki strandon, ahogy megpróbált beborítani a csónakkal, és nem lesznek már tiszta naplementék sem. Minden csakis arra emlékeztet, hogy Levente elment, hogy itthagyott, és hogy szart sem ér az életem.

A tavasz utolsó hat hetét otthon, Siófokon töltöttem. A pesti barátnőim szerint fura, hogy valaki Siófokon éli a gyerekkorát, és felnőtt fejjel is visszavágyik oda, de hát én már csak ilyen fura vagyok. A húgom a hazatérésem örömére szintén hazaköltözött, állítása szerint a vizsgáira akart készülni, de azt hiszem, inkább vissza akarta hozni a felhőtlen gyerekkorunk emlékét, vagy – ami még rosszabbul hangzik – ő is olyan rettenetesen szánalmasnak tartott, hogy képes volt értem hazacuccolni. A bátyám minden este beugrott hozzánk, a szomszédban lakik a családjával, egyébként egy helyi bankban dolgozik, meglepően jó beosztásban (oké, ezt a meglepőent csak az én gonosz énem mondatja velem, mert annak idején elsős gimnazistaként majdnem évet ismételt a matekbukása miatt – végül a pótvizsga mentette meg –, senki sem gondolta volna, hogy később viszonylag könnyen veszi az akadályokat az egyetemen, de még azt sem nézték volna ki belőle, hogy egyáltalán felveszik). Szóval visszazökkentem a felhőtlen középiskolás életembe, ami harminchat és fél évesen, valljuk be, elég gáz, és még csak a romantikáját sem tudtam átérezni.

Tudtam, hogy előbb–utóbb eljön a pillanat, amikor ismét ott találom magam a Varsányi Irén utcai lakásomban, visszatérek a munkahelyemre, a megszokott életembe.

Csak éppen semmi sem lesz már ugyanolyan, mint pár évvel, vagy akár pár hónappal korábban volt.

Mondott magáról néhány mondatot tömören. Óvatosan mérlegelt minden egyes szót, és kihagyott egy–két dolgot, amiből a Dokinak nevezett férfi esetleg arra következtetett volna, hogy mégsem alkalmas jelölt.

– Nem vagyok újságíró – tette hozzá végül. – Könyvkiadóban dolgozom, a lapkiadós múltamat lezártam. Egyébként kisebb gondom is nagyobb annál, mint hogy lebuktassak valamit, ami illegális Magyarországon, de akár még segíthet is azokon, akik rászorulnak.

– Dolgozott kínai büfében? – kérdezte váratlanul a férfi.

– Étteremben. Igen.

– Hogy is hívják azt a… sötét színű gombát, vagy mit, amit nálunk is lehet kapni, és sokféle ételbe beleteszik?

– Fekete fafülgomba – felelte, és elmosolyodott. A férfi láthatóan vizsgáztatja.

– És itt azt olvasom, hogy volt késdobáló egy cirkuszban.

– Igen – bólintott.

– Ez olyan készség, amit el lehet felejteni?

– Nem, de nem árt gyakorolni – felelte a nő. – A napi gyakorlás elengedhetetlen.

– Ennek ellenére, ha most odaállnék az ajtóba, körbe merne dobni késekkel?

– Nem kérdés – válaszolta. Ujjaival szórakozottan dobolt a férfi íróasztalán. Kíváncsi volt, vajon az orra alá dug–e majd egy kést, csak hogy tovább tesztelje. A férfi mereven nézte egy ideig, úgy bámult az arcába, mint aki azt várja, hogy elvörösödjön vagy megrebbenjen a tekintete, elárulva ezzel, hogy hazudik, de Anna állta a pillantását.

– Jól van. – A Doki nagyot sóhajtva pötyögni kezdett valamit az iPadjén. – Mostantól diétáznia kell. Semmi zsíros étel, a nehéz húsokat is kerülje, és a kenyérfélét, süteményeket, édességet is. Maradjon a könnyű ételeknél, zöldséget, salátát fogyasszon, esetleg rizst, és csak sovány baromfihúst. Ezekből se túl sokat. Igyon rengeteg vizet, az alkohol tilos az elkövetkező egy hétben. Dohányzik?

– Nem. – Az a hónap nem számít, amit végigpöfékelt Levente miatt.

– Rendben. Akkor most már ne is szokjon rá… addig semmiképpen.

– Meddig is?

– Jövő péntekig. Este nyolckor várjuk. Az Europark parkolójában tegye le a kocsiját, onnan mi visszük tovább. A hétvégéjét tegye szabaddá.

– Nem publikus, hogy hová visznek? – Elámult a dolgon.

– Nem – rázta meg a fejét a férfi. – Este nyolckor lesz a találkozó a külső parkolóban, a sorompónál. Ahogy lekanyarodik az Üllői útról, álljon meg valahol a közelben.

– Rendben. Van még valami teendőm?

– Aznap már ne egyen semmit, ha megoldható. De legalábbis déltől kezdve egy falatot se. Csak egy könnyű reggeli. Addigra, ha mostantól rendesen diétázik, nem érez majd éhséget. Viszont igyon sokat. A továbbiakat majd a helyszínen megtudja.

A férfi felállt. Anna is követte, befizette a díjat a recepción, és kiviharzott a körútra. Az ajtóban egy pillanatra elmosolyodott: ha a helyzet úgy hozta volna, hát biztos, hogy bármit megtesz azért, hogy részt vehessen ezen az egészen. Bármit. Abba bele sem akart gondolni, hogy a pszichológusa mit szólna ehhez a legújabb ötletéhez.

Igazából Leventének kerestem pszichológust, de úgy alakult, hogy végül Vid az enyém lett, a hülye nevével, a hátizsákjával, ami egyre több szakadással és folttal állított emléket hegyi túráinak, a gallér nélküli ingjeivel, amelyeknek valamelyik bulvárlap legalább fél oldalt szentelhetne a „legrosszabbul öltözött férfi” rovatban, már amennyiben Vid celeb lenne, vagy legalább celebeket kezelne. Szerintem csak azért tartok ki mellette, mert Leventére emlékeztet. Úgy érzem, hogy ő maradt nekem Leventéből, legalább ő nem hagyott el, velem van, és ha Levente egyszer visszatérne hozzám – márpedig vissza kell térnie –, akkor azt csakis Vidnek köszönhetem majd, hiszen ő a híd kettőnk között.

– Jól van ez így. Nem baj, ha dühös vagy rá – ismételgette Vid több alkalommal is, amikor a jelenlétében bőgtem ki a szememet, és százszor meg ezerszer végigvettük, hogy mi is történt valójában, és hogy vajon azért haragszom igazán Leventére, mert elhagyott, vagy azért, mert a háttérben mindent megmérgezett az a horvát ügy. Megjegyzem, eléggé utálom, amikor egy pszichológus olyasmiket mond, mint az anyám, bár fogalmam sincs, hogy konkrétan mi esne jól, vagy hogy mi mást várhatna hasonló helyzetben az ember egy pszichológustól. Videt a kolléganőm ajánlotta, aki pár éve olvasta egy könyvét arról, hogy hogyan élj együtt egy depresszióssal. Történetesen a mi kiadónk adta ki, bár akkor én még nem dolgoztam velük, és félig–meddig siker is lett belőle, legalábbis négyezer eladott példány egy ismeretterjesztő könyvből nem túl rossz eredmény, és ez még mehetett volna feljebb is, ha Vid hajlandó részt venni a dedikálásokon, valamint a reggeli, semmiről sem szóló tévés beszélgetéseken, na meg az író–olvasó találkozókon. A kolléganőm úgy ajánlotta nekem (illetve rajtam keresztül Leventének), mint egy ősembert, aki szarik a konvenciókra, viszont „zseni és szerethető”. Titokban, azt hiszem, abban reménykedtek a kiadóban, hogy ráveszem Videt egy második könyv megírására, és az azzal kapcsolatos bemutatókon való részvételre is.

Nem vártam tőle, hogy meggyógyít, vagy hogy sokkal könnyebb lesz ez az egész. Volt idő, amikor elfogadtam, ami történt, legalábbis látszólag, és igyekeztem a lehető legjobban menedzselni az életemet. Aztán eltelt a három és fél hét, hirtelen rám zuhant, hogy itt a vége, és elájultam. Amikor magamhoz térítettek, már sejtettem, hogy nem vagyok túl rajta. (Sosem leszek túl rajta. Nem szeretném, hogy ezt bárki megmondja anyáméknak vagy a testvéreimnek, mert nem akarom, hogy egész életükben értem aggódjanak, de ez az igazság. Sosem leszek túl Levente elvesztésén. Hacsak nem tér vissza hozzám.)

– Haza kell költöznie – erre a rémisztő mondatra eszméltem, anyám mondogatta apámnak. Bármilyen ijesztő volt is a gondolat, a tesóim szintén bólogattak, és nem volt erőm ellenkezni. Visszaköltözöm a szülői házba, mert még arra is képtelen vagyok, hogy feldolgozzam, hogy egyedül maradtam. Miközben a húgom, Angi már mióta egyedül él. Jó, ő más tészta, de akkor is. Úgy tűnt, egyedül én vagyok képtelen társ nélkül élni. Közben a szüleim felvették a kapcsolatot Viddel, és én némán beletörődtem, hogy apám hetente egyszer lefuvarozta Videt Siófokra, majd vissza Budapestre. Csak azért, hogy gyógyuljak. Mellesleg kaptam anyám háziorvosától, Kókler Bélától (ahogy apám nevezi, persze szigorúan csak az orvos távollétében – ő maga Hárosi doktornőre esküszik, akit anyám Bögyös Gizinek nevez a háta mögött, és még sosem ejtett ki egyetlen jó szót sem a száján a háziorvosnővel kapcsolatban) némi antidepresszánst meg altatót, hogy átaludjam az éjszakákat, de egyik bogyó sem hozta meg a kívánt hatást. Legfeljebb az igazi Bogyó, anyámék tizenkét éves spánielje, aki végigkísérte a kapcsolatunkat Leventével, egészen a megismerkedésünktől a végéig. Hazaérkezésemkor beköltözött a szobámba, egész pontosan a régi ágyamba, úgy, mint annak idején, amikor kölyökkorában a nyarakat otthon töltöttem és együtt aludtunk: én az ágyban, ő a térdhajlatomban elnyúlva, néha ájultan horkolva. Ha őt simogattam, akkor tudtam aludni húsz–harminc percet, hogy aztán újra arra a gondolatra ébredjek, hogy tehetetlen vagyok.

Igazából hazudtam az imént. Az, hogy Viddel „dolgozzunk” – ahogy ő nevezi –, valójában Levente ötlete volt. Azt mondta, neki az a néhány beszélgetés is sokat segített, majd odahajolt hozzám, egészen közel húzott magához, éreztem, hogy aznap is simára borotválta az arcát, csakis miattam, és azt mondta:

– Erre a csávóra neked lesz szükséged. Segíteni fog, bébi.

(Csak akkor hívott bébinek, ha elérzékenyült, de nem akarta, hogy tudjam.)

– De… olyan turistás, érted. Gyolcsing, hátizsák, nyáron majd még kiderül, hogy szandálban jár – fintorogtam. Levente belesuttogta a fülembe:

– Lehet, hogy szükséged lesz rá, bébi.

Akkor is a sírás fojtogatott. Belebújtam az ölelésébe, és azt hajtogattam, hogy nem engedem, hogy itthagyjon, nem mehet el, nem tehet ilyet, ne is álmodjon róla, mert abba én simán belehalnék. Szóval Videt, mondhatjuk úgy is, megörököltem. Az első három és fél hétben nem volt rá szükségem. Semmilyen fájdalmat nem éreztem, és ezt szó szerint értem. Az a csontrepedés is ezt bizonyítja, de erre gondolni sem szeretek.

– Szerinted visszajön hozzám? – kérdeztem Vidtől az első alkalommal, amikor apám lehozta hozzánk Siófokra. Nem válaszolt, csak kapirgálta a nyakát ott, ahol, ha normális ingeket hordott volna, az inggallérnak kellett volna lennie, és közben lassan ingatta a fejét. Tudom, hogy a pszichológusoknak nem az a dolguk, hogy hiú reményeket tápláljanak a pácienseikben, de rettenetesen lehangolt, hogy ő sem hisz Levente visszatérésében. Már tele volt a hócipőm a húgom tanácsaival meg a „majd az idő begyógyítja a sebeket” típusú vigasztalásokkal, de valahogy mégis mellbe vágott, hogy Vid, a pszichológus milyen sajnálkozó képpel ingatta a fejét. Aztán később rájöttem valamire. Sokkal jobb, ha a saját szerelmi életéről faggatom. Tudom, hogy létezik az a kőbe vésett szabály, hogy a pszichológus nem tárulkozik ki a páciense előtt, de én agyafúrtan oldottam meg a problémát. Arra hivatkoztam, hogy az én kezelésem közben azért a munkával is foglalkoznunk kell, meg hogy kicsit beszélgessünk egy esetleges későbbi könyvéről.

Szóval lassan többet tudtam a pszichológusom magánéletéről, mint ő az enyémről, de azért időről időre feltettem neki a kérdést:

– Szerinted visszatér hozzám?

Erre sosem adott konkrét választ, de ilyenkor, kerülve a szemkontaktust, mindig megrázta a fejét.

Persze tudtam én is. Éreztem. De nem voltam képes elfogadni.

Hát ezért ragadok meg minden lehetőséget, hogy valami történjen. Jöjjön vissza, vagy zárjuk le az egészet véglegesen, vagy… ébredjek fel egy másik életben. Egy másik szívvel. Egy másik világban.

Futni kezdett a körúton. Talán még eléri a villamost, amely az Oktogon felől közeledett a megállóhoz. Ha jó kondiban lenne, akkor lazán elérné. Egy pillanatig hezitált, aztán nekilódult.

A gördeszkás gyerek szemből érkezett, döbbent arccal, ijedt tekintettel. Nyilván aznap próbálta ki először az új deszkáját. Anna megpróbált elugrani előle, de már későn. Nagyot csattantak, a gyerek elvágódott, Annának csak a táskája és a napszemüvege repült el. A gyerek – tíz–tizenkét éves forma, felnyírt hajú fiú – már fel is pattant, és azt mondta, minden oké. Aztán elhúzott, kezében tartva a deszkáját. Anna felvette a táskát, és a kezébe adták a napszemüveget is. Két darabban. Az ősz hajú férfi, aki felvette, lebiggyesztette a száját.

– Ebből már nemigen lesz szerelem – mondta a férfi, Anna pedig tétován rámeredt.

– Tessék?

– Ahol felnőttem, arrafelé így mondják. – A férfi a napszemüvegre mutatott. – De ha van otthon jó pillanatragasztója, hát… ki tudja.

Anna legyintett. Egy aluljáróban vette, utánzat volt, hamis márkajelzéssel. A következő villamosra koncentrált. Intett a férfinak, és már ment is át az úton. A kettétört szemüveget szórakozottan becsúsztatta a táskájába, és felszállt a Combinóra.

A Margitsziget nem volt a legjobb futóterep a kopott rekortánnal, a nyár eleji napsütésre vágyó és ezért a szigetre tóduló tömeggel, és a köztudottan szennyezett, a város bűzét magába záró levegővel, de most, hogy lemenőben volt a nap, Ádám nem akart kedvenc terepén, a Pomáz és Visegrád közötti túraútvonalon edzeni. Három kör a Margitszigeten, az kicsivel több, mint tizenöt kilométer, és csak kevéssel tart tovább másfél óránál. Arra gondolt, hogy vajon másnak mit jelenthet a futás. Szenvedést? Kínlódást? Büszkeséget okoz, elégedettséget, hogy sikerül letudnia az aznapi penzumot? Örömöt, mint egy finom étel?

Neki egyiket sem. Ádámnak egyszerűen a futás adott magabiztosságot. Futás közben nem az a túl sokat mérlegelő, a részletekben elvesző, legutóbbi kapcsolatát is csúnyán elcsesző Grasser Ádám volt, hanem egy magabiztos, jó döntéseket hozó pasi. Nem talált jobb kifejezést: amikor futott, más ember lett, máshol élt képzeletben, mást érzett, és más ütemben is vette a levegőt, mint normálisan. Mintha kicseréltek volna benne valamit. Ez az érzés még edzés után is kitartott egy ideig.

Valójában ilyenkor a Dunát sem látta, inkább csak érzékelte. Elhagyta a Margit hidat, átfutott alatta immár másodszorra, a jobbján szürkésbarnán hullámzott a Duna, orrában ott volt a semmivel össze nem téveszthető „vízillat”, de fel sem figyelt rá, mint ahogy az embereket sem figyelte, akik vele szemben futottak, vagy akik a padokon és a büféasztaloknál üldögéltek. Amikor a szállodák közelébe ért, hirtelen úgy érezte, mintha egy szempár tapadna rá. Sosem volt üldözési mániája, most is csak átfutott az agyán a gondolat, hogy valaki figyeli, aztán, ahogy kicsit fokozta a tempót, még intenzívebbé vált ez az érzés.

Mintha egy hangforrás felé közeledne, és erősödne a fülében a dübörgés. Egy furcsa jelzést érzett magában, hogy közeleg valaki felé, aki figyeli. Röpke pillantást vetett a padon ücsörgőkre, gyorsan végigpásztázott mindegyikükön a tekintetével, de semmi különöset nem tapasztalt. Biztosan kimerült, gondolta. Talán túl sokat futott mostanában. A heti hatvan–nyolcvan kilométer alapvetően nem lenne sok az általa kijelölt célok eléréséhez, de neki, aki két–három évvel ezelőtt még inkább csak spinningórákra járt, és hetente kétszer, ha futott, alkalmanként mindössze hat kilométert, talán túl megerőltető ez a váltás, és túl merész célt tűzött ki maga elé. Ha már most hallucinál, mi lesz vele, ha megpróbál majd olyan tempót futni, amivel már elindulhat a versenyeken? A pulzusmérőjére nézett. Száznegyvenöt. Lehetne alacsonyabb is a szívverése ennél a tempónál, nyugtázta magában. Egyre közelebb került a padon üldögélőkhöz, de láthatóan senki sem szentelt neki különösebb figyelmet.

Amikor elhaladt az utolsó pad mellett, hirtelen hangos dübörgésnek kezdte hallani a saját szívverését. Hátrakapta a fejét, de csak egy csókolózó pár ült a padon.

Aztán észrevette őt. Egy sápadt, koromfekete hajú lány ült a pad mellett a fűben, és őt figyelte. Aranyvörös írisze megvillant, amikor látta, hogy a férfi rá néz.

Futott még két–három lépést, aztán megállt, és visszafordult.

De akkor már nem ült a pad mellett senki, csak a fiatal pár csókolózott zavartalanul.

Innentől kezdve a lányt kereste, aki, ki tudja, miért, de őt figyelte a szigeten. Sehol sem látta, pedig a tempójából is kizökkent, és a tervezettnél lassabban tette meg a maradék másfél kört. A harmadik körénél mindenkit tüzetesen megnézett a hotelek melletti padokon és környékén, de a lánynak se híre, se hamva nem volt. Nem tudta, mire vélje ezt az egészet. Miért nézte őt a lány, ha aztán nem akart tőle semmit. El sem tűnhetett igazán annyi idő alatt, amíg ő eldöntötte, hogy megáll és visszafordul – vagy mégis?

A célban lelassított, lehúzta magáról az izzadt pólót, kivette a futóstáskájából a tisztát, és felhúzta. Néha biciklivel tekert ki a szigetre, de ma gyalog indult el otthonról. Fölösleges lett volna minden reggel elővennie a kocsit, mert a körúton, az üzlet előtt egész nap parkolni drága mulatság, ráadásul parkolóhelyet találni is jókora kihívás. Most kénytelen lesz futócuccban tömegközlekedni, még akkor is, ha lazításként lesétál a hídon Buda felé, de ott mégiscsak fel kell szállnia a tizenhetes villamosra, hacsak nem akar a Kolosy térig gyalogolni.

Felsétált a híd felhajtóján. Bár a rossz levegő és a tömeg miatt itt kevésbé szeretett futni, mint a Buda környéki hegyekben, de azt el kellett ismernie, hogy pazar látvány tárul a szeme elé, ahogy lent kavarog a Duna, még csak most szedelőzködnek a strandolók, akik a parti köveken napoztak, sárga kétéltű busz ring a hullámokon, a pesti oldalon luxushajók várják városnéző külföldi utasaikat, míg egy ősrégi komp tart éppen a budai kikötőbe. Kerékpárosok haladtak el mellette, nők babakocsit tolva, lányok futószerelésben jöttek vele szemben. A korlát, majd a sínek felé nézett. Valami nagyon szokatlan volt, de elsőre nem jött rá, hogy mi zavarja.

Kimért tempóban gyalogolt, és kitartóan nézte a síneket. Már–már rájött a titokra, amikor egy villamos megzavarta a látványt, és amikor kikerült a látóteréből, már nem vett észre semmi különlegeset.

A hídról lefordulva elsétált a tizenhetes megállójáig. Ott lenézett a sínekre, és tágra nyílt a szeme a döbbenettől.

Igen, rájött, hogy mi nem stimmelt az előbb. A sínek. Nem párhuzamosak. Nem feltűnően, de mégis széttartanak.

Most mitévő legyen? Ezen biztosan nem tud megérkezni a villamos. Vagy ha igen, akkor ki fog siklani. Tanácstalanul állt a megállóban. Ha bárkinek is szól, csak hülyének fogják nézni, orvoshoz küldik – és tényleg van rá esély, hogy vele van a probléma, és nem a sínekkel. Elvégre a négyes–hatos is egészen simán vette az akadályt a hídon, márpedig, ha nem lenne párhuzamos a sínpár, akkor ez nem történhetett volna meg. Még mindig hitetlenkedve nézelődött, próbált más párhuzamosokat keresni a közelben. Egy pad. Kicsit kétfelé tartott az ülőkéjének és a háttámlájának a vonala, de ez, a köztéri padok állapotát elnézve, talán nem az ő hibája. A híd korlátja… az is kétfelé tart. Vagy mégsem?

Befutott a villamos. Ádám felszállt rá, és megállt az utolsó kocsi végénél, nézte az ablakokat, a párhuzamosokat, de most minden stimmelt velük, mint korábban. Az ablakok alsó és felső kerete párhuzamosnak látszott, mint ahogy az oldalsóak is. A világ visszazökkent a normális állapotába.

Amikor leszállt a Kolosyn, lecövekelt a megállóban a templommal szemben, várva, hogy elhaladjon előtte a villamos. A sínekre meredt. Hosszan követte tekintetével a sínpárt mindkét irányban, de teljesen párhuzamosnak tűnt. Akkor csak a képzelete tréfálta meg… a mai délután során immár másodszor. Talán vitaminhiánya lehet, és a futás jobban kimeríti, mint egyébként, gondolta, de nem érezte magát fáradtabbnak, mint általában. Azért hazaérve elővette és alaposan megnézte a makuladegeneráció diagnosztizálásához használt Amsler–rácsot, mindkét szemével külön–külön, a másikat letakarva, hosszan bámulta a pontot középen, rettegve, hogy hullámosnak fogja látni a vonalakat, vagy netán elmosódottnak. De semmi. Az Amsler–rács vonalait pontosan úgy látta, mint az, akinek egészséges a szeme, tehát elkönyvelte magában, hogy valószínűleg nincs szemészeti problémája. Megnyugodott. Nem kell az okokat keresgélnie. Holnap minden más lesz, a párhuzamosok egész nap párhuzamosok maradnak, és még a végtelenben sem fognak találkozni, nemhogy széttartani.

– Miért jöttél hozzám?

– Gyógyulásért.

– Kitől hallottál rólam?

– Ernőtől, aki mágus, és egy barátnőm ajánlotta.

– Ismerem Ernőt. Tudsz valamit a módszeremről?

– Hallottam róla.

– Ezzel majd kitisztítjuk a jelenlegi és az előző életek negatív energiáit és programozásait. A tudatalatti blokkokat és a régmúltban szerzett sérüléseket gyógyítjuk, hogy a mostani életed rendben legyen.

– …

– Ahogy így elnézlek, akad néhány problémád. Mik azok, amikről már te is tudsz?

– Nem tudok elengedni egy… férfit.

– Nézd, látod az ingát?! Súlyos családi karmát cipelsz magaddal. A nagyanyád… nem… régebbre megyünk vissza. A dédnagyanyád ükanyja… ismered a történetét?

– Nnnnem…

– Hát megölt egy gyereket.

– Tessék?

– Megölte. Magadra vállaltad a karmáját. Rád tapadt ez a lélek.

– Milyen lélek?!

– Megkérdezem az ingát… Az a helyzet, hogy te túl finom vagy, és rád könnyen tapadnak az ártó szellemek. De most ezt kitisztítom. Várj…

– És mi van a dédnagyanyám ükanyjával?

– Magára vállalta ő is ezt a programot. Már ő is hozta magával.

– …

– Megerőszakolták. Az erőszakból született a nem kívánt gyermek. Ennek a gyermeknek a lelke ül a hátadon.

– A hátamon.

– Igen. De levesszük rólad, rendben? Tudnod kell, hogy nincs okod haragudni az üknagyanyád dédnagyanyjára…

– Fordítva, nem?

– Jó, persze, fordítva. De nem kell rá haragudnod. Fogadd el, fogadjuk el mindketten, hogy a dédnagyanyád üknagyanyja abban a helyzetben nem tehetett mást. Maradt utána egy halott gyermek, és két élő. És még azok, akik elhunytak gyerekkorukban.

– Természetes halállal?

– Várjál… mit mutat az inga… Egyikük torokgyíkban. Igen. A másikat megmérgezték… talán. De lehet, hogy gyomorfertőzés vitte el. Tudsz róluk valamit?

– Hogy tudnék bármit is a dédnagyanyám üknagyanyjáról?

– Rendben, akkor én segítek. Felidézzük, amit muszáj. De csak azt, amit nagyon muszáj. Meg fog oldódni a problémád, az, hogy nem lehet gyereked.

– Szó nincs róla. E pillanatban nem is akarok. Nem ez a problémám. Nem is lenne kitől szülnöm. A problémám, mint mondtam, az, hogy nem tudok elengedni valakit.

– Jó, nagyon ragaszkodsz hozzá, hogy nézzük meg a jelenedet. De tudnod kell, hogy a múltban szerezted a sérüléseket… Igen, itt van. Tízszer égettek meg az előző életeidben. Égés. Kitisztítom. Kicserélem azt a programot, ami nem engedi, hogy gyereked legyen. Képzeld, engem száznál is többször égettek meg az előző életeimben, úgyhogy ne legyél olyan büszke erre a tízre…

– A problémám…

– Igen, lelépett a fiúd. Tudod, ez előfordul. Még mindig a dédnagyanyád üknagyanyjának programja a felelős ezért. Tisztítunk, rendben? Ó, de sokat kell tisztítani, várjál, lapoznom kell a könyvben. Végigtisztítalak. Megszabadítalak az entitásoktól, minden rád tapadt lélektől. Sokan várják a bukásodat, tudtad?

– Visszajön még hozzám… az a férfi?

– Várjál. Leszedek rólad még két lelket. Nem jártál mostanában kórház felé? Ott tapadnak az emberre a lelkek. Elhunyt emberek szellemét hurcolod…

– …

– Ne fakadj sírva, anyukám, mindjárt megszabadítalak tőlük! Ne legyintgess. Könnyebb lesz mindjárt… Aztán mondd, miért akarod, hogy visszatérjen az a hűtlen gazember? Aki elmegy egy másik nővel, már ne is haragudj… Persze megnézhetem az ő programjait is.

– Nem kell.

– Szóval… figyeld, most megkérdezzük az ingát, hogy visszatér–e hozzád az a férfi… Nnna, látod…? Visszatérhet. Visszatérhet, kizártuk ebből az egészből az egómat, de ha a véleményemre vagy kíváncsi, nem biztos, hogy jól jársz, ha visszatér hozzád. Várjál, megnézzük, mi várható mostanában… Hűha, ez aztán érdekes!

– Micsoda?

– Belép az életedbe egy férfi. El is felejted ezt az embert, aki miatt idejöttél, mert a rezgésszintetek sosem lenne egyforma. De belép egy férfi, akivel összekötődik a sorsotok. Egy reptéren fogtok találkozni. Vagy egy hajón. De mindenképpen nyilvános helyen. Fogsz utazni mostanában?

– Nem.

– Akkor… autóval jársz?

– Ritkán.

– Akkor a vonaton. Vagy a buszon. Vagy a villamoson. Valamilyen közlekedési eszköz környékén. De lehet, hogy gyalog lesztek. Mondjuk az inga határozottan repülőt vagy hajót mutat, ki tudja, lehet, hogy repülni fogsz hamarosan. Hopp… meg is van. Nyolc–tíz nap múlva találkoztok. Na, ő lehet az igazi. Nem az a lókötő, aki csak úgy lelépett egy másik nővel.

– Nem másik nővel…

– Lehet, drágám, hogy neked azt hazudja, hogy nem egy másik nővel ment el, de én kristálytisztán látom, hogy egy harmadik lépett közétek. Csak az a te széparcúd nem merte bevallani. Már boldogan kettyintget egy másik nővel, erre gondolj.

– …

– Ne sírj, hát pont most mondom, hogy minden rendben lesz azzal az új férfival. Kitisztítottam a régi programokat, már nem hordod magaddal a dédnagyanyád üknagyanyjának a programját. Persze lehet, hogy visszaáll ez az egész… Visszafordítod magadban a programot. De akkor újra kitisztítjuk. Most, ebben a pillanatban nincs benned ez a program. Felszabadultál. Ebben az egészben az a nehézség, hogy az ilyen magas rezgésű emberekre, mint amilyen te is vagy, rengeteg veszély leselkedik. Negatív entitások, szellemek, ők veszélyesek, tudod.

– Kik azok az ők?

– Akik nem akarják a felemelkedésünket. Nem véletlenül kezdtem suttogni. Éppen óriási háború zajlik a háttérben. Mindannyian veszélyben vagyunk.

– Öööö… Kik mindannyian?

– Mi, akik felemelkedünk. Ők meg távoznak. Amikor azt mondják, hogy eljön a világvége, akkor erre utalnak. Nem világvége jön, de nem ám. Csak mi, akik spirituálisan emelkedett szinten vagyunk, átlépünk egy másik dimenzióba, túlélünk. Aki alacsony rezgésszinten van, meg aki ártalmas, az nem jön velünk. Erre megy ki most ez a háború, ez a tétje, érted? Az ilyen emelkedett rezgésszintű emberekre, mint amilyen te is vagy, nagy szükség van mindkét oldalon. De most megtisztítottalak, nem tapadnak rád azok. Nem kell félned… És már elvágtam a köteléket a régi fiúd és közted. Jön majd az új. Már úton van. Nagyon magas a rezgésszintje… De majd róla is le kell vennem egy–két szellemet.

– Ó. Hát ez…

– Nincs mit megköszönnöd. Most befejezem a szertartást, megtisztítom magamat is, mert a legnagyobb hiba, amit elkövethetnék, az lenne, ha magamat nem tisztítanám meg. Megnyíltam, most vagyok a legsebezhetőbb. De ne félj, lezárom magamat, miután téged lezártalak. Lezárhatlak?

– Öööö… igen.

– Jól van. Nyolcezer forint lesz. És azt javaslom, hogy egy hét múlva találkozzunk újra.

Az igazság az, hogy mindenféle fura szerzetekhez járok mostanában, akiknek a tevékenységéről korábban tudomást sem szereztem volna. Annyira ég bennem az a seb, hogy kipróbálok bármit, ami segíthet. Nem beszélek erről senkinek. A húgomnak elmeséltem, amikor azon a hipnózisos utazáson vettem részt, de szerinte csak szórom ki a pénzt az ablakon, ha efféle sarlatánokhoz megyek, és ki kéne tartanom Vid mellett, meg a munkámra figyelni, és sok csokit enni, meg pókert nézni a tévében, mert az elterelné a figyelmemet. De azért nem bírom ki, hogy Anginak ne mondjak el egy–két dolgot, hiszen ki mással beszélhetném meg ezt az egészet, amit sem felfogni, sem megérteni nem tudok.

– A dédnagyanyánk üknagyanyja megölt egy gyereket. Legalább egyet, de lehet, hogy egy másikat is megmérgezett. A sajátjai voltak. – Drámai volt a hangom. – Tudtad? – A húgom, Angéla úgy nézett rám, mintha én magam lennék a gyerekgyilkos. Pár napra érkezett hozzám, nyilván azért, mert anyánk kiadta neki az ukázt, hogy nem hagyhat egyedül hétvégére. Szinte minden hétvégémet próbálják a felügyeletük alatt tartani. Ez lett az új küldetés a Dalnok családban, hogy megvédjenek attól, hogy kiugorjak az ablakon.

Amúgy pedig a családi legendárium szerint mindig én vagyok a fekete bárány, és ezért jobb, ha ellenőrzik a fölösleges szabadidőmet. Emlegetik azt az esetet, megjegyzem, eléggé felnagyítva, amikor leléptem a cirkusszal. A családi elbeszélések szerint se szó, se beszéd, eltűntem, és mire előkerültem, már késdobáló voltam egy vándorcirkuszban. Nem egészen így történt, noha a lényege valóban ez volt. Csak azt mindig kifelejtik a történetből, hogy becsöngetett a köszörűs, és amikor kiderült, hogy valójában szívesen megkóstolná a friss húst (ez voltam én, de ez persze már rég volt), hát az ajtófélfába, a karja mellé beleállítottam az egyik húsvágó kést. Innen indult a pályafutásom, ami korántsem volt mentes a buktatóktól. Jó, valóban nem találtak otthon másnap, mert új képességeket fedeztem fel magamban, hála a köszörűsnek, és akkor még hittem, hogy mindennek van valami oka és értelme, így annak is, hogy az a perverz alak becsöngetett, és nem sokkal később már álló farokkal kergetett a lakásban. Akkor azt gondoltam, mindez egy jel, a késdobáló karrierem jele, meg azt is előrevetítette, hogy meg tudom védeni magam, nem kell engem félteni.

– Családfát kutatsz? – kérdezett vissza végül Angéla. Ó, az én finom lelkű, érzékeny húgom, aki ilyen lazán veszi tudomásul, hogy az egyik felmenőnk egy gyerekgyilkos.

– Érted, amit mondok?

– Be vagy kattanva, Pancsi.

– Ne mondd nekem, hogy Pancsi!

– Oké, Anna. Be vagy kattanva. De megvan rá az okod. – Szomorú tekintettel meredt rám. Hirtelen el sem tudtam képzelni, hogy ez a kedves, törékeny lány mit gondol: miután végez az egyetemen, bemegy majd egy csapat idióta seggfej közé a középiskolába, akik bekenik a székét mézzel, és amilyen pechje lesz, nem valami normális suliba veszik fel, hanem olyan helyre, ahol majd óra alatt a fiúk beszólogatnak neki, hogy hé, tanárnő, kér egy banánt, meg effélék, vagy, ne adj isten, óra alatt a saját farkukkal játszadoznak.

– Jól van. Mit szólnál egy jázminteához? Ma vettem. – Mondja már meg valaki, hogy egy ilyen lány, aki nem fűvel kínál, nem egy üveg boron akar osztozni, komolyan azt képzeli, hogy képes lesz fegyelmezni egy egész osztályt? Ráadásul rá se rántott, hogy érezhetően kezdtem megháborodni.

– Téged nem érdekel a dédnagyanyánk üknagyanyja. – Simán levontam a következtetést abból, ahogy elindult a konyhám felé.

– Nézd, neked most biztosan jót tesz, ha őróla fantáziálsz. Teljesen igazad van. Nem tudom, ki volt a dédnagyanyánk üknagyanyja, de mesélj róla nyugodtan – hallottam a hangját a konyha felől. Akkor aztán kénytelen voltam elmondani, hogy hol hallottam ezt az egész blőd sztorit. A végén már nagyon röhögtünk, hogy nyolcezerért hozzájutottunk egy ilyen történethez. Annyira röhögtem, hogy mindent elfelejtettem, ami nyomasztott. Láttam magam kívülről, ahogy ülök ott, és elhiszem, hogy az ingás asszony leszedi a hátamról a halott gyerek odatapadt szellemét.

Angéla előbb hagyta abba a nevetést. Láthatóan kínlódva, de megszólalt.

– Ennyire rossz neked – simogatta meg a vállamat. Erre megborzongtam, és azonnal eszembe jutott, hogy egyáltalán nincs okom röhögni. – Elmész ezekhez a kóklerekhez, akik a pénzedet akarják, semmi mást. Elhiszed, hogy segítenek rajtad… ahelyett, hogy Viddel próbálnál meg… beszélni. Neki mégiscsak ez a szakmája.

Megvontam a vállam, és nagyon igyekeztem, hogy visszatartsam a könnyeimet. Aztán hallgatagon figyeltem, ahogy Angéla összedob egy lecsót – rejtély, honnan szedte a hozzávalókat, mert a hűtőmből biztosan nem –, és szótlanul megpróbáltam magamba erőltetni legalább pár villányit.

– Figyellek ám – mondta. – Lassan már nem is kell fogyóznod. – Mosolyogtunk. Nem ő tehetett róla, hogy problémáim akadtak az utóbbi időben a rendszeres evéssel. Összeszűkült a gyomrom, de vadul küzdöttem, hogy újra ötvenkét kiló fölé menjen a mérleg. Némán betuszkoltam még egy villányi lecsót a számba, de csakis az ő kedvéért.

– Még egy kicsit. Addig mesélek a legújabb randimról. – Őrület, hogy Angéla, aki valójában éppen élvezi az egyedüllétet, de folyton randira hívják, és némelyikre el is megy, miket mesél. Erről a huszonhárom éves, ártatlan tekintetű, törékeny lányról senki nem hinné, hogy egyáltalán volt már kézfogós szerelme, ennek ellenére a legfurcsább hapsik próbálkoznak nála. És, meg kell mondjam, talán mégiscsak képes lesz abban az istenverte suliban azokat a rejszolós tizenhat éveseket fegyelmezni, ha a fiúk így haptákban állnak előtte. Ő most éppen válogat, nincs senkije, eddig csak egy hosszabb kapcsolata volt – majdnem egy éven át tartott –, de lassan írhatna a nőknek egy kézikönyvet arról, hogy hogyan viselkedjenek a lehető leghülyébb randikon. Újabb falat, csak a mese kedvéért.

– Konrádnak hívják – kezdte. – Az évfolyamtársnőm unokatestvére. Egy romkocsmában találkoztunk. – Ez új volt. Az én virágszál húgom romkocsmákba jár? – Helyes, jó fej, kémikusként végzett, de közölte, hogy az anyja vállalkozásában dolgozik. Elhívott randira, egy kozmetikába. Mondjuk nagyon hülyén nézhettem rá, de igent mondtam, mert sok idióta helyszínre hívtak már, de kozmetikába még sosem. Beléptem, és mit látok? Konrád fehér cuccban jött elém, mintha csak a nőgyógyászom fogadna. Az volt a meglepetése, hogy beenged a munkahelyére, mert, mint kiderült, az anyja kozmetikájában melózik félállásban. Boldogan újságolta, hogy kozmetikus végzettsége is van. Már ezt önmagában is kissé bizarrnak találtam, de azután felajánlotta, hogy üljek be a székbe. Rám rakott egy „beterítőkendőt”. Te tudtad, hogy ezt így hívják? – Megráztam a fejem. Már vagy két éve nem voltam kozmetikusnál, de akkor sem kendőt raktak rám, hanem valami zsákfélébe kellett bebújnom. – Na és akkor jött az igazi meglepi – folytatta. – Elragadtatott mosollyal közölte, hogy most ajándékot ad nekem. Menekültem volna, de addigra már be voltam terítve. Aztán jött a borzalom. Elmész valakivel randizni, aki kozmetikus cuccban fogad, és lemossa a sminkedet! El tudod ezt képzelni? – Vigyorogtam. Most, ahogy mesélte, egész jól el tudtam képzelni. – Aztán leradírozott valami zöld trutyival, aminek spenótszaga volt, nem viccelek, majd jött a masszázs. Jesszusom, azt hittem, az arcomra fog élvezni, mert amikor hozzáért a bőrömhöz, felnyögött.

– Miért nem jöttél el?

– Olyan érzésem volt, hogy nem bírok megmozdulni. Szóval csak figyeltem. De, meg kell mondjam, amikor már rájöttem, hogy nem vagyok veszélyben, nagyon jó volt. Azt hiszem, el is aludtam. Aztán kaptam még egy ultrahangos masszázst, és amikor a fejemen volt egy forró maszk, megkérdezte, elmegyek–e vele „bulizni”.

– Meleg? – kérdeztem.

– Nem, csak imádja a finom, puha női bőrt. Ő maga mondta, miközben masszírozott.

– Sajnálom, de ez úgy hangzik, mint egy sorozatgyilkos vallomása. Jelentetted a rendőrségen?

– Nem. Bár elég bizarr randi volt. A végén felajánlotta, hogy az anyja csinál nekem műszempillát. Ingyen. Mert ő még csak tanulja a műszempilla–felrakást.

– Az jó. Aranyárban van.

– Köszi szépen. A végén tényleg elmenekültem; csodálkozol?

– Nem én.

– Ő viszont igen. Másnap hívott, hogy megyünk–e moziba. Természetesen előtte meghív egy iontoforézisre.

– Remélem, elfogadtad. – Igyekeztem komoly maradni. – Ezzel a kezeléssorozattal megspórolhatnál egy csomó pénzt.

– Ez is egy tapasztalat volt. Még ha rettenetesen kínos is.

– Hát igen. Amúgy mi van azzal a sráccal, aki…?

– Kapcsolatban. Naponta ellenőrzöm a Facebookon a profilját.

– Pedig ő…

– Pedig ő nagyon… De már nem fogok senkivel randizni, majd csak vele, ha megváltoztatja a kapcsolati státuszát, és észrevesz végre. Kihalt belőlem a kalandvágy.

Boldog huszonhárom éves, mondtam neki, és mindketten rohadtul elszomorodtunk, annyira, hogy meg kellett néznünk kétszer egymás után Tarantinótól a Ponyvaregényt, pedig már mindketten ezerszer láttuk, de így legalább előre kuncogtunk a poénokon. Másodjára már belealudtunk, aztán amikor felálltam, hogy elvonuljak a hálóba, ő pedig ágyazni kezdett magának a kanapén, azt mondta:

– Többé ne költsd a pénzed ezekre a kóklerekre. Nem segítenek rajtad. Hadoválnak mindenfélét, csak azért, hogy kicsalják a pénzedet. – Elhallgatott. Az ajkát harapdálta, majd nagy levegőt vett, és folytatta. – Pancsi, minden hiába. Hiszen Levente meghalt.

Nem válaszoltam. Nem vettem tudomást arról, amit mondott. Még sosem vágta így a szemembe, ilyen nyersen, de hiába. Számomra Levente nem halt meg. Nem halhatott meg!

– Nem akartalak bántani – szólalt meg újra Angi, és láttam, hogy könnybe lábadt a szeme. – De te is tudod, hogy a jósnők meg az ingások nem tudnak segíteni rajtad. Szembe kell nézned a valósággal. Levente nem térhet vissza… soha többé.

Felelet helyett elindultam a hálószoba felé, jó éjszakát sem kívántam a húgomnak.

És ezek után eszem ágában sem volt elmesélni neki, hogy mire készülök.

Könnyű léptek. Puhán futott, a talpa elejére érkezett, szinte hangtalanul gördült át a sarkára. Aznap jól ment a futás. Igaz, most már lefelé tartott az emelkedőről. Ádám mindig szerette az erdei utat, előre sajnálta, hogy mindjárt véget ér a táv. Későn indult, már sötétedett, ilyenkor nem ajánlatos sokáig kint maradni, még akkor sem, ha az autósok számára nem ez az első számú kerülőút, sem észak, sem pedig a főváros felé. Meg is lepődött, amikor meglátta a fénycsóvát, és meghallotta a mögüle érkező autó hangját. A kocsi lassított, majd megállt. Egy régi Ford Escort volt, talán szürke, talán ezüst, nem volt rajta rendszám. Amikor ki akarta kerülni, hirtelen kipattantak az ajtajai, és három tagbaszakadt, fiatal srác ugrott ki az autóból.

– Add ide a pénzedet! – Ádám fején átfutott, hogy eddig mindig bent hagyta a kocsiban a pénzét az irataival, de ma, amikor elindult, általa ismeretlen okból, valahogy automatikusan magához vette azt a harmincezer forintot, ami nála volt, és berakta a kartáskába az iPod mellé. A slusszkulcsot viszont valamiért nem ugyanoda tette, hanem abba a kis zsebbe, ami a futónadrágján volt. Felmérte a srácokat. Régebben, amikor rendszeresen eljárt egy mesterhez taidzsucuzni, jó formában volt, akkor jó eséllyel elintézte volna őket, bár valószínűleg nem huszonöt kilométer futást követően. – És a telefonodat is – bökött az egyik fiú a kartáskára, nyilván az iPodra hitte azt, hogy mobil. Ádám hezitált. Megpróbálhatná megvédeni magát. Talán sikerülne. Légzés, összpontosítás. Erőpont… Ki tudja, meddig állt ott, a futástól lihegve, mozdulatlanul, szemben a támadókkal, arra várva, hogy meghozza belül a döntést, de bármeddig is tartott, túl sokáig várt, mert az első ütést az arcába kapta, a másik közben durván letépte róla a kartáskát, a harmadik pedig hátulról lerúgta, hogy beroggyant a térde, és az aszfalton találta magát. Mindez nagyon gyorsan történt, a végső csapást pedig az adta meg, amikor az egyikük búcsúzóul még arcon rúgta, majd elrohantak a kocsihoz, amelyben várta őket a sofőr, és elhúztak.

Ádám próbálta összeszedni magát. Vérzett a térde, és lüktetett a homloka és a szeme környéke. Lejött az útról, nehogy egy következő autó elüsse, aztán megtapogatta a zsebét: legalább a slusszkulcsa nála maradt. Lassan jutott el Pomázra, beült a kocsiba, végül onnan hívta a rendőrséget. Még szerencse, hogy a telefonját is a kesztyűtartóban hagyta.

A következő másfél órát az őrszobán töltötte vallomástétellel, miközben egy járőrkocsi cirkált a környéken, hátha belefutnak a Fordba, legalábbis ezt mondták neki. Elvesztegetett idő, gondolta, éhes és szomjas volt, és lüktetett az arca.

Amikor végre hazaért, már alig látott, úgy bedagadt a szeme.

Másnap már csak egy szűk résen át nézte a világot, és fagyasztott kukoricával jegelte az arcát. Nem akart szólni a szüleinek, elvégre negyvenéves korára nagyon szánalmas lett volna, ha az anyja átjön és gondjaiba veszi. Pedig jólesett volna. Kénytelen volt a vasárnap esti baráti összejövetelt is lemondani, mert olyan rondán nézett ki az arca, semmiképpen sem akart így emberek előtt mutatkozni.

Úgyhogy maradt a tévé, és félálomban fetrengés az ágyban, amíg fel nem riadt arra, hogy mindjárt lefagy az arca a jeges kukoricától.

– Ha rosszul lát az ember, vagy sérülés éri a szemét, az annak a jele, hogy valamit nem akar meglátni az életében – mondta a tévében valami nagyokos, nyilván egy „guru”, éppen Ádám ébredésekor. Hát persze, gondolta hunyorogva. Ezt mondjátok meg annak a három gengszternek is ott, a Pomáz melletti úton. Durva lenne, ha azért romlana az emberek szeme, mert nem akarnak meglátni dolgokat.

– Jaj, bocsánat! – A fiatalabbik nő rémülten meredt a másikra. Anna meghökkenve nézett vissza a húgára, aztán elmosolyodott.

– Nincs semmi baj. Majd kimosom.

– Nem a fürdőköpenyedért aggódom – válaszolta a vétkes, és már húzta is magával a nővérét a mosogatóhoz. – Tedd alá a kezed! – Megengedte a hideg vizet, ellenőrizte a hőmérsékletét, és a vízsugár alá tartotta Anna csuklóját, amit a forró teavízzel véletlenül leöntött. Láthatóan kipirosodott a bőr ott, ahol leforrázta. – Nagyon fáj?

– Nem. Ne aggódj. Semmi baj.

– Nem fáj? Nem fáj?! – Angéla hangja egyre hisztérikusabbá vált. Ez csak egy átlagos vasárnap délelőtt volt, amit a nővérénél töltött, bízva abban, hogy Anna most már egyre jobban lesz, és talán lassan gyógyulni kezdenek a lelki sebei. Nem volt biztos benne, hogy amivel most szembesült, azt el meri majd mondani a szüleinek. – Biztosan nem fáj?

– Folyik rá a hideg víz. Mitől fájna?

– Mert szétégett.

– Túlzás, hogy szétégett. Leforráztad, de gyorsan meg is gyógyítod, nem igaz?

– Hmmmm… – Angéla bizonytalanul nézte a nővére kezét. Talán tényleg nem fáj neki, hiszen hűti a víz. Persze az előzmények ismeretében már semmiben sem lehet biztos.

Jó tíz percig folyatták a hideg vizet Anna karjára, és Angélának most már az tűnt fel, hogy Pancsi még mindig nem mondja, hogy elég. Engedelmesen tartotta a víz alá a kezét, és nem reklamált, hogy lassan a csontjáig hatol a hideg. Miután Angéla elzárta a vizet, megnézte a nővére csuklóját. Maradt rajta egy vöröses folt, az égés nyoma.

– Kell keresnünk valami gyulladáscsökkentő krémet – mondta. – Nincs Panthenol a fürdőszobádban? Vagy valami aloe verás kence?

– Nincs. De nem lesz semmi gáz. Hidd el. Már alig fáj – nyugtatta Anna.

– Átversz, ugye?

Egymásra meredtek. Angéla kétségbeesetten, Anna bűntudatosan.

Nem válaszolt, hiszen anélkül is mindketten tudták, hogy mi az igazság.

A házban már sötét volt, de senki sem gyújtott villanyt. Tágas ház volt, a felső emeleten két különálló, tágas szoba egy–egy saját fürdőszobával a két gyereknek. Az anyjuk terveztette így, talán azért, hogy ne röppenjenek ki idő előtt. A fiú volt az idősebb, de csak egy évvel. Nagyon különböztek egymástól a lánnyal. A fiú úszott, síelt, túrázott, a barátaival lógott, programokat szervezett, ráadásul hétvégente randizgatott. A lány sokkal magányosabb típus volt, mindössze két barátnővel és egy fiú baráttal rendelkezett. De a szüleiknél is így volt ez, az apjuk társaságkedvelő volt, az anyjuk visszahúzódóbb, magának való. Az anyjuknál ebben az időszakos depresszió is közrejátszott. Bár a depressziónak voltak előjelei, és évente két epizódnál több nemigen zajlott le, de mégis megviselte az egész családot, még ha a kívülállók nemigen vettek is észre változást rajtuk.

A fiú volt a tavasz és a nyár, a lány az ősz és a tél. A fiú előbb cselekedett, és csak utána gondolkodott, a lány ábrándozott, lassúbb volt, és sokkal nyugodtabb. A fiút imádták az osztálytársai, a lányt fura szerzetnek tartották. Csak azért nem közösítették ki, mert a furcsasága ellenére is gyönyörű volt: légies alkatú, finom arcvonású, szomorú szemű, sötét hajú, világos bőrű – mintha Hófehérke kelt volna életre. A fiú haja hullámos volt és szőkésbarna színű, bőre napbarnított, a szeme kék, színes pólókat hordott a farmernadrágjaihoz, olyanokat, amelyeknek a hátán mindenféle rávarrt feliratok díszelegtek, városnevek, textilrátétek. Elsőre úgy néztek ki, mintha valaki otthon díszítette volna ügyes kézzel a pólók hátulját, de persze a fiú barátai mind tudták, hogy a srác cuccai az

Abercrombie & Fitch–től, az Aeropostale–ból, a Hollisterből és az American Eagle üzleteiből kerültek ki.

A fiú vagy Converse tornacipőt viselt, vagy valamelyik Ash cipőjét. A lány ellenben mindig úgy nézett ki, mint akinek üres a ruhásszekrénye, többnyire feketében és szürkében, esetleg sötétkékben járt, néha a fekete farmerhez fehér férfiinget húzott, de a szekrénye mélyén lapult néhány régi, extravagáns, színes darab is, amit iskolán kívül bátran viselt. Szeretett fillérekért turkált ruhákat vásárolni, vagy az anyja régi ruháit kicsit átalakítva felvenni, az európai divat nemigen érdekelte, ennek ellenére az apja mindig vásárolt neki a menőbb üzletekben, amikor New Yorkban vagy Londonban járt – de már inkább csak sötét szereléseket: sötétkéket vagy szürkét.

A fiú inkább házimozizott, a lány olvasott. Mostanában ugyan voltak olyan filmek, amelyek érdekelték, és ennek az apja is örült, vélhetőleg azért, mert az anyját nemigen izgatta a tévé, és csak ritkán kötötte le egy–egy film, talán ezt az apja azonosította a depresszióra való hajlammal, és megkönnyebbült, hogy bárha furcsa is a lánya, azért nem örökölte az anyjától a búskomorságot.

Az apja imádta az anyját, a betegsége ellenére, vagy éppenséggel azzal együtt is. Gyönyörű pár voltak: a magas, jóképű, őszes hajú, sportos alkatú férfi és a leheletkarcsú, Angelina Jolie–szerű, koránál sokkal fiatalosabb külsejű, durcás szájú, sötét tekintetű nő. Tinédzser koruk óta voltak együtt. A nő depressziójáról csak a családja és az orvosai tudtak, nem is tartozik másra, ezt a gyerekek korán megtanulták. Vannak olyan bizalmas dolgok, amelyekről soha, senkinek sem beszélünk.

A lány nemrég kinézett magának egy napszemüveget a weben. Sosem kedvelte a drága holmikat, de ez most olyasmi volt, ami már hetek óta izgatta a fantáziáját. Tudta jól, hogy nem illik ilyesmit kérnie a szüleitől, de most mégis megkérte az apját, hogy legközelebb, ha Amerikában jár, szerezzen neki egy ilyet. Egy ötszög alakú, fekete üveges, pasztellbarna keretes Miu Miu napszemüveg volt minden vágya. Az apja azt mondta neki, hogy rendelje meg az ő bankkártyájával az online márkaboltból. Boldognak látszott, mert a lánya rövid időn belül két dolgot is kért, és ilyen még sosem fordult elő.

Így hát az apja egyik aranyszínű bankkártyájával fizette ki az interneten a napszemüveget, az összeget, a kétszázhuszonöt dollárt pofátlanul soknak találta, de most az egyszer muszáj volt valamihez hozzájutnia, ha törik, ha szakad. Talán elnézik neki…

A fiú jól tanult, bár gyakran „elfelejtette”, hogy van leckéje, ám jól vágott az esze, és mindig képes volt kidumálni magát a suliban. A lánynak nehezebben ment a tanulás, de ezt senki sem vette észre, mert bár sok idejébe telt, végül mindig bebiflázta, amire szükség volt. A gimnáziumban a tanárok készpénznek vették, hogy olyan tehetséges, mint a bátyja, ráadásul ő még el sem lógja az órákat. Mégis, gyakran támadt olyan érzése, hogy a közös tanáraik jobban kedvelik a bátyját, még a zűrös dolgai és a néhány igazolatlan órája ellenére is. Ám ez szinte mindenütt, mindig így volt, mióta a lány az eszét tudta. A bátyja gyorsan belopta az emberek szívébe magát, ő nem. De nem bánta. Ő másként tekintett az életre, mint az emberek többsége.

Sokakat megtévesztett azzal, hogy olyan tartózkodó, mint az anyja. Nehezen oldódik. Nem olyan kitárulkozó, mint az apja meg a bátyja.

A lány villanyt gyújtott, és levett a polcról egy füzetet. Örült neki, hogy ma este egyedül van a házban. Kipróbálhat valamit, amihez eddig nem érezte eléggé felkészültnek magát. De most, hogy közeleg a tizenhatodik születésnapja, úgy gondolta, talán elérkezett az idő. Ehhez már csak egy ajtóra volt szüksége.

A fürdőszobája ajtaja pont megfelel.

2.

A szertartás alatti fizikai rosszulléthez csatlakozó hányásnak különösen fontos jelentősége van. Az indiánok úgy tartják, hogy az ember ilyenkor a saját hazugságait hányja ki. Enélkül nem lehet teljes sem a szertartás, sem a megtisztulás, de legfőképpen nem következhet be a gyógyulás.

A következő héten fény derült egy titokra. Attila, a bátyám félrelépett, és ennek valószínűleg lesznek további következményei. Most kiderült, hogy a feleségének, Lidinek, a halk szavú, mindig mosolygós lánynak mégiscsak van hangja, főképp pedig nem ül karba tett kézzel otthon, arra várva, hogy az én eszement testvérem kitalálja, hogyan tovább.

– Mondtam, hogy a házasság nem neki való. Igazából senkinek sem való – panaszolta az anyám a telefonban. – Ne csodálkozzon, ha Lidi elhagyja, és soha többé nem láthatja a gyerekét. Nem tudom, mi lesz velem, ha elveszik tőlem az unokámat… – csöndesen szipogott.

– Miért ne láthatnád?

– …

– Még az sem biztos, hogy elválnak. Lehet, hogy végül majd ez lendít a kapcsolatukon.

– Hát nem mindenki olyan megbocsátó, mint te vagy – közölte élesen az anyám. Hallgattam. Azt hiszem, vannak pillanatok, amikor jobb, ha az ember hallgat, különben úgy felbugyognak belőle a nemkívánatos mondatok, mint ahogy a vulkánok is kitörnek időnként. Ő is hallgatott, aztán még beszéltünk röviden az időjárásról (nem mintha alapvetően különbözne a siófoki és a budapesti időjárás), és úgy látszott, hogy nemigen tudunk visszazökkenni az értelmes társalgásba, de letenni sem vagyunk képesek. Félelmetes, hogy az emberrel néha a saját anyja a legkíméletlenebb. – Jó, hát persze ez más eset. A bátyád ránézésre alamuszi nyuszi, aztán mindig ugrik egy jó nagyot – közölte végül.

– Ezt hogy érted?

– Hát nem meséltem? Klári elmondta, hogy amikor együtt jártak, Attila szinte Klári összes barátnőjével lefeküdt. – Klári a bátyám korábbi barátnője volt. – De legalábbis kettővel biztosan. Egy bevallotta, eggyel pedig lebukott.

– A testvérem?! Szerintem ti amorózónak akarjátok beállítani. – Igazán elképesztő a feltételezés. Klári nagyon szép lány volt, Attila összes barátnője közül a legvonzóbb, ráadásul értelmes, okos, ügyvédnek tanult. – Valld be, hogy anyaként büszke lennél rá, ha mindenki meglenne neki, aki a közelébe kerül. Mert akkor azt mondhatnád, hogy milyen vagány a kisfiad.

– Elhiszem, hogy nem akarod megérteni, de neki olyan problémája van, mint… na, mondd már a nevét!

– Skizofrénia? – Viccelni próbáltam, de csak egy felhördülés volt a válasz.

– Az a színész. Mondd már. Fiatal felesége van, ő is színésznő. És az a vén, jóképű szivar mégis… nnna, mondd már a nevét! Itt van a nyelvemen. – Hallottam a hangján, hogy mennyire dühös, amiért nem jut eszébe a név, de gondoltam, még hagyom szenvedni egy kicsit. – Van egy apja… na jó, tudom, hogy van az embereknek apjuk, de neki az apja is színész. És már rettenetesen öreg. A felesége meg az a gyönyörű, fekete nő, tudod… érzékien csücsöri szájjal…

– Angelina Jolie? – kérdeztem. Elismerem, szánalmas próbálkozás volt, de azok után, amit mondott, nem voltam vele annyira jóban, hogy csak úgy simán bemondjam a kívánt nevet.

– Jaj, dehogyis. Az egy csontváz; hogy jut eszedbe? Persze most te is arrafelé haladsz, lassan te is csontváz leszel. De ennek a színésznek a felesége gyönyörű, telt idomú, elbűvölő mosolyú…

– Catherine Zeta–Jones? – Hát jó, megesett rajta a szívem, mert tudtam, hogy a csontvázas dolgot az aggodalom mondatta vele.

– Igen, ő! Na most már csak a férje neve kell! Itt van a nyelvemen… – Bárki beláthatja, hogy ennyit már nem segíthettem azok után, hogy a beszélgetésünk elején övön aluli utalást tett. Úgyhogy hallgattam. – Na jó, szóval az a színész szexmániás. Olvastam több helyen, tehát biztos igaz. Az újságok nem hazudnak. – Dehogynem, akartam közbevetni, de nem szóltam. – Kezelést kellett kapnia. Olyan kezelés kell a szexmániásoknak, mint az alkoholistáknak vagy a drogosoknak. Gondoltad volna, hogy ez egy betegség, amiről a bátyád egyáltalán nem tehet?

– Nem, nem gondoltam, mert szerintem ez csak egy kifogás a félredugásra. – Istenem, hát dühös lettem, hogy az anyám beveszi az imádott kisfiának ezt a katyvaszt.

– Én meg arra gondoltam, hogy Attilának be kellene feküdnie az egyik zárt intézetbe.

– Na végre. Jó ötlet – helyeseltem. – A kényszerzubbonyt se hagyd ki.

– Nem az elmegyógyintézetre gondoltam, de valami olyan helyre, tudod, ahol a narkósokat gyógyítják. Olvastam, hogy vidéken, egy tanyán munkaterápiával gyógyítanak. Önként mennek oda a páciensek, dolgozniuk kell, be vannak zárva, nincs drog, hogy ne is álmodjanak róla…

– Attila nem drogos.

– Munkaterápiával gyógyítanak, meg színházterápiával – folytatta zavartalanul. – Az első hónapokban nem is szabad látogatni őket. Ott majd kikezelik a függőségéből. Még az is kiderülhet, hogy van tehetsége a színpadhoz. És ott ráadásul gondoskodnak arról, hogy ne essen bele más függőségbe. Tudtad például, hogy simán át lehet állni a szexfüggőségről a cigire, a drogra, az italra vagy akár a futásra?

– Jézusom, anyu. Miket hordasz itt össze? Azon a helyen drogosokat kezelnek, Attila pedig nem drogos.

– Akkor majd keresünk neki egy másik terápiás intézetet. – Kicsit dacos volt a hangja.

– Nem is beteg, érted? Csak, ezek szerint, nem a hűség bajnoka. Ne mentegesd azzal, hogy súlyos mentális kórja van.

– Szerintem ki kell őt kezelni. Legalább kérlek, szólj annak a Vid fiúnak. Hátha ő is tud segíteni rajta, anélkül, hogy valami tanyára kellene őt bezáratnunk munkaterápiára.

– Jó, majd beszélek vele – sóhajtottam, csak hogy mielőbb lezárjuk a témát.

– Látod, most Levente tudna segíteni, vagy legalábbis beszélne a fejével – sóhajtott, és melegség járta át a szívemet, annak ellenére, hogy persze Levente nem tudna segíteni a testvéremen, akinek a jelek szerint nincs más problémája, mint hogy folyton bizonyítani akarja önmaga előtt a férfiasságát.

Mindezek mellett a munkahelyemen is felpörögtek a dolgok, mert bár igaz, hogy a korábbi kis szakkönyvkiadó bővíteni kezdte a profilját, de valamelyik idióta kollégánk – senki sem vállalta magára a súlyos bűnt, amelynek belső büntetési tétele legalább két év letöltendő szabadságvesztés – kiírta a Facebook–oldalunkra, hogy várjuk a tehetséges önjelölt szerzők kéziratait. Igaz, a bejegyzést, amint észrevette a kiadó titkárnője, azonnal töröltük, de legalább két órát kint lehetett a poszt, és elkezdtek áramlani a kéziratok. Bárcsak ne kellene ezekről a pályaművekről mesélnem. Én, aki önként soha életemben nem írtam meg egy levélnél hosszabb művet – leszámítva az egyetemista ténykedésemet, bár ezt azért nem sorolnám az önkéntes tevékenységek körébe –, eleinte vigyorogva, később elborzadva olvastam bele egyikbe–másikba. A kéziratok ugyanis olyan címre érkeztek, amelynek a felügyelete hozzám tartozik (tehát meg kellett állapítsam, hogy az említett Facebook–felszólítást író „anonim” kollégám meglehetősen utál). Persze szorgalmasan továbbítottam a kéziratokat a szerkesztőinknek, akik meg nyilván engem gyűlöltek meg ezért.

– Falusi életképet ír, de a falut nagyjából úgy mutatja be, mintha egy metropolisz lenne, éttermekkel, egzotikus csemegebolttal, hétvégén nyitva tartó polgármesteri hivatallal és postával, virágszalonokkal, benzinkutakkal – tájékoztattam két oldal elolvasása után Erikát, a marketinges kolléganőmet, akinek az íróasztala közvetlenül az enyém mellett helyezkedett el. Erika a legvagányabb a kiadóban, nagyon kedvelem. Továbbpörgettem az írást a laptopomon. – Olyan párbeszédeket kreál rögtön az elején, ahogy élő ember nem beszél. És fogalmunk sem lehet róla, hogy egy–egy mondatnak ki az alanya.

– Írd meg neki, hogy sajnos nem tudjuk kiadni, de sok sikert.

– Dehogy írom. Nem az én dolgom – vontam meg a vállam. – Majd elutasítják a szerkesztők.

De azért egy kicsit elterelte a figyelmemet Leventéről a sok hülye kézirat olvasása. Egy írásművet olyan kísérőlevéllel indított útjára a szerzője, hogy sajnos elakadt a hetvenedik oldalon, de mivel addig szuperjól száguld a történet, felajánlja a honoráriuma felét annak, aki továbbírja, és megalkotja a befejezést. Azt azért hozzátette, hogy Öklös Joe nem halhat meg a végén, még akkor sem, ha a nőkkel olyasmiket tesz, amik nem számítanak „átlagosnak”. Bele se mertem gondolni, hogy miket tehet Öklös Joe, és hogy milyen alak lehet a megálmodója. Jöttek aztán a sablonos erotikus, vagyis inkább szadomazo történetek, amelyeknek fő jellemzője az volt, hogy szex közben valaki kikötözi vagy megbilincseli a másikat, aki ettől megbotránkozik, de aztán mégiscsak élvezi az ostorcsapásokat, mert az erőszak csak megjátszott erőszak, de valójában kéjt okoz az „áldozatnak”, és szíve mélyén rettentően romantikus lelkű az erőszaktevő, csak gyerekkorában súlyos trauma érte, de a szerelem meggyógyítja.

Egy idő után minden kéziratban ráklikkeltem a „bilincs” szóra a keresőprogramban, csak hogy elszórakoztassam Erikát és Gabrielt. Gabriel egyébként kubai, aki kubai emigráns szüleitől Budapesten született, és talán jobban is beszél magyarul, mint spanyolul. Gyönyörű testű, csodás férfi, de nőismerősei – beleértve a kiadóban dolgozó nőket is – legnagyobb sajnálatára meleg. Ezzel nagyot veszített a nőtársadalom, ezt nem győzöm hangsúlyozni előtte. Gabriel negyven körüli, százkilencven centi magas, izmos, egzotikus külsejű férfi, simán állíthatná magáról, hogy olimpiai bajnok atléta, és olyan mosolya van, hogy férfit és nőt rögtön levesz a lábáról. Én imádom. Jó barátomnak tartom. Ő intézi a kiadónk nyomdaügyeit, ezért például Vadász nagyon utálja – meg a külsejéért is –; Vadász a terjesztéssel foglalkozik, és időnként arról panaszkodik, hogy szerinte Gabrielt vastagon megkenik a nyomdák, hogy a könyveinket náluk nyomtassuk, és felettébb érthetetlennek tartja, hogy miért van Gabriel mégis az állásában. Szerinte a főnöknőnk titokban szerelmes belé. Ez utóbbit kizárom, és nem tudom, mi az igazság a nyomdákkal kapcsolatos pletykákat illetően, lehet, hogy így van, de Vadász akkor is irigy, legfőképpen Gabriel testi adottságaira és külsejére, na meg arra a lehengerlő mosolyára.

Szóval ráklikkelek a bilincs szóra, és biztos, hogy senki sem hiszi el, de alig akad olyan kézirat, amelyben ez nem szerepel, ráadásul elenyésző azoknak az írásoknak a száma, amelyekben ez rendőri eszközként bukkan fel, és nem valamiféle szexuális kellékként. Nem akarom minősíteni, mert mint említettem, még sosem írtam pár oldalnál hosszabb művet, meg hát nem is olvastam a „profi” erotikus regényeket, pedig ellepték már ezek a könyvek a piacot, de szívem szerint megírtam volna a bilincses kéziratok szerzőinek, hogy a koppintás sosem olyan sikeres, mint az eredeti. Ez persze nem az én dolgom, dolgoznak nekünk keménykezű külsős szerkesztők, akik beleolvasnak a kéziratokba, aztán vagy ők, vagy a titkárnőnk jelzi a szerzőnek, hogy vannak–e további tervei vele a kiadónak.

– Végül is jót tett velem, aki rám szabadította ezeket az őrülteket. – Ettem egy kanállal a spenótból, mert Erika majdnem olyan árgus szemmel figyelte az étkezésemet, mint az anyám vagy a húgom. A spenótot ő főzte, otthonról hozta, és a konyhában étkeztünk kettőkor, amikorra általában már mindenki megebédelt a kiadóban, és hármasban lehettünk, de legalábbis Vadász, Tardai és Rajka Kata, aki folyton endokrinológust, hipnoterapeutát, belsőépítészt, virágnemesítőt meg hasonló szakembereket keres, néha saját célra, máskor szaklektornak, nem rontotta ott a levegőt. – Legalább lekötöm magam.

– Hétvégén eljöhetnétek hozzánk grillezni – mondta Erika. – Előtte elmegyünk a fiúk focimeccsére. – Imádtam a fiait, de ekkora kicseszésre még nem álltam készen. Amúgy is más programom lesz.

– Nekem nem jó – feleltem, és úgy tettem, mint aki eszik még egy kis spenótot.

– Hazudik – állapította meg Gabriel, és rám szegezte a mutatóujját. – Egy kis focimeccs nem a világ, tudod. Legalább azzal is lekötöd magad.

Ekkor lépett be a főnökünk, aki simán a világ legfurább kiadófőnöknője lehet, és egyenesen rám nézett.

– Anna. Ha lesz egy kis időd, megpróbálnád megszerezni Wales Thornton könyvét? – Volt némi irónia a hangjában. Vagy csak ő is nehezen szólított meg azóta, hogy… hogy visszatértem közéjük?

– Mi adjuk ki Thorntont? – Erika ámultan nézte a főnöknőnket, aki ma egészen új formáját hozta, például becopfozta a haját, és valami hajfényfélét fújt rá. Eltökélten hitt az újrahasznosított dolgokban, megrögzött „zöldként” pedig furábbnál furább táskákat cipelt – némelyik kartonból vagy pillepalackból készült –, és Gabriel esküszik rá, hogy egyszer látta őt olyan ruhában, amit turkált anyagokból vágtak csíkokra, majd varrtak belőle újat. Ezeket az újításokat Nóra általában az anyjára fogja, de a kiadóban azt suttogják, hogy a „zöld imidzset” divattervezők kreálják neki, méregdrágán. Nem tudom, mi az igazság, felettébb nagy hülyeségnek tartanám, hogy valaki rengeteg pénzt, de akár ötszáz forintot is adjon egy pillepalackokból színes, vastag damillal összevarrt táskáért, de Thornton nevét hallva én is elcsodálkoztam.

– Még nem.

– Nem is tudtam, hogy új könyve jelent meg. Azóta, hogy megírta a Tárgyalásművészetet… – szólt közbe Gabriel.

– Most tudtam meg az ügynökségétől, hogy még az idén új könyvvel jön ki, és vaklicit lesz rá – folytatta Nóra. – Azt akarom, hogy a miénk legyen. Kell egy kis marketingtervet is írni hozzá, hogy miért pont a mi kiadónknak adják el a hazai kiadási jogokat.

– Miről írt?

– Miért lép félre a fél világ? – kérdezte Nóra.

– Tessék? – hökkentem meg. Rögtön a bátyám jutott az eszembe.

– Hát valahogy így lehet lefordítani az eredeti címet. Thornton félrelépőkönyve legalább akkora világsiker lesz, mint a Tárgyalásművészet volt. De mivel vakon kell licitálni… Megbeszéljük, milyen ajánlatot tehetünk, és dolgozzátok ki Erikával közösen a marketingtervet. És azt a képregényes dolgot se felejtsd el. Szeretnék alternatív irányban nyitni – jelentette be, és akkor jutott eszembe, hogy bele kell olvasnom a képregénybe, és hamarosan nyilván meg is kell majd írnom a japánoknak egy e–mailt az ajánlatunkkal. (Annak ellenére, hogy kicsit furcsállottam a fordulatot, hogy szakkönyvkiadóból hová jutunk így, ha képregényt is kiadunk, amelynek vélhetően nem túl nagy a célközönsége Magyarországon.)

– Na, térjünk csak vissza a hétvégére – javasolta Erika, amikor a főnöknőnk becsukta maga mögött az ajtót. – Miért nem érsz rá?

– Mert… programom lesz.

– Titkos?! Randi? – kérdezte Gabriel, aztán a szája elé kapta a kezét. – Bocs. Nem azt akartam mondani… hogy…

– Mindegy. Nem mondhatok semmit a hétvégémről. Majd utólag elmesélem.

– Remélem, nem anális tisztítókúrára mész – közölte váratlanul Gabriel. – Néhány ismerősöm, aki nem tud valamit megemészteni, kitalálta, hogy elmegy ilyen beöntéses tisztítókúrára, mert akkor állítólag maguktól megemésztődnek a dolgok. Tudod: szakítás, bukás, párkapcsolati gondok, és a többi…

– Az ismerőseid hülyék – állapította meg Erika, és én egyetértőn bólogattam. De azért arra gondoltam, megjegyzem ezt a dolgot. Sosem lehet tudni, egyszer még jól jöhet.

És persze alig vártam a hétvégét.

Toshio Kainami csak tizenöt évesen tudta meg, hogy valójában volt egy ikertestvére, aki ráadásul néhány perccel előtte jött a világra. A kislány nem maradhatott sokáig életben, mert pár napra rá, hogy hazavitték őket a kórházból a falujukba, egy vándorcirkuszból elszabadult oroszlán elragadta az újszülöttet az ágyból, közvetlenül Toshio mellől. Igazából Toshio fekhelyéről marta el a kislányt, mert Toshio aznap hasfájós volt, és az anyja úgy döntött, hogy inkább az ajtóhoz közelebbi fekhelyre, a kislány helyére fekteti, hogy gyorsabban odaérjen hozzá, ha felsír. Az oroszlán a nyitott ablakon keresztül jutott be a szobába, nem volt nagy megerőltetés számára beugrani egy földszintes ház tágas ablakán. Elragadta a lányt, Toshio pedig éktelen sírásba kezdett. Az anyja csak pár pillanattal előbb lépett a szobába, mint az idegen férfiak. Toshio következett volna, az állat rá is fente a fogát, amikor a rendőrök és az idomár megérkeztek. Az egyik rendőr fegyvert szegezett az oroszlánra, éppen akkor, amikor az hatalmas mordulással a kisfiú felé közelített. A rendőr nem habozott. Abban a pillanatban, ahogy a halálos lövés eltalálta az állatot, a kisfiú még tompa tekintete összekapcsolódott az oroszlán metsző tekintetével.

Toshio Kainami csak jóval a történtek után, tizenöt évesen tudta meg, hogy volt egy ikertestvére, aki a halálával megváltotta az ő életét. És csak egy évre rá, tizenhat évesen derült ki a számára, hogy az oroszlán lelke akkor, abban a pillanatban, amikor a gyilkos lövés eltalálta az állatot, átszállt őbelé. Ráadásul a szüleivel kapcsolatban is rájött egy súlyos titokra. Ezt olyasvalakitől tudta meg, aki onnantól kezdve a legfontosabb volt számára. Sokkoló felfedezések voltak ezek a fiú számára. Mint ahogy az is, hogy átlagos tizenévesből egy csapásra fura szerzetté vált, és ezzel a változással ő maga birkózott meg a legnehezebben.

A lány, Lili a szünetben megnézte a telefonjára letöltött Kainami–applikációt. Új lány lebzsel Toshio körül, adta hírül az alkalmazás, és kidobott egy japán, mangaszemű lányról készült képet. Aztán rögtön jött még egy hír: Toshio sorsa változásban van, ugyanis idegenek törnek az életére. Lili tudta, hogy ha kis késéssel is, de hamarosan megkapja a legújabb füzetet. Már belekalkulálta a kéthetes postai átfutást, és ugyan nem értette teljesen a szöveget, hiszen még nem olyan régóta tanult japánul, de gyakran kitalálta a történetet a kép alapján, vagy ha mégsem, akkor segítséget kért a japántanárától. Ez a mai két hír – előfordul, hogy két napig nem jön egyetlen hír sem a Kainami–klánról – kicsit felzaklatta, de erről nem beszélt az osztálytársaival.

– Lili, jössz ma délután plázázni? Nyári leárazás van. Már úgyis itt az év vége, nem kell magolni – szólította meg az egyik osztálytársnője.

– Öhmmm… – Időt akart nyerni. Eszter a legjobb barátnője volt. Bár Lili nem kedvelte a plázázást, de Eszterre mindig számíthatott. Eszter olyasmiket is tudott róla, amit másoknak sosem mesélt volna el (leszámítva a másik barátnőjét, Ritát, és a fiú barátját, Danit, de utóbbi szintén mangarajongó volt, és együtt jártak japánórára is). – Oké, bár nemigen maradt zsebpénzem – mondta végül. – Tudod, vettem egy napszemüveget a neten.

– Nem kérsz apádtól?

– Áh.

– Nem baj, akkor is menjünk, állítólag minden féláron kapható, lehet, hogy találunk neked is valami antik borzadványt – vihogott Eszter. Lili vele nevetett.

Tudta, hogy mi lesz a forgatókönyv: bemennek a bevásárlóközpontba, végigsétálnak a nagy üzleteken, Eszter lecsap a mélyen dekoltált, lehetőleg pink vagy neonzöld színű topokra és a szűk farmernadrágokra, és amikor majd teljesen elborul az agya, kitépi egy másik vásárló kezéből az egyetlen S–es példányban fellelhető, pink–sárga–zöld csíkozású felsőt, és vigyorogva odatolakszik a pénztárhoz. Vesznek néhány majdnem teljesen egyforma cuccot Eszternek, és a végén beülnek a Starbucksba, ahol méregdrágán isznak egy grande lattét, amit persze Lili fizet, mert addigra Eszternek elfogy az összes pénze. Lili soha nem vallja be, hogy a zsebpénze megmaradt, hiszen az apja kártyájával rendelte a napszemüveget, de Eszter pontosan tudja, hogy Lilinél van saját bankkártya is, amire az apja havonta átutal neki tízezer forintot – a tizenötezer forint készpénzben kapott zsebpénzén felül –, és mivel Lili – egy alkalmat leszámítva – még sosem költött a kártyájáról, amin két éve gyűlik a pénz, ezért tulajdonképpen brutálgazdag. Néha bánta, hogy mindig kölcsönadja a hó végén megspórolt készpénzét a bátyjának – olyan kedvesen tudta elkérni –, aki persze sosem adta vissza, amit Lilitől kapott. Lili feldobhatta volna a szüleinél, de azzal nem szerzett volna jópontot magának. Így aztán az utóbbi időben néha azt hazudta Márknak, hogy csak ezer forintja maradt, és csak annyit adott neki, holott a zsebpénze felét szinte mindig megspórolta. De egy repülőjegy sokba kerül, pláne kettő, és az volt a titkos álma, hogy egyszer majd elutazik Japánba a legjobb barátjával. Ehhez még rengeteget kellene spórolnia, és persze a szüleinek is lesz a tervhez egy–két szavuk, de ki tudja, hátha mégis összejöhet, amiről álmodik.

A végén Lili is vett egy sötét topot, aminek a pántja alatt kis ezüst jel volt. Tetszett neki, akár távol–keleti jelnek is beillett volna, csillagszerűnek látszott. Utána beültek a Starbucksba, ahol természetesen Lili fizetett, hiszen Eszter az utolsó forintig elköltötte az összes pénzét, sőt, Lili adott neki kölcsön a lila–neonzöld csíkos papucshoz egy ezrest.

– Mi van a tesóddal? – kérdezte Eszter. Lili tudta, hogy Eszter teljesen belebolondult Márkba, de féltette a bátyjától a barátnőjét.

– Hogy érted?

– Hát, hogy jár–e még hozzátok az a lány, akivel…?

– Már nagyon régen nem kavarnak.

– Ki kell faggatnod Márkot. Meg kell tudnod, hogy mit gondol rólam.

Lili eltűnődött. Lehetséges, hogy Eszter a testvére esete, vagy legalábbis tetszene neki. Az is lehet, hogy valamiképpen tudna segíteni nekik, hogy összejöjjenek. Csakhogy az a kérdés, hogy Eszter nem árulna–e el róla túl sokat Márknak. A szerelem nagy úr, Lili tudta ezt. Sejtette, hogy Eszter, csak hogy közös titkai legyenek Márkkal, mesélne Lili dolgairól a srácnak. Amivel aztán Márk halálra cikizné őt, vagy akár meg is zsarolná, ha például nem adna neki kölcsön pénzt. Márk szeretni való fiú volt, de a világ legidegesítőbb testvére, főleg egy olyan lány számára, akitől idegen a harsányság és mások „viccből történő” megalázása. Akadt Lilinek így is elég problémája.

– Jó, majd megtudom – bólintott végül. Egyáltalán nem volt biztos benne, hogy szóba fogja hozni Esztert. Márk nyilván észre sem vette, hogy amikor nagy néha kettesben vannak, neki be sem áll a szája, Lili viszont csak néha szól kurtán egy–egy mondatot. Márkot ez nem zavarta, ő akár saját magát is elszórakoztatta azzal, hogy mesélt, időnként csak a fantáziájában létező történeteket adott elő valós eseményekként – Lili ezt persze mélyen átérezte –, és a lány szerint gyakran tudatában sem volt annak, hogy hallgatja–e egyáltalán valaki.

– De nehogy direkt kérdezz rá! – figyelmeztette Eszter. – Mondj inkább valamit a mai vásárlásunkról, meg hogy miket vettem, hátha kérdez rólam, és azután megkérdezheted: „Érdekel az Eszter?”

– Érdekel az Eszter? Hűha. Ez remek kérdés. Erre biztosan rávágja majd, hogy „Engem? Dehogy érdekel!”

– Akkor csináld máshogy. Játsszuk el…

– Jaj, ne már.

– De igen. Aztán elmeséled, mi történt, amikor a múltkor, hétvégén nem voltak otthon a szüleid meg a tesód. Végül is sikerült, amit elterveztél?

Lili maga elé bámult. Nagy kérdés, hogy mit tegyen. Szíve szerint beszámolt volna az egészről, mert Eszternek és a legjobb barátjának, Daninak tudnia kell arról, hogy mi történt. Viszont ha a bátyja és Eszter esetleg valóban összejönnének – bár ahogy látta, a testvére körül rengeteg jó csaj lebzsel –, akkor a kitárulkozásaival fegyvert ad Márk kezébe, aki alkalomadtán nem is riad vissza majd a használatától.

– Van… van egy eskü – mondta végül. – Toshio és a barátjának esküje. Ebben szerepel, hogy bármi történjen is, nem adnak ki a másikról olyan információt, ami bizalmas.

– Oké, de mi köze ennek a tesódhoz?

– Kössük meg ezt az esküt. Nem szeretném, ha véletlenül elmondanál majd olyasmiket Márknak, amit csak veled osztottam meg.

– Megígérem.

– Nem, ez nem elég. Le kell tennünk az esküt.

– Bazmeg, Lili – Eszter felröhögött. – Felőlem letehetjük az esküt. Én sem szeretném, ha mesélnél a tesódnak arról a korszakról, amikor Barnával kavartam. Vagyis majdnem kavartam vele. Na mindegy, tudod, a csók meg a bugyi…

– Igen – bólintott Lili. Eddig eszébe sem jutott, hogy Eszternek is vannak titkai, amiket ismer, de amelyekről jobb lenne, ha a bátyja nem szerezne tudomást, ha netán összejönnének Eszterrel. – Rendben.

– Oké, akkor kitalálhatjuk végre, hogy mit mondj Márknak? Vagy előbb az eskü…?

– A sorrend mindegy.

Aztán a Starbucksban, a kirakat előtti pultnál, a bárszékeken ülve letették a Kainami–féle esküt.

Amikor Lili hazaért, az anyja paradicsomos spagettivel várta. Végre kezdett újra magára találni. A májust, a legszebb hónapot szinte végig szótlanul töltötte, alig evett, sokat aludt, néhány napig egyáltalán nem mozdult ki a hálószobából, a kötelező programjait is lemondta. Az apja beleerőszakolta a gyógyszereket, mondván, hogy „egyáltalán nem tud nyelni”. Döbbenetes módon még ilyenkor is gyönyörű volt, ha csak néha tűnt fel a házban egy fehér köntösben, mint egy jóságos, szomorú tündér.

Most viszont mosolygott, és beszélgetős hangulatban volt. Lili örült, hogy az anyja most majdnem olyan normális, mint az „átlaganyák”, de az öröme nem tartott sokáig, mert arra gondolt, hogy a jókedv sosem tartós. Előbb vagy utóbb az anyja visszahúzódik a csigaházába, és csak Lili apjával lesz hajlandó kommunikálni. Lili ezt szomorúnak találta, de már hozzászokott. Az vigasztalta, hogy ugyan őt is hasonlónak tartják az anyjához, de ő nem depressziós, hanem – mint sejtése szerint az anyja is gyakran – időnként szándékosan zárkózik el a világtól.

Viszont, ellentétben az anyjával, neki igenis volt célja…

Ádám arca szépen gyógyult, a foltok lassan liláról feketére váltottak, majd sárgásra, és a férfi csütörtökön újra kiment futni a szigetre. Szoktatta magát a gondolathoz, hogy amíg a támadóit el nem kapják, vagyis amíg a lakása környékén randalíroznak – a neten fent volt egy hír egy másik támadásról, amit szintén arrafelé követtek el –, addig inkább a szigeten fut, ami azért mégis forgalmasabb. Nem mintha félt volna, de azért hülye sem volt. Ahhoz a bizonyos padhoz érve, ahol a mangaszemű lányt látta, most is lassított, de minthogy azóta nem találkoztak, elkönyvelte magában, hogy csak képzelte az egészet.

Viki11: Van itt valaki? Hahóóó…

Shopper: Én itt vagyok.

OnlineHelp3: Én is. Mi történt, Viki11?

Viki11: Megint nem tudtam fegyelmezni magam. Az éjjel megtaláltam a dugipiát, és kiöntöttem. Tudom, hogy rosszul kell éreznem magam emiatt, és hogy irdatlan dühbe gurul majd, amikor rájön, hogy a lefolyóba öntöttem egy fél üveg konyakot.

OnlineHelp3: Semmi baj. Mindenkivel megesik. Legalább felismerted, hogy olyan játszmában vagytok, aminek nincs nyertese.

Viki11: Le kell zárnom ezt a játszmát. Közben nagyon dühös vagyok rá. Tönkreteszi az életemet. A sajátját már így is tönkretette. Most itt vagyunk ketten, én meg a gyerek. Hatodikos. Szüksége lenne az apjára.

OnlineHelp3: Ha legközelebb józanul ér haza, elmondhatnád neki, hogy nem akartad gyerekként kezelni, de dühös lettél, és kiöntötted az italt.

Viki11: El fogok válni. Elegem van.

OnlineHelp3: Mitől éreznéd jól magad, Viki11?

Viki11: Ha jól pofán vághatnám.

OnlineHelp3: Árnyékbokszolás…?

Viki11: Várj… Oké, megvan.

OnlineHelp3: Akkor most már jobb. Mitől éreznéd még jobban magad?

Viki11: Ha bekucorodhatnék egy könyvvel a fotelbe, teáznék, és belemerülnék egy másik világba.

OnlineHelp3: És mi akadályoz meg ebben?

Viki11: Egy csomó minden, kedves OH3. Te biztos pasi vagy, mert el sem tudod képzelni, hogy a vacsora nem csak úgy magától kerül az asztalra, meg amúgy sem tudnék belefeledkezni még a legjobb könyvbe sem, mert folyton a férjem piálásán jár az eszem.

Shopper: Miért nem töltöd le az oldalról az egyik meditációt? Az megnyugtatna.

Viki11: Mert rohadtul nem tudnék megnyugodni.

OnlineHelp3: Hagyd a főzést, csak van valami a hűtőben! Keress egy könyvet, és tedd azt, ami jólesik. Ebben a pillanatban ezzel segítesz a legtöbbet. Ha te jobban érzed magad, hatékonyabb lesz a kommunikációtok is.

Viki11: Lehet. Biztos igazad van. Meg Shoppernek is a meditációval, de most el sem tudom képzelni, hogy húsz percig egy belassult ember szövegét hallgassam arról, hogy milyen jól vagyok, és hogy egyre jobban leszek. Hát szarul vagyok, nem????

OnlineHelp3: Az olvasás jó ötletnek tűnik. Ebben a pillanatban nem biztos, hogy a meditáció megnyugtatna.

Shopper: Nekem is van ám friss történetem. Reggel adtam egy tízest a feleségemnek, mert esküdözött, hogy a gyereknek kell bevinni az iskolába. Egyébként tényleg most van a kirándulás befizetése. Ám pár perccel ezelőtt megtaláltam a szennyesládában egy mai szerzeményét, egy táskát, ami nagyjából annyiba került, amennyit a „gyerekre” adtam.

Viki11: Basszus, Shopper, lehet, hogy nekünk kellett volna összeházasodnunk. Én már időtlen idők óta nem vettem magamnak még egy táskát se. Csak nézem, ahogy a férjem tönkreteszi magát, a családját, és elissza az összes pénzünket. Gondolom, az állásából is kirakják hamarosan, aztán majd kannás bort iszik, és végül megvakul. De már mindent megpróbáltam. Ma megmondom neki, hogy ha így folytatja, elválok.

Shopper: Asszem ez a fenyegetőzés csak akkor segít, ha be is tartod, amit ígérsz; nem igaz, OnlineHelp?

OnlineHelp3: Átmenetileg segíthet, de amint látja, hogy mégsem válsz el, megnyugszik, és újra inni kezd.

Viki11: Tagadásban él. Nem tudok mit kezdeni vele.

Shopper: A legtöbben tagadásban élünk. Szembesítheted azzal, hogy alkoholista; és akkor mi van? Megígéri, hogy megváltozik… Kéred a táskát? :) Én elkobzom, amit találok, de az üldöző szerep sem túl hízelgő.

OnlineHelp3: Shopper, fel kellene vállalnod a konfliktust. Mutasd meg neki a táskát, rakd ki elé, várd meg, hogy szembesüljön azzal, hogy visszaesett, ne tüntesd el a bűnjelet. Beszélj vele! Ő sem akarja, hogy tönkremenjen az életetek, vissza kéne térnie a terápiába.

Shopper: Szarik a tizenkét lépcsőre.

Viki11: Az én férjem el sem jutott odáig, hogy megismerje a tizenkét lépcsőt. Bassza meg.

Frigólakat: Halihó. Gyerekek, nem sípolni meg panaszkodni, hanem felvállalni a konfliktust. Amíg lelakatoltam a fridzsidert, a férjem büntetett. Amivel csak tudott. Lejáratott a barátaink előtt, nem beszélt velem, szövetkezett a gyerekkel, és persze titokban kajált. Egyszer éjjel az ágyában találtam tizenkét kaszinótojást egy tálcán! Máig sem tudom, hogy csempészte be. Aztán mégis észhez tért. Százhatvanöt kiló volt, amikor rájött, hogy ha így folytatja, meg fog halni. És akkortól nem kellett a lakat a frigóra.

OnlineHelp3: Volt valakim, akinek én is kiöntözgettem az italát. Egy ideig. Sőt, a rumot meg a gint vízzel pótoltam. Tudom, kicsinyes bosszú. Akkor akadtam ki magamra először, amikor azzal töltöttem egy csomó időt, hogy a whiskyt, amit kiöntöttem titokban a dugi üvegéből, általam főzött teával pótoljam. Éreztem, hogy beszálltam egy nagyon hülye játszmába.

Viki11: A feleséged volt? Vagy még most is az?

OnlineHelp3: Szép próbálkozás.

Frigólakat: Én is gyakran mondogattam, ez nem betegség, csak önuralom kérdése! De rájöttem, hogy mégis betegség. A feleséged is tudja, hogy nem kellett volna megvennie a táskát, azért is dugta el. Ne a bűntudatra utazz, édesem! Elmondjam, mit tettem, amikor megláttam a kaszinótojásokat az ágyában?

Shopper: Na?

Viki11: Bárcsak én is inkább kaszinótojásokat találnék az ágyban.

Frigólakat: Mindig a másik függőségére vagyunk irigyek. A sajátunk mindig szarabbnak tűnik. Na mindegy, rohadt ideges lettem, és kihajítottam az egészet a kukába. Ő őrjöngött, mert ugye rajtakaptam, mint egy gyereket. Aztán amikor visszavonult a hálójába és magára is zárta az ajtót, síkideg voltam, és rám tört a sóvárgás, hogy annyira ennék egy kis kaszinótojást. Kivettem a dobozt, és magamba tömtem vagy négyet. A kukából. Hát ide jutottam.

Duglasz: Bocsánat, bekapcsolódhatok? Regisztráltam.

OnlineHelp3: Már itt is vagy.

Viki11: Kihez van szerencsénk?

Duglasz: Egy anya vagyok, és attól tartok, hogy a fiam szexfüggő.

Viki11: Ó, a francba. Az nem kémiai szerektől való függőség. Egyébként te egy megmentő vagy?

Duglasz: Az micsoda?

OnlineHelp3: Elmeséled a történetet, Duglasz?

Duglasz: Ki akarja tenni a felesége, mert megcsalta. Eddig minden barátnőjét megcsalta. Én vagyok az anyja, és segíteni akarok, de nem tudom, hogyan.

Viki11: Pszichiáter diagnosztizálta?

Duglasz: Nem, én magam jöttem rá. Bevallom, tegnap kitartottam amellett, a feleségével szemben, hogy nem is csalta meg. Az csak egy flört volt.

Shopper: Hazudtál, hogy megmentsd a házasságukat.

Shopper: Hát én nem értek ehhez, de nekem úgy tűnik, hogy te tényleg megmentő vagy, még akkor is, ha a fiad nem szenvedélybeteg.

Duglasz: Rengeteg hírességet kezelnek szexfüggőséggel.

Viki11: Mert az énképükkel van baj; nem igaz, OH3?

OnlineHelp3: Viki11, mi nem vagyunk terapeuták, se te, se én. Duglasz bajban van, úgy érzi, hogy segíteni tudunk neki. Az a véleményem, hogy nem mentheted meg a fiad házasságát. Így, hogy alibit igazolsz neki, meg hazudsz az érdekében, sokkal nehezebb lesz szembesülnie a következményekkel, felvállalnia a felelősségét, hiszen gyakorlatilag te mentegeted őt.

Viki11: Nem mondhatod a feleségének, hogy a megcsalás időpontjában nálad volt a kisfiad. Attól, ha alibit igazolsz neki, még nem teszed meg nem történtté a liezonját. Biztos iskolás korában is falaztál neki, ha lógott valamelyik óráról.

OnlineHelp3: Ne személyeskedjünk! Ez az utolsó megjegyzés fölösleges volt, Viki11.

Viki11: Persze, bocs. Visszavonom. Örülnék, ha én is azért lennék itt, mert a fiam félrelép.

Frigólakat: Mondom, hogy mindig a másik függőségére vágyunk.

Viki11: De azért nem falazhatsz neki mindig, Duglasz.

Duglasz: Viki, én nem is ezt akarom. Hanem hogy ne váljanak el.

OnlineHelp3: Segíthetsz neki abban, amit kér. Kérdezd meg, mire lenne szüksége. De kéretlenül nem tanácsos beavatkozni az életükbe.

Duglasz: Csak az a baj, hogy a felesége teljesen normális, helyes nő, és a fiam talán végleg elrontotta a házasságát azzal, hogy félrekettyintgetett. Talán ezt a problémát is lehetne kezelni, nem?

Viki11: Mindenkit tudnak kezelni.

Frigólakat: Vikinek igaza van. De persze biztos van valami az önértékelésével. Aki folyton félrelép, az nem hiszi el, hogy szerethető, mintha valami ilyesmit olvastam volna. De neki kell segítséget kérnie. Nem szerezhetsz neki terapeutát, mert neki kell a döntést meghoznia, hogy szakemberhez fordul.

Duglasz: Megpróbálom. Nem ígérek semmit. És most elbúcsúzom. Azért jöhetek máskor is?

Shopper: Jöhetsz, de szerintem minden rendben lesz. Csak le kell állnod azzal, hogy mindenáron segíteni akarj rajta.

Duglasz: Jó volt veletek beszélgetni. Remélem, jó lesz a táska Vikinek. Drukkolok a mai otthoni beszélgetésekhez. Viszlát hamarosan.

OnlineHelp3: Viszlát, Duglasz… Viki11, most hogy érzed magad?

Viki11: Sokkal jobban. Mindig sikerül egy kicsit feldobnotok.

Shopper: Ennyi, mindig ennyit ad, ha sorstársakkal beszélgetünk. Én is lazább vagyok. Beszélek a feleségemmel. A táskaügyben jelentkezem, Viki.

Frigólakat: Csak ügyesen. Viki, drukkolok, szerintem menni fog. Ne félj tőle. Úgy beszélj vele, mintha egy jó barátod lenne, aki bajban van.

Shopper: Frigólakat, nálatok már mindig van kaja a hűtőben?

Frigólakat: Na ennyire azért nem vagyok biztos a dolgomban. Nincs túlpakolva a frigónk, nem nagyon tudnál mit kienni belőle. Csak annyi ételt veszek, amennyi egy, legfeljebb két nap alatt elfogy. Nem kísértem az ördögöt.

OnlineHelp3: Van még valakinek kérdése?

Shopper: Nincs.

Viki11: Akkor menjünk. Shopper, holnap várom a beszámolót.

Shopper: Mi is tőled. Most keress egy könyvet, és felejtsd el a vacsorát.

OnlineHelp3: Ügyesek lesztek, meg tudjátok beszélni velük, amit szeretnétek.

Nem zárta le a kapcsolatot, otthagyta a laptopot nyitva az asztalon, és kiment a konyhába valami kajáért. Később visszament, nyitott egy új böngészőablakot, és elkezdte nézegetni azt a terepet, ahol lefuthatná a távját. Remélte, hogy ha azzal meglesz, akkor már nem lesz ilyen fontos számára a futás. Nem akart sportőrült lenni, ezért is tűzte ki a célt; a célt, amelynek elérését követően visszatérhet a lazább, felhőtlenebb életébe.

Anna pénteken már alig evett valamit. Már egy bő hete nem evett érett sajtot, húst, inkább csak zöldségeket, könnyű ételeket – leszámítva a húga által összedobott lecsót –, és így készen állt a nagy kalandra. A pénteki munka végeztével arra gondolt, hogy megenged magának egy kis luxust, és hazafelé menet vesz egy normális napszemüveget a törött helyett. Egy magánoptikába ment be a körúton, nem sokkal messzebb a szemüveges balesete helyszínétől. A választékból nem szemezgetett volna sokáig, de az optikus, egy magas, világos hajú, megnyugtató mosolyú férfi, aki úgy nézett ki, mintha nemrégiben részese lett volna egy kiadós verekedésnek és begyűjtött volna jó néhány pofont, nem hagyta őt olyan gyorsan távozni, mint ahogyan szeretett volna.

– Szerintem ez a nagyobb típus jobban állna – mondta a férfi, és a nő elé halmozott egy csomó széles keretű napszemüveget.

Az optikus annyit látott, hogy előtte tétován ácsorog egy nő, akit nem is igazán érdekel, hogy milyen napszemüveg áll jól neki. Márpedig ezek a szemüvegek egyáltalán nem olcsók, és úgy érezte, segítenie kell ennek a nőnek, aki láthatóan teljesen összevissza párosította magán a ruhadarabokat, hogy ha már kifizet egy csomó pénzt egy szemüvegért, akkor legalább olyat vegyen, ami jól áll neki. Lopva végignézett rajta. Nála úgy tíz–tizenöt centivel alacsonyabb volt, nagyjából százhetvenöt centi körüli. Világoskék papucs volt a lábán, olyan félig strandpapucs, félig városi papucs, valami khakiszínű, bő gatyát viselt, amitől még soványabbnak tűnt, és egy testhezálló, rövid ujjú, fekete pólót, amit az elején egyetlen fehér vonallal meghúzott absztrakt minta díszített. A kezében tartott egy táskát, de egy hatalmas, strandtáskaszerű piros pakkot is, ami tömve volt papírokkal és könyvekkel. Volt nála egy üveg víz is, ráragasztva egy cetli: „FÉLÓRÁNKÉNT TÍZ KORTY”. A nőnek szőkés volt a haja, de valahogy belekeveredett néhány barnás tincs is, a válláig ért, hullámosnak látszott, de egyes tincsei jobban, mások meg kevésbé göndörödtek, mintha nemrég szállt volna ki a zuhany alól, és hagyta volna csak úgy megszáradni a haját. Áthatóan kék szeme és világos bőre volt. Keskeny arca szív alakú. Hosszú szempillája egészen kékesfeketének tűnt, és világos, fehéres–rózsaszínesnek a szája. Nem úgy nézett ki, mint aki sminkeli magát. A körmét nem lakkozta, formás, rövid körmei voltak, és hosszú ujjai. Grasser Ádám maga sem értette, de megbabonázva nézte a nő kecses, hosszú ujjait, és a gyűrűt, ami lehetett akár jegygyűrű, de akár csak egy szép ékszer is. A „FÉLÓRÁNKÉNT TÍZ KORTY” felirat az ásványvizes palackon kicsit meghökkentette, de gyorsan napirendre tért fölötte.

Volt a nőben valami, ami kifejezetten zavarta, ami felkavarta, ami nem volt a helyén. Csinos volt, de mégis úgy tűnt, hogy nem igazán érdekli a külseje, mintha nem is ott járna az üzletben, csak a teste lenne jelen. Bár a nő nem volt sem különösen kedves, sem undok, ő mégis inkább kedvesnek képzelte.

Az optometrista választotta ki a zöld–lila keretű napszemüveget, ami nagyon jól állt a vevőjének, sokkal jobban, mint a fekete keretesek. Sötét volt az üveg, és kicsit szögletesebb a keret formája, mint amiket az első körben mutatott neki – ezt a darabot mintha a nő arcához tervezték volna.

– Tényleg jó? – Anna először mutatott érdeklődést, mióta bent próbálgatott a boltban. Elsősorban az optikus kedvéért próbálta fel az elé rakott modelleket.

– Hát persze. Nagyon jól áll. – Létezik, hogy ez a nő ennyire ne tudná, mi áll jól neki? Vagy csak ennyire nem érdekli?

– Akkor megveszem.

– Adok hozzá egy lencsetisztító sprayt, egy picit fúj rá belőle, és minden zsíros foltot eltüntet. Csak ezzel a kendővel kell áttörölni.

– Rendben. – A nő unottnak látszott, de azért bólintott.

– Megkérdezhetem, hogy mi ez a rengeteg papír, amit hurcol? Nehéz lehet.

– Kéziratok – felelte némi gondolkodás után a vevő.

– Ön… író? – Az optikus elmélázott. Vajon ismerheti–e az újságokból ezt a nőt??

– Nem. – Az első mosoly a vásárló arcán. – Könyvkiadóban dolgozom. Nem pazaroljuk a papírt – tette hozzá egy félmosoly kíséretében, megelőzve, hogy az optikus tiltakozzon, amiért szatyorszámra viszi haza a kinyomtatott könyveket. – Ez kétoldalas nyomtatás, és csak részleteket nyomtattam ki körülbelül hat–nyolc könyvből.

– Értem. Tudja, én nem vagyok az a típus, aki hosszú lamentálásba kezdene az esőerdőkről. Annak ellenére persze, hogy nem támogatom a kiirtásukat.

– Az jó. Sosem jártam még a dzsungelben.

– Én sem, de remélem, egyszer eljön a pillanat.

– Tényleg? – Mintha érdeklődés csillant volna a nő egyébként unott tekintetében, vagy legalábbis Ádám úgy látta.

– Még csak készülök rá. Egy távot szeretnék lefutni valahol az argentin és a brazil határnál, a párás, súlyos, fülledt melegben.

– Fut?

– Igen. Szeretek futni.

– Hát… jó magának, hogy ennyit mozog.

– Maga nem? Pedig nagyon sportos az alkata, ha szabad megjegyeznem.

– Nem a testmozgástól, nekem elhiheti.

– Pedig a futás kikapcsolja az embert.

– Látja, azzal még nem kísérleteztem. Már baromi sok mindent kipróbáltam, hogy ki tudjam kapcsolni a gondolataimat, de a futás még nem jutott eszembe.

– …

– Köszönöm a segítséget. Jó futást a dzsungelben. Viszlát.

Ádám döbbenten bámult a nő után, aki a furcsa bejelentést követően hirtelen távozott. Tudta, hogy bizonyos mondatokat neki kellett volna mondania, ahelyett, hogy csak áll, mint egy kuka. Hát ez a feladata, nem? Hogy kirángassa az embereket a szarból, legalábbis ezt vállalta… akkor… és igyekezett is megfelelni annak, amit akkor ígért magának.

Anna villamossal ment haza. A Szász Károly utcánál szállt le, cipelte a cuccait, a kapuban ivott tíz kortyot az ásványvízből, aztán felgyalogolt a másodikra. A lakása napfényes volt, az ablakok a szépen rendben tartott, fákkal, bokrokkal beültetett udvarra néztek. Lepakolta a szatyrokat, és elment lezuhanyozni. Átöltözött, még böngészett egy kicsit a neten, ugyanis mindent előre akart tudni, hogy mi vár rá aznap éjjel, milyen erős lesz a rosszullét, miért illegális ez az egész, miért támogatják mégis egyes elismert szakemberek az alkalmazását – és milyen esetekben ajánlják –, és böngészés közben arra gondolt, hogy ugyan vékony az alkata, de nem az a törékeny típus. Bízott a szívósságában, és abban, hogy nem fogja megviselni, ami vár rá.

Levente balatonfüredi volt, és ez majdnem ellehetetlenítette a kapcsolatukat. Ahogy ők mondták, Siófokon: a gőgös fürediek, akik biztosak voltak abban, hogy övék a tisztább part, a szebb panoráma, övék a hegy, egyszóval övék a Balaton – a siófokiaknak maradnak a kurvák, a pocsolyányi, sosem mélyülő víz és a sülthal–szag. Középiskolás koruktól ismerték egymást, együtt dolgoztak szünidőben a déli parton, ugyanabban a strandi büfében, csak éppen váltott műszakban. Kihordták a sült hekket a naptejtől csöpögő, műanyag székbe beleolvadó vendégeknek, sört csapoltak, krumplit sütöttek, palacsintát töltöttek, és nagy ívben tojtak a másikra. Levente jobban szeretett volna Füreden munkát találni, Anna pedig be volt oltva általános iskolás korától azzal, hogy a fürediek beképzeltek.

Sok évvel később találkoztak újra, Budapesten, egy bevásárlóközpontban, ahol Anna csizmát próbált, a fiú pedig a barátnőjét kísérte. Egymásra néztek, Anna ismerte fel a fiút. Ültek ott, míg Levente barátnője próbálgatott. Anna jobbján rajta maradt az új lábbeli, a másikon a régi tornacipője, és arról a két nyárról beszéltek, amikor még a strandon dolgoztak.

Anna nem vette meg a csizmát, de megadta a számát Leventének. Aki pár héttel később fel is hívta.

Hát így kezdődött, pedig annak idején, régen egyikük sem adott volna egy rozsdás vasat sem azért, hogy valaha is szóba fognak állni egymással.

Leültem a kanapéra, hogy egy kicsit szusszanjak, mielőtt elindulok, és bekapcsoltam a tévét. Nem figyeltem a műsorra, de hirtelen meghallottam a hangját. Felkaptam a fejem. Igen, ő az! Valami kerekasztal–beszélgetés ment, és én egészen közel guggoltam a képernyőhöz, hogy jól lássam. De persze nem ő volt, csak az egyik résztvevő hangja hasonlított az övére.

Nem bírtam magammal. Kimentem a fürdőszobába, kinyitottam a szekrényt, és elővettem a kölnit, amit használt. Pedig ezt szigorúan megtiltottam magamnak. Talán nem is olyan nagy szám, de imádtam az illatát. Egy Dolce&Gabbana kölni, fautánzatú kupakkal. Levettem a kupakot, és megszagoltam a fújókát. Már nagyon régen nem volt használatban, de még így is éreztem az illatát. Egy icipicit – csak hogy meg ne szokjam magamon, mert akkor már semmi sem marad nekem őbelőle – a csuklómra spricceltem, és behunyt szemmel belélegeztem. Egy pillanatra ott éreztem őt magam mellett. Mindazok után, ami történt, mégsem hagyott el teljesen.

Gondoltam, hogy feltárcsázom a szüleit, de minek; minden beszélgetésünk dadogásba torkollott, és mindig rá kellett jönnöm, hogy ez sem segít rajtam.

Úgyhogy inkább beültem a kocsiba, és elindultam.

Este nyolc előtt tíz perccel leparkolta a kocsit az Europark mellett. Pontosan nyolckor megjelent egy ember a sorompónál, farmerben, világoskék pólóban, és akár egy idegenvezető, feltartott egy táblát, ami egy növényt ábrázolt – szöveg nem volt rajta. Anna kiszállt a kocsiból, és a férfi felé indult. Mire odaért, már vagy hárman álltak körülötte.

Kisbusszal vitték nyolcukat a címre, a busz ablakai belül le voltak függönyözve, nem mintha ne lehetett volna látni az utat a szélvédőn át. Fél kilenckor érkeztek meg a helyszínre, és a kísérőjük rögtön bevezette őket a kertbe. Fél óra telt el fojtott, ideges bemutatkozásokkal, és még négyen csatlakoztak hozzájuk.

Mire mindannyian túljutottak a bemutatkozáson, megérkezett az, akitől ma minden jelenlévő oly sokat várt.

– Ma találkozni fogunk önmagunkkal, és választ kapunk a legfontosabb kérdéseinkre. Találkozhattok másokkal is, mélyen, a lelketekben. Ez a szertartás akár tragikus kimenetelű is lehet, ha nem szakszerű a vezetőtök, de nem kell félnetek. Én itt vagyok, számos csoportot vezettem már, és még sosem volt semmi baj. Biztonságban vagytok – mondta, és Anna megborzongott e szavak hallatán.

– Elmehetünk veletek? – Lili torokköszörülés után szólalt meg. Márk belebámult az arcába.

– El akarsz jönni velem moziba?

– Ühüm. Eszterrel.

– Ve–lem mo–zi–ba? – A döbbenettől szótagolta a kérdést. Lili bólintott. – A haverjaimmal megyek.

– Igazán elmehetnétek egyszer együtt, mint két testvér – szólt ki az apjuk a dolgozószobából, hallva Lili kérését.

– Én? Lilivel? Aki Liliannak nevezi magát, japán vámpírokról fantáziál, és vörös kontaktlencsét hord sulin kívül?! – Márk őrjöngeni kezdett.

– Nem vámpírok – szólt közbe a lány sértetten, de már visszavonulóban volt. Előre sejtette, hogy a testvére ilyen bunkó lesz, már bánta, hogy előhozakodott a kéréssel, amikor megtudta, hogy a bátyja este moziba megy. Pont jó alkalom lenne, hogy váltson pár szót Eszterrel. De most már mindegy.

– Mindegy. Én nem mutatkozom ilyen fiatal csajokkal.

– Lili a húgod, az ég szerelmére. És csak egy évvel fiatalabb nálad. – Az apjuk megint nem bírta ki, hogy ne szóljon bele a gyerekei beszélgetésébe.

– Piros szemmel szeret járkálni. Vérvörössel. Fekete cuccban, vagy ha nem feketében, akkor a nagyanyám csipketerítőjébe öltözve. És tetoválás van a csuklóján. – A fiú befelé, az apja dolgozószobája felé intézte a közléseit.

– Anya megengedte, hogy tetováltassam. Eljött velem a szalonba is – vetette közbe Lili.

– Mindegy, kurvára mindegy. Valószínűleg egy kínai étlapról vették ezt a mintát; tuti azt jelenti, hogy édessavanyú leves.

– Ez egy japán név.

– Aha, persze. Na mindegy, a lényeg, és ezt tisztázzuk: szórakozni a haverjaimmal megyek, nem a húgocskámmal.

Lili vállat vont. Dehogy akart ő Márkékkal tartani, csak Eszter miatt vetette fel ezt az egészet.

– Márk, gyere be egy kicsit a szobámba! – Apjuk határozott felszólítására Márk vágott egy grimaszt, majd a lehető leglazábban besétált a dolgozószobába. – És most, ha megkérhetlek, csukd be magad mögött az ajtót…

Az Arénában voltak moziban, Márk hívta meg az egész társaságot: két haverját, valamint Lilit és Esztert. Lilin kívül mindenkit meglepett a gesztus, főleg, mert VIP–terembe szól a jegyük – de Lili biztos volt benne, hogy az apja egy gáláns ajánlattal vette rá Márkot, hogy hajlandó legyen befogadni a két lányt a társaságba aznap estére. Lili csak Eszter miatt nem vágott pofákat, amúgy az egész nem szórakoztatta, és persze sejthette volna, hogy a testvére olyan filmre fog beülni, amelyben szanaszét lövik egymást. Mindazonáltal Eszter úgy tett, mint aki jól szórakozik.

És a kínzás ezzel még nem ért véget, Lilinek csak sejtése volt róla, hogy az apja mennyi pénzt adhatott a bátyjának azért, hogy Márk – pofákat vágva ugyan, de – a mozi után még beüljön velük egy kajáldába, és a végén fizessen. Lili már nem játszotta meg magát, egyszerűen nem figyelt oda arra a sok baromságra, amit a fiúk beszéltek. Pedig Márk barátja és osztálytársa, Bálint megpróbálta őt néhányszor szóra bírni, de Lili jobbára hümmögve válaszolgatott. Úgy érezte, megtette, amit kértek tőle, összehozta egy estére a bátyját és Esztert, bár a barátnőjére Márk nemigen figyelt fel. Viszont a harmadik fiú, akit a két másik csak Sztyuvinak nevezett a Family Guy egyik szereplője után, folyamatosan Esztert fűzte, vicceket mesélt, és teljesen hülye kérdéseket tett fel neki.

Alig várta, hogy vége legyen. Megígérte Eszternek, hogy megpróbál összehozni neki egy találkozást Márkkal, de azt nem gondolta, hogy még két majom is lesz velük.

Végre, végre, végre.

– Bálint szerint jó fej vagy.

– Mi van?!

– Hát csak mondom.

– Aha.

– Szerinte titokzatos vagy. És bírta nagyon, hogy vörös a szemed.

– Ja. Az jó.

– Most nem tudom, miért játszod a sértettet. Nem normális, hogy együtt járjunk moziba.

– De azért van az a pénz, amiért megteszed.

– …

– Kopj le!

– Most ne csináld már… égő ez, érted? Egy csávó nem mászkál a saját húgával…

– Jól van. Majd az eszembe vésem.

– Egyébként Sztyuvi meg a barátnődre kattant rá.

– Aha.

– Bálint meg rád.

– Ezt már mondtad.

– Nem érdekel?

– Nem.

– Figyelj, azért neked is jobb lenne, ha nem lennél ilyen furcsa. Piros szem, ferde frufru, tudod…

– Oké.

– Jó, lehet, hogy dühös vagy. De legalább tetszett a film?

– Dehogy tetszett.

– Akkor minek jöttél?

– Mert akkor még azt hittem, hogy tetszeni fog.

Márk végül vállvonogatva otthagyta. Tudta, hogy hamarosan úgyis megenyhül majd a dilinyós húga. Azt persze nem értette, hogy mire volt jó ez az egész cirkusz, ha a film se érdekelte, és szarul is érezte magát – ezt ő előre borítékolta volna –, de hát Lili mindig gyogyós volt.

Toshio Kainami nemcsak a benne lévő oroszlán erejét érezte, hanem olykor előtört belőle valamiféle hiány – ő legalábbis így fogalmazta meg magában –, ami iszonyú fej– és szemfájást okozott. Ilyenkor sötét napszemüveg védte a szemét, mert úgy egy kicsit enyhültek a kínjai. Már az osztálytársai is megszokták, hogy vannak napok, amikor Toshio sötét szemüvegben ül az órákon, és hogy ilyenkor nincs tabletta, ami a fájdalmait enyhítené. Toshio egészen tinédzserkoráig nem tudta megfejteni a rejtélyt, hogy miért törnek rá ezek a rohamok. Az orvosok is tehetetlenek voltak, mert nem lelték a fájdalom okát. Ám nem sokkal az után, hogy Toshio megtudta: volt egy ikertestvére, és miután kiderült, hogy hogyan halt meg, meglátogatta őt egy férfi. Cirkuszi idomár volt, annak az ominózus oroszlánnak az idomára, amelyik elragadta Toshio újszülött ikertestvérét.

Az idomár alacsony, kopaszodó, izmos férfi volt, a negyvenes évei végén járhatott. Kisvártatva közölte, hogy ismeri Toshio múltját, és szeretne személyesen is bocsánatot kérni tőle a tragédiáért. A takarító, aki nem ellenőrizte a ketrecet, öngyilkos lett a tragédia napján, amikor megtudta, hogy egy gyermeket ragadott el az oroszlán.

Toshio érdeklődve hallgatta az idomárt. Végül az idomár, izzadó homlokát törölgetve, kibökte, hogy miért érkezett: tudomása van arról, „nem is tudomása, hanem biztos tudása”, hogy hamarosan Toshio életére tör majd valaki, aki maga szerette volna a saját hasznára megszerezni azokat a képességeket, amelyeket egy haláltusát vívó oroszlántól meg lehet szerezni. Az illető ezért részt vett illegális oroszlánvadászatokon is, sőt egyszer teljes titokban hozatott egy állatkereskedővel egy kölyökoroszlánt, amelyet megölt, hogy a kölyökállat ereje átszálljon belé – de az idomár szerint az állat gyilkosába sohasem száll át az oroszlán lelke és ereje. Toshiónak tehát az a legfontosabb feladata, hogy fejlessze a képességeit, és mélyedjen el a harcművészetben, mondta az idomár. Aztán még hozzátette, látva a fiú hatalmas, csodálkozó szemét, hogy a fej– és szemfájásra rá se rántson. Később, ha megfelelően karban tartja a testét és a szellemét, le tudja győzni a fájdalmat, amit azért érez, mert akkor, abban a tragikus pillanatban nemcsak az oroszlán, hanem az ikertestvére lelke is átszállt belé. Lakik benne egy ikertestvér, aki arra ügyel, hogy Toshio mindig a jó oldalon álljon, és megvédi majd azokkal szemben, akikkel Toshio még az oroszlán erejével vagy saját agyafúrtságával együtt sem lenne képes szembeszállni.

Az idomár azzal búcsúzott, hogy Toshióról mások is tudni fogják, ha éppen az oroszlán vagy az ikertestvére irányítja, a szeme színváltozása jelzi majd nekik, hogy valami történt. Ezért ilyenkor ne vegye le a napszemüveget, nagyon helyesen teszi, hogy mindig magánál hordja.

Aztán még halkan beavatta abba is, hogyan tud majd szükség esetén kapcsolatba lépni a benne lakó testvérével, illetve vészhelyzetben az oroszlánnal.

Liliant lenyűgözte a történet. Szerette a fordulatait, az izgalmait, szerette látni Toshio nagyra rajzolt, csodálkozó szemét, szerette látni a köré sereglő osztálytársait, szerette, hogy mindig okos emberek támogatták Toshio útját. Az anyja például sejtette, hogy mi van Toshióval, de nem beszéltek róla – legalábbis a manga addigi részeiben, amelyek eljutottak a lányhoz, még lebegett néhány titok Toshio családjában.

Lefeküdt az ágyra, újra végiglapozta a legfrissebb Kainami–füzetet, szeme meg–megállt a rajzokon, és próbálta fordítgatni, de jobbára inkább magának értelmezni a képregény történéseit. Elképzelte, mi lesz majd a következő részben – sosem tudta megtippelni, mert nem volt olyan hatalmas a fantáziája, mint Toshio Kainami „szülőatyjáé” –, elgondolkodott, ő mivel folytatná a történetet, de sokszor inkább csak átrepült képzeletben oda, abba a másik világba, arra a kitalált japán településre, hogy megossza Toshióval a saját titkát: azt, hogy ő is magában hordja az ikertestvérét.

– Vezetőre mindig szükség van. Ne higgyetek másoknak – figyelmeztette őket a férfi. Egy nagy körben ültek a kertben felállított sátorban, és türelmesen vártak. – Mindannyian okkal jöttetek ide. Azt javaslom, mielőtt elkezdődik, mindenki fogalmazza meg magában, hogy mit vár ettől az egésztől… gyógyulást? Választ a kérdéseire? Találkozást? Bármi is legyen a cél, koncentráljatok erősen, mert akkor lesz csak valódi eredmény, akkor válik terápiás utazássá a mai éjszaka.

– És ha csak kíváncsi vagyok az igazi önmagamra, de nincs különösebb kérdésem vagy célom? – érdeklődött az egyik résztvevő.

– Akkor legyen ez a te kérdésed.

A vezető, akit egyesek sámánnak szólítottak, most arra kérte őket, lassan kortyolják el a főzetet, amit a segítője kioszt nekik. És azután indulhat az utazás. Nem kell félni, csak amennyire önmagunktól és a démonainktól félünk, tette még hozzá biztatóan.

Pokoli íze volt a főzetnek. Ilyen rosszat még sosem ittam, az első korty után majdnem feladtam, de végül mégis magamba erőltettem a maradékot. Nem tudom, mit mondjak, mihez hasonlít az íze. Azt sem tudom, hogy jelent–e valakinek bármit is, hogy még a paradicsomos káposztánál is sokkal, de sokkal rosszabb. Miután megittuk, csöndben ültünk, senki nem beszélt, a sámán is hallgatott, és – mivel semmiféle változást nem éreztem – azon tűnődtem, hogy tényleg elhiszem–e, hogy ez az ayahuasca növény, amelyre a dél–amerikai indiánok bukkantak rá, és a sámánjaik kezdtek gyógyítani vele, nemcsak a hittel teli sámánokon és a természetet alázatosan tisztelő indiánokon, hanem rajtunk, gőgös európaiakon, illetve a kissé hitehagyott magyar embereken is segíthet. Hiszek–e bármiben is? Hittem–e valaha is, a szerelem erején kívül bármiben? (Persze az a horvát ügy ezt a hitemet is alaposan megtépázta, nem beszélve Levente tényleges elvesztéséről.) Aztán eszembe jutott, amit a „sámánunk” – egyébként teljesen átlagos külsejű férfi, nem lepődtem volna meg, ha főállásban mondjuk egy telefoncég ügyfélszolgálatosaként vagy egy bankban dolgozik – mondott: fókuszáljunk arra, amit ettől az utazástól várunk.

Hát lássuk csak. Mit is várok tőle? Gyógyulást? Igen, de ez majdhogynem lehetetlen. Találkozást? Ez is jó lenne, de még inkább elképzelhetetlen. Találkozást önmagammal? Na köszönöm szépen, önmagamból már teljesen elegem van. Válaszokat a kérdéseimre? Igen, ez az egyetlen, ami reálisnak tűnik. Csak hát mit kérdezhetnék? Talán azt, hogy lesz–e valaha is normális, boldog életem? Hogy el tudok–e aludni valaha még altató nélkül? Hogy elmúlnak–e a rémálmaim, amelyekre éjszakánként sírva riadok fel? Hogy ad–e majd egyszer újra bármi örömöt ebben az életemben? Hát ezeket a kérdéseket feltehetem, de ezekre pontosan tudom a választ: NEM.

Hirtelen képek kezdtek cikázni az agyamban, és szavak kapcsolódtak hozzájuk. Egészen érthetetlen és összefüggéstelen volt az egész, például egy csíkos fürdőruha képe, és mellé egy varánusz vagy ki tudja, milyen hüllő. Majd átváltott a laptopomra a belső kép, aztán jött a gyerekkori íróasztalom, a ráragasztott matrickákkal, mellé a szavak: zöld, bársony, fejfedő. Ezt követte egy csomó kép egymás után: felhő, jégeső, egy jól megpakolt szendvics, egy medve, amint azt brummogja: jólesett, jólesett, és utána annyira felgyorsultak a képek és a szavak, teljesen összefüggéstelenül, hogy úgy éreztem magam, mintha expresszvonaton ülnék. Nem tudtam irányítani még a gondolataimat sem – persze erőltettem, hogy tudatosítsam magamban: csak egy vezetett utazáson vagyok –, egyébként ez nem volt félelmetes, hiszen már jó ideje, lassan két éve megtanultam, hogy semmit sem irányíthatok, túl pici pont vagyok ahhoz, hogy akár a saját életemet is irányítsam.

A hányás annyira váratlanul tört rám, hogy alig volt időm a szám elé kapni a zacskót, amit előre kiosztottak mindannyiunknak. Fogalmam sem volt, hogy a többiekkel mi történik, számítottam rá, hogy a főzet hányást okoz, de arra nem, hogy ennyire a semmiből, váratlanul jön rám az inger, és ilyen kimerítő lesz. Mintha egészen a gyomrom aljáról tört volna elő – pár másodpercnyi megkönnyebbülés következett, és akkor beláttam, milyen jól tettem, hogy valóban diétáztam az elmúlt tíz napban –, fájdalmasan és görcsösen rázkódott a testem. Az volt a meglepő az egészben, hogy sugárban tolult fel, ami bennem volt, holott úgy emlékeztem rá, hogy aznap és előző nap már jobbára csak vizet fogyasztottam.

Nagyon kimerített a roham. Lógattam a kezemben a zacskót, dőlt a verejték a homlokomról, éreztem, hogy átnedvesedett a hajtövem, izzadt az egész testem. Nagy levegőt vettem, ahogy kiskoromban tanultam anyámtól: ha jön a hányinger, lélegezz mélyeket. Átfutott az agyamon, vajon mit szólnának a szüleim, ha tudnák, hogy hol vagyok éppen. De ez a gondolat elszállt, és végre körül tudtam nézni, mert eddig csak tompán érzékeltem néhány nyögést. Mások is hánytak, a kérdezősködős hapsi okádott, hangosan, most üvöltött fel éppen, miközben távozott a száján át a gyomortartalma. Néhányan a zacskójukat szorongatták, ahogy én is. Örültem, hogy végre megkönnyebbülhettem, jó volt tudni, hogy immár vége.

A második roham ugyanolyan váratlanul tört rám. Ez sokkal több küszködéssel és kínlódással járt, mintha nem akarna feljönni, ami még bennem van. Beleremegett az egész testem, alig tudtam tartani a zacskót, émelyegtem a hányásom szagától, önmagamtól, az egész helyzettől, és annyira erőtlennek és gyengének éreztem magam, hogy már azt a kérdést sem tudtam megfogalmazni: hát egészen elment az eszem, hogy ide jöttem?

Nem tudom, hogy a harmadik vagy a negyedik roham után akartam–e távozni, a zacskót a sámán segítőjének kezébe tuszkolva, mert akkorra már összecsúszott minden az érzékelésemben, a gondolataimban.

– Nem megyünk ki. Itt vagy biztonságban – valami ilyesmit mondott, én pedig azt motyogtam, hogy nem bírok bent maradni, egy perccel sem tovább. – Itt kell maradnod, nem ugorhatsz ki minden olyan helyzetből, ami nem a kedvedre való. – Hát a lecseszéstől minden visszajött az emlékeimből, minden rossz, és elkezdtem bőgni. Hagytam, hogy a segítő visszakísérjen a helyemre, de azért a félig telt zacskót a kezébe akartam nyomni, hogy tisztát kapjak. – Nem. Ezek a lenyelt hazugságok, nézz szembe velük! – Ezt már a sámán mondta, aki megállt a segítőnk mellett, és mereven bámult az arcomba. Még hevesebben rázott a zokogás.

Több fájdalmas hányásroham után, amikor már egészen úgy tűnt, hogy nemcsak a gyomrom ürült ki, hanem könnyem sem maradt, csendesen üldögéltem a zacskóval a kezemben, amelyben a lenyelt hazugságok voltak az okádékommal együtt, amit még mindig nem vettek el tőlem, és tompán hallottam, ahogy egyik–másik „útitársam” öklendezik, nyögdécsel, mélyeket sóhajt. Kezdett ez a sok hang valóban valamiféle kultikus zajként összeállni a fülemben (ezt olvastam korábban valahol a szertartást kísérő hangokról).

Amikor a segítő végre elvette tőlem a bűzös zacskót, tudtam, hogy vége. Kijöttek belőlem a lenyelt hazugságok, kihánytam mindent, amit eddig sikertelenül próbáltam emésztgetni.

Kíváncsi voltam, tényleg jön–e a következő fázis, és hogy milyen lesz. Reménykedtem benne, hogy a legrosszabbon már túljutottam.

– Hát nem tudom, öregem. Nekem ez érthetetlen. – A férfi megdörzsölte a szemét a szemüvege alatt, és hunyorogva nézett Ádámra. – Minek akar valaki a világ másik végén futkározni? Miért nem valami olyasmiben gondolkodsz, ami kézzelfogható?

– Mint például?

– Például elmenni nyaralni, és csinálni egy csomó fotót, amin majd öregkorodban nosztalgiázhatsz. Venni egy nagyképernyős tévét. Egy gyorsabb kocsit. Felfejleszteni az üzletedet. Összejönni egy jó csajjal, sokat dugni, gyerekeket csinálni. Nem tudom, de valamit, ami… érted. Aminek van valami jövője is, nemcsak az, hogy futsz, kilóg a beled, kiköpöd a tüdődet, aztán egy vagyonért hazarepülsz, és ha peched van, még a térdedet is sikerül szétcseszned. – Zoltán ingatta a fejét. Még az egyetem első évében barátkoztak össze (nem sokkal korábban, mint ahogy Ádám otthagyta a fenébe az egészet), és Zoltán nem véletlenül utalt az ízületi sérülésekre, ugyanis röntgenorvosként dolgozott.

– Nem tudom. Nem érdekel a nyaralás, feküdni a parton, meg ilyenek… Tévét alig nézek. A kocsi pont jó nekem, így is keveset járok vele. Az üzlethez hitel kell. A jó csaj meg… – legyintett. Mindketten hallgattak. Végül Zoltán törte meg a csendet.

– Azért, mert Anikó olyan volt veled, amilyen, még nem biztos, hogy minden nőben csalódnál.

Egy sörözőben ültek a Pozsonyi úton, és miután leadták a vacsorarendelést, mindketten elméláztak. Ádám Anikóra gondolt. Arra, ahogy Anikó belecsúszott a piálásba, aztán… ahogy lejött róla. Alkoholista lett – Ádám mellett! –, harminchárom évesen. Legalábbis abban az évben derült ki Ádám számára, hogy az élettársa alkoholista. Biztosan akkor derült ki számára. Anikó persze tagadta, meglehetősen sokáig. Le tud állni, mondogatta, meg hogy boldogtalan volt, nem találta a helyét, stresszel jár a munkája, ezer és egy kifogás, de mindig hozzátette, hogy persze bármikor abba tudja hagyni. Akkoriban az adagja átlagosan napi egy üveg bor volt, de erről Ádám csak később szerzett tudomást. Hétvégén, amikor a barátaikkal találkoztak, jött a bor mellé egy kis pálinka, pezsgő, ami akadt.

Egy ideig Ádám talán nem is akarta észrevenni. Ő maga társasági ivó volt, akkoriban is futott hébe–hóba, de nem olyan szenvedéllyel, mint mostanában.

Aztán eljött a nap, amikor nem lehetett tovább tagadni, hogy Anikónak gondjai vannak. A lány főnöknője hívta Ádámot: menjen Anikóért, mert összeesett az irodában. Ő azt hitte, hogy rosszul lett, rohant hát érte, és egyáltalán nem volt felkészülve arra, ami fogadta. Anikó főnöknője behívta a saját szobájába. Anikót addigra lefektették a tárgyalóban egy kanapéra.

– Eszméletlenre itta magát. – A nő nem nézett Ádám szemébe. – Összeesett, és most a tárgyalóban van. Már magához tért, de nem józanodott ki.

– Berúgott?

– Igen. – A nő tétovázott, az íróasztalt nézegette, látszott rajta, hogy rettenetesen zavarban van. – És nem először.

– …

– Nem, tényleg nem. De ennyire részeg még sosem volt.

– Hogyhogy…? Nem… nem értem. Nem szokott inni… sokat…

– Otthon nem tűnt fel semmi?

– Hát… – Ádám a homlokát ráncolta. Igen, néha, amikor hazaért, Anikó mélyen aludt a tévé előtt, de amikor felébredt, nem látszott rajta semmi különös. Talán addigra éppen kijózanodott. – Valójában nemigen. – Azt nem mondta, hogy a vacsorához Anikó mindig megivott egy–két pohár bort, de most, hogy belegondolt, elképzelhető, hogy többet is… vacsora után, egymagában…

Anikó szép volt, csak kissé túlsúlyos, a combját, a derekát mindig takargatta, pedig inkább kihangsúlyozhatta volna a nőiességét. A súlya miatt érzett komplexusára fogott mindent, és néhanap, amikor a társaságban is piált, az volt a magyarázata Ádámnak, hogy zavarta őt az ott megjelent sok csontsovány nő. Ádám hiába bizonygatta neki, hogy jól néz ki, hogy csinos, hogy nőies. Anikó nem hitt neki, vagy csak alibit keresett az ivásra.

Akkor jött be Ádám életébe a megmentőszerep, az üldözőszerep, és sok más egyéb, olykor még balekszerepben is tündökölt. Hiába olvasta el többször is Eric Berne–től Az emberi játszmákat, amelyben Berne kristálytisztán leírja az alkoholista és környezetének játszmáit is, mégis meg kellett küzdenie minden egyes szereppel, és el kellett jutnia a piakiöntögetések, a botrányok után odáig, hogy vagy Anikó maga dönt arról, hogy le akar szokni, vagy ő már nem képes segíteni. Kimerült volt, minden ereje és az életkedve elhagyta, mire Anikó végre tényleg megértette, hogy nincs tovább: akkortájt veszítette el a munkáját – a hivatalos magyarázat szerint „létszámcsökkentés” miatt, de nyílt titokként kezelték, hogy a munkahelyi italozása miatt rúgták ki –, és felfogta azt is, hogy Ádám valóban elhagyja, ha nem kér segítséget. Így került terapeutához és az anonim alkoholisták közé.

Két és fél év gyötrelem – az összesen együtt töltött hét évből –, mire úgy látszott, hogy vége a rémálomnak. Anikó gyógyult alkoholista lett.

Állást talált egy ingatlanügynökségnél, és Ádám megkérte a kezét.

Aztán, amikorra mindenen túljutottak, megküzdöttek Anikó és mindkettejük démonaival, akkor a nőt, akinek megkérte a kezét, Ádám az ágyban találta a legjobb barátjával. Persze a volt legjobb barátjával.

– Ez még mindig Anikó miatt van? – Zoltán a söröskorsójába dünnyögte a kérdést.

– Nem tudom. Akkoriban kezdtem rendszeresen futni.

– Jó, de ez is csak… pótcselekvés, nem?

– …

– Nem minden nő ilyen.

Hallgattak. Ádám tudta, hát persze hogy tudta: nem minden nő ilyen.

– Mondtam, hogy a heréjét masszírozta, amikor elélveztek? – A kérdés valahogy akaratlanul tört ki Ádámból. – Az enyémet sosem… masszírozta – tette hozzá. Aztán meghúzta a sörét. Nem akarta, de maga előtt látta Horváth Gábor sötétbarna, majdhogynem fekete heréjét. Emlékezett a pillanatra, ahogy átfutott a fején, hogy Gáborban vajon afrovér csörgedezik–e.

– Nem mondtad – rázta meg a fejét zavartan Zoltán. – De ezt most miért hoztad elő?

– Nem tudom. – Tényleg, miért? Mégis maga előtt látta, ahogy Horváth Gábor farka belehatol Anikóba, az ő lakásában, a közös ágyukon, amit egyszer, jó néhány évvel korábban az Ikeában vettek, és Ádámnak kellett otthon összeállítania, ami persze nem ment simán… maga előtt látta, ahogy ki–be mozog a barátja a nőjében, az ő saját nőjében, akivel annyi jót, aztán annyi rosszat végigcsináltak, hogy az már – gondolta – egy életre összeköti őket. Lobogott a sötétszínű here, Anikó pedig egyszer csak megmarkolta, nyöszörgött, négykézláb, az ő ágyukon, azon az ágyon, aminek az összeszereléséhez egyébként pont Gábort hívta segítségül Ádám… hát ezt nem kellett volna talán, vagy mondjuk nem kellett volna felhívnia a lányt, akkor, az után a vitorlázás után… vagy ki tudja.

De az is lehet, gondolta akkor, amikor ott állt az ajtóban, némán és lemerevedve a döbbenettől, hogy nem kellett volna Horváth Gáborral összehaverkodnia a katonaságnál.

Állt ott, és nem tudta, hogy mi lett volna a jobb: ha Anikót nem ismeri meg sosem, vagy ha Gábort.

És tudta, itt nincs más lehetőség, mint gyorsan elpatkolni, vagy a szart is kiverni Horváth Gáborból, aki az ő nőjét kefélte, és közben vidáman lengedezett a sötétbarna heréje.

– Baszd meg, azóta évek teltek el. Nem hiszem, hogy erre gondolsz. Gondolj másra.

– Nem szoktam erre gondolni.

– Mégis olyan… fasz életet élsz. Ez volt, megtörtént, vége, kész.

– Aha.

– És most már más fejezet jöhet, nem?

– …

– Nem kell ám beleőrülni a futásba.

Még mindig gyenge voltam, de már nem gyötört a hányinger. Nem állítom, hogy jó lett volna a gyomrom, de az az előző szörnyű állapot szerencsére elmúlt. Ültem csendesen, már elhagyni sem akaródzott a sátrat, és kezdtem úgy érezni magam, mint aki berúgott. Olyan bódultságba estem, mintha egyszerre gurítottam volna le egy fél üveg bort. Hirtelen már nem volt olyan nehéz önmagammal lennem. Még valami vicces is az eszembe jutott, mert váratlanul nevetni kezdtem. Olyan érzésem támadt, mintha a testemen belül simogatnának, minden szervemet végigtörölgetnék egy langyos, puha szivaccsal. Egyszerre volt meghökkentő, csiklandós és egy kicsit erotikus is. Mintha valaki nálam sokkal jobban ismerte volna a testemet. Éreztem, ahogy a puha szivacs a tüdőmet simogatja, aztán a gyomromat, megnyugvást okozva a korábbi gyötrelmek után, végigsimogatta a beleimet is, aztán feljebb jött, a torkomhoz, és végül egészen hihetetlen módon a fejemen belül is elkezdett puhán, érzékien, megnyugtatóan simogatni. Néha olyan érzés volt, mintha szerelmesen csókolnának belül mindenütt, máskor mintha tűz lángja nyaldosna, de csak játékosan, finoman, égést nem okozva. Nem tudom, meddig tarthatott. Valószínűleg mindvégig csak meredtem magam elé, bár hajnalban, amikor elmentünk, az egyik sorstársam hozzám fordult a kisbuszban:

– Neked jó lehetett, mert miután befejezted a hányást, kéjesen sóhajtoztál. – Mosolygott, én pedig szívem szerint láthatatlanná váltam volna, de igyekeztem kimérten bólintani.

Aztán őrületes váltás következett. Egyik pillanatról a másikra azt éreztem, hogy elhagyom a testemet. Kiléptem önmagamból, ki abból a simogató érzésből, hogy találkozzam egy… madárral. A semmiből került elő, pillanatok alatt egy hatéves gyerek méretére nőtt a szemem előtt. Óriási, sárga csőre volt, és kék, kíváncsi szeme. Kinyitotta a csőrét, amelyből előbukkant egy fűszálvékony, hegyes valami – a nyelve. A csőre végén egy ovális, fekete folt díszelgett. A tolla javarészt fényes kékesfeketében pompázott, de a farokrésznél és a szeme alatt hófehér pötty díszítette. Egyetlen pillanat alatt átváltott a csőre zöldre, majd vissza sárgára. Nézett rám, félrehajtott fejjel, és én tudtam, hogy ismerem. Tukán, igen, eszembe jutott a neve. Nevetett rám, és újra kivillant a csőréből a pengevékony nyelve. Nem féltem tőle, bár ekkor szép lassan egy ragadozó alakját kezdte felvenni – se nem oroszlán, se nem jaguár, de valahol a kettő között –, és puha léptekkel ment előttem, én pedig követtem. Ahogy beértünk a kicsempézett fürdőbe, a ragadozóból ismét tukánmadár lett. Csőrével megfogta a zuhanyt, kinyitotta a csapot, és rám irányította a vizet. Csokoládé–szökőkút jött a zuhanyból, és én akkora voltam, mint a tukán. Nagyjából hatéves.

– Nem lesz több kutyám – mondtam a madárnak. – Én még egy halott kutyát nem akarok.

– Dehogynem. Hát akkor mi lesz Bogyóval? Ki fogadja be?

Míg ezen gondolkoztam, a tukán ismét ragadozóvá változott, puha léptű, nagy tappancsú, macskaszerű lénnyé, és intett, hogy kövessem. Elhagytam a fürdőszobát, és mentem utána. A tukán visszatért, de immár a ragadozó felett repült, ahogy hármasban lépdeltünk… A dzsungelbe tartottunk. Érezhetően párás lett a levegő, banánligeten keresztül vitt az út. Biztonságban voltam. Egy kolibri szállt rám, és elkezdte lenyalni rólam a csokimázt, amivel a tukán a fürdőszobában borított be. Mindvégig ott maradt rajtam a kismadár, amíg az őserdő széléhez nem értünk. Ott aztán elszállt, de már a máz sem volt rajtam. A ragadozó, amelynek szőre arannyá változott, visszanézett rám, és a farkával intett, hogy kövessem. A tukán fentről mondott valamit. Felnéztem.

– Én nem jöhetek tovább – mondta. – De itt maradok az erdő szélén. Nem lesz baj, vigyázok rád.

Követtem az aranyszőrű állatot. A nap a hatalmas fák fölül már csak foltokban világította meg az erdőt, és mi egyre mélyebbre hatoltunk. A ragadozó finoman kikerülte, néhol átugrotta a növények indáit, a hatalmas pókhálót pedig szinte oda sem nézve szakította át. Egy öblös, vörös szirmú növény felé tartottunk, és miután odaértünk, majdnem bemásztam a kelyhébe, de a tukán valahonnan kívülről rám szólt:

– Ne mássz bele, mert nem biztos, hogy ki tudsz jönni onnan.

Azt akartam válaszolni, hogy olyan jó illata van, és olyan szép… de végül vonakodva követtem az aranyszőrű ragadozót. Rendületlenül ment előre, a dzsungel egyre sötétebb lett, de egyszer csak fény gyúlt: a ragadozó arany szőre kezdett világítani, szőrszálai, mint megannyi apró kis izzószál ragyogták be az utunkat. Hátranéztem, hogy tudom–e még a visszautat, de nem mertem visszafordulni, mert annyira sötétnek és veszélyesnek tűnt, közben sikoly szállt az éjszakában… Csak álltam, és tűnődtem, hogyan tovább. Amikor megfordultam, láttam, hogy az aranyszőrű már messze jár. Nem voltam benne biztos, hogy utolérem, vagy hogy utol kell–e érnem. Valami azt súgta, hogy van egy rövidebb út is a célunkig. „Veszélyes”, mondta a tukán, de már nyilván csak a fülemben visszhangzott, hiszen nem jöhetett be az őserdőbe, ő maga mondta, hogy nem kísérhet tovább. Amikor ezek a szavai eszembe jutottak, a sírás fojtogatott. Rezzentek a levelek, és ijedtemben nagyot ugrottam, amikor észrevettem az arcomtól csupán néhány centire egy vörös tollú papagájt.

– Erre gyere – mutatta a csőrével. Úgy tettem, ahogy mondta. Az út eleje csodálatos volt, hirtelen újra betört a fák közé a napfény, hatalmas szárnyú, színes lepkék repkedtek puhán körülöttem, hirtelen minden virágba borult. A fülemben hallottam a tukán hangját: „Fordulj vissza, nem ez a jó út!” Tudtam, hogy a tukán téved, átfutott a fejemen, hogy a tukánok gyakran tévednek. (Utólag nem értem, hogy jött ez a gondolat.) Csodálatos volt az út, megjelent újra egy kolibri és friss, édes nektárt hozott nekem egy pici aranytölcsérben. Belekóstoltam, semmihez sem fogható, édes, könnyű, virágillatú, boldogságízű nektár volt. Végre, gondoltam, és továbbmentem az úton. Az erdő csupa–csupa szép teremtményével találkoztam, mind mosolyogtak.

Aztán egyszeriben elsötétült az ég. Óriási cseppekben kezdett zuhogni, de szerencsére még azelőtt beértem újra egy védett ösvényre, hogy bőrig áztam volna. Egészen sötét lett az erdőben. Óvatosan, tapogatózva haladtam. Már csak a szép állatok hangját hallottam: erre, erre; de nem láttam őket. Egyetlen világító állat sem volt a közelemben. Egy hatalmas villámlás kényszerített megállásra: jókor jött, mert néhány centivel előttem vastag pókháló feszült két fa között, a közepében egy fekete pókkal, amely zöldes szemmel, gonoszul hunyorgott rám. Abban a pillanatban tudtam, hogy a pók meg akar ölni. „Meg kell keresned az aranyszőrű ragadozót. Csak akkor leszel biztonságban.” A tukán hangját hallottam valahol mélyen magamban. Miután kikerültem a pókhálót, hevesen vert a szívem, és egy letört ággal próbáltam átverekedni magam az őserdő indáin, bokrain, magas és sűrű aljnövényzetén, nem tudva, hogy hol áll lesben az ellenség. Bármerre pillantottam is, zöld szempárok villantak felém. Éreztem: figyelnek.

Meg kell találnom a vízesést. Lelki szemeim előtt a vízesést láttam, ahogy a kristálytiszta víz zubog a magas szikláról egy tóba, barátságos a növényzet, és a fűben ott hever az aranyszínű ragadozó. Oda tartok, figyelmeztettem magam.

A vihar nem hagyott alább. Nem jutott el az esővíz a talajig, de már csöpögött rám a fákról. Egyre nehezebben haladtam előre. A következő villámlásnál egy kobra magasodott fel előttem, marásra készen. Hevesen vert a szívem, de megzavarhatta valami az állatot, mert a következő pillanatban már bekúszott az aljnövényzetbe. „Magadra kell vigyáznod most már”, hallottam a tukánt. Köszi, akartam mondani neki, jó fej vagy. Hogy tudnék magamra vigyázni itt?

Továbbmentem a sötétben. Egy állat szörnyű, kétségbeesett, végső sóhaját hallottam, amint távozik belőle az élet. Könnybe lábadt szemmel rohanni kezdtem. Futnom kell, hogy élve kijussak ebből a rohadt erdőből. A tukán azt suttogta, hogy meg kell találnom az aranyszőrű ragadozót, mert ketten együtt kijutunk innen, de tudtam, hogy ez lehetetlen. Majdnem felbuktam egy gyökérben, igyekeztem lerázni magamról, de még jobban belegabalyodtam, és éreztem, hogy kezd a lábam köré csavarodni. Nem akar elengedni. Egyre feljebb jött, már a combom köré tekeredett, behunytam a szemem, és amikor kinyitottam, egy állat nézett velem farkasszemet. Egy komodói sárkány, amely még a nyálával is képes ölni.

Megláttam őt, vele együtt magamat is, és az suhant át az agyamon, hogy mire a fürdőből beértem az őserdő közepébe, a sötét vadonba, már nem voltam gyerek. Valahol útközben felnőttem. A sárkány kinyitotta a száját, odvas, rothadó fogai voltak, és rám szegezte a tekintetét.

Óriásit sikítottam, aztán elájultam.

Zokogva eszméltem arra, hogy már nem olyan erős az inda szorítása. Ismét éreztem belül, a testemben egy kis finom nyaldosást. Letöröltem a könnyeimet, és óvatosan kinyitottam a szemem. Az aranyszőrű állat ült a fejemnél, és ő nyalogatott. Jó érzés volt, de nem hittem el, hogy megmenekültem. A távolból zubogó hangot hallottam, de magát a vízesést sehol sem láttam. A ragadozó szőre mindent bevilágított, vagy csak végre ismét bejutott a fény az őserdőbe? Ez a gondolat suhant át az agyamon, aztán lassan körülnéztem. Az első, amit észrevettem, hogy a tukán ott hevert tőlem néhány méternyire a földön. Holtan.

Velőtrázót sikítottam, és újra elájultam.

– Minden rendben van. Minden rendben. Ez az utazás része. Nem kell félned. Biztonságban vagy. – Ezeket a mondatokat hallottam, de fogalmam sem volt, kitől. A hangja nem hasonlított sem a tukánéra, sem az aranyszőrű ragadozóéra.

Nem akartam felnézni, féltem, hogy újra meglátom a halott tukánt. Még egyszer nem bírtam volna ki.

– Nyisd ki a szemed, Anna! Nem lesz baj.

Nagy nehezen résnyire kinyitottam, és egy vadidegen férfit láttam. Aztán valamelyest kezdett összeállni a kép: ő a vezetőm a szertartáson. Mély levegőt vettem. Még mindig éreztem, ahogy szaporán lüktet a szívem, de végre túl voltam a veszélyen.

– Milyen volt? – kérdezte a kíváncsiskodó férfi immár a kisbuszban, az Europark parkolója felé közeledve, aki olyan hangosan hányt tőlem balra a szertartáson. Csodálkoztam, hogy hozzám szól.

– Azt hiszem, nem túl jó.

– De közelebb jutottál valamihez?

– A világon semmihez – feleltem, és megráztam a fejem.

– Pedig magas a rezgésszinted. Tovább fogsz lépni – mondta, de annyira kimerült, fáradt és szomorú voltam, hogy csak egy vállrándításra futotta tőlem.

– És ez mire volt jó, Anna? Olyan utazásod volt, mintha LSD–bélyeget nyaltál volna. – Angéla, mint minden szombat reggel, bejelentkezett, hogy eljönne, de pár szóban összefoglaltam az este történteket, megindokolva, hogy miért lenne jobb, ha egyedül hagyna és kialhatnám magam.

– Nem tudom.

– Bele is halhattál volna.

– Dehogy.

– És megvilágosodtál?

– Nem… Illetve igen.

– Akkor most melyik?

– Rájöttem, hogy a tukán meghalt.

– Ó, gratulálok. Ezért már megérte.

– Másra is rájöttem. – Kimerülten suttogtam a telefonba, az ágyban fekve, és ismét a sírás fojtogatott.

– Igen?

– Arra, hogy Levente soha többé nem jön vissza hozzám. Most már tudom. Most már tudom, hogy… hogy nem várhatom, mert… nem jön vissza.

– Ó, Pancsi… – Egészen ellágyult a hangja. Hallottam, hogy mindjárt ő is elbőgi magát.

– És hiába keresem őt, és hiába látom meg őt elsuhanni egy kocsiban, és hiába hallom néha a hangját a villamoson meg a tévében, és hiába érzem éjszaka a bőrömön az érintését… mindezek ellenére nem jön vissza hozzám soha többé. – Tudtam, hogy ráhozom a frászt, de már zokogtam. Nem érdekelt, mit gondol. Folytattam. – És tudod, most aztán tényleg nem tudom, mit kezdjek magammal.

– Pancsi, odamegyek…

– Nem jön vissza soha többé, mert… mert… mert meghalt.

Kimondtam, és azt hiszem, mély alvásba sírtam magam, mint éjjel, abban a kínzó látomásban.

Később arra eszméltem, hogy Angéla az ágy mellett ül, és simogatja a karomat.

Pedig már azt reméltem, hogy soha többé nem fogok felébredni.

3.

– Akarod tudni, hogy mi van? – Ádám felemelte a hangját. Hétvége volt, és a szomszédnőjével beszélgetett.

A szomszédnője történetesen a legjobb, legsportosabb, legvékonyabb derekú, legkerekebb seggű és legformásabb mellű csajok egyike a városban, aki jelenleg leszbikus. Ezt a jelenleget csak Ádám képzelte persze hozzá néhanap, mert Kati, amióta az eszét tudta, leszbikus volt, állítása szerint egyetlenegyszer randevúzott fiúval tizenhat évesen, és akkor rájött, hogy miért nem érdeklik a fiúk – azért, mert a lányok érdeklik –, sőt együtt élt a barátnőjével, akitől/nek – Ádámnak fogalma sem volt róla, hogy melyik rag a helyes – gyereket szült. Legalább nyolc hónapja történt, de Kati mellei még most is olyan telten meredtek a melltartójában a topja alatt, és úgy hegyesedett a mellbimbója, hogy Ádám leginkább oda sem mert nézni. A gyerek apjáról Kati eddig sosem beszélt, mondván, a kicsinek ők a szülei: Kati és Ági, és Ádám egyszer sem mert rákérdezni, hogy akkor most hogyan is állnak a dolgok. Kati átjött hozzá egy adag cseresznyés–csokis piskótával, aztán ottragadt. Ági a szigeten volt a gyerekkel.

– Hát hogyne akarnám – felelte Kati. Észrevétlen mozdulattal megigazította a mellét a melltartóban, de Ádám persze felfigyelt erre, és esküdni mert volna rá, hogy minden egészséges heteroszexuális férfi ugyanígy tett volna. – Rettentően kíváncsi vagyok, hogy miért nem jössz össze végre valakivel. Nem, ne kezdj nekem olyan hülyeséget mondani, hogy rájöttél, hogy meleg vagy, meg ilyenek…

– Ha meleg lennék, nyilván nem bámultam volna, ahogy benyúlsz a melltartódba – szögezte le Ádám.

– Jesszusom. Alulvezérelt vagy. De azért köszönöm.

– Szóval az a helyzet, hogy valahogy én egy rendes pasi vagyok; tudod?

– Tudom. És ez miért baj?

– Ezeket a férfiakat sosem veszik észre a nők. Én például nem feledkeztem el soha Anikó születésnapjáról. A névnapjáról sem. Nem szoktam berúgva hazajönni, itthon sem iszom. Nem élek pörgős életet. Nem vagyok érdekes.

– Hülye vagy. Nem igaz?

– Nem, csak tudom, hogy mi van. De ez még mind nem lenne baj.

– Akkor meg?

– Az, hogy átlagos férfi vagyok, mondjuk úgy, nem túl érdekes azoknak a nőknek, akik viszont megmozgatják a fantáziámat.

– Ugye nem fogsz szerelmet vallani nekem? – Kati arcán átsuhant a rémület. Ádám elvigyorodott.

– Nem úgy gondoltam. Egyszerűen azok a nők tetszenek, akik… tudod, nem példálózom veled, de jó az alakjuk, törődnek magukkal, érdekesek, van valami a tekintetükben, izgalmasak… viszont ők egyáltalán nem tartanak engem partnernek.

– Bocsáss meg, hogy közbevágok, de Anikó egyáltalán nem ilyen izgalmas, szexis, titokzatos tündérke volt. Hacsak nem az izgatott benne, hogy zugivó…

– Volt benne is valami mélység, valami, ami kihívó, amit… tudod.

– Nem, nem tudom. De mondd, neked azok a nők az eseteid, akik félrelépnek, akik a saját otthonodban csalnak meg a saját barátaiddal, és amúgy meg leisszák magukat a sárga földig? Mert akkor te nem rendes fiú vagy, hanem hülye. Mégis, mi a rendes fiúk ismérve?

– Ne lovagolj már ezen. Te kezdted, hogy miért nincs nőm már több mint egy éve. Hát ezért.

– Miről ismerszik meg, szerinted, egy rendes fiú?

– Hát hogy mondjam…

– …

– Például nem kezd ki azzal a nővel, aki tetszik neki, mert fél a visszautasítástól.

– Ez nem rendes fiú, hanem, ismétlem: hülye, és ráadásul terápiára kéne járnia.

– Jó, de mondjuk nem lép félre, nem jár éjszakába nyúlóan piálni a haverjaival, nem ül folyton a tévé előtt…

– Most tényleg sajnáltatod magad? Vagy inkább fényezed?

– …

– Tudod, mi a te bajod?

– …

– Hogy félsz az élettől. Egyszerűbb a sorstársaidon segítened, mint kilépned az életbe.

– Miért mondod ezt?

– Mert így még le is borulhatsz önnön nagyságod előtt. – Kati bólogatott, amikor a tekintete találkozott Ádám csodálkozó pillantásával. – Beezony ám. Te egy igazi, karitatív személyiség vagy, mondod magadnak. Egy meg nem értett, rendes férfi. Aki sosem talál magának olyan nőt, amilyet szeretne, hiszen a nádszálkarcsú derekú, nagy mellű, okos, titokzatos nőkre bukik, és az ilyenek – most téged idézlek – nem az ilyen „rendes” pasikra vágynak.

– Baszogatsz?

– Nem. Csak szeretném, ha kilépnél az életbe. Az nem lehet, hogy örökre tönkrevágott egy rossz választás.

– Lehet, hogy egyeseknek csak rossz választásaik vannak.

– Dehogy.

– Anikó… néha még most is hiányzik.

– Olyankor lásd magad előtt, ahogy kefélt a legjobb barátoddal. Az csak meggyőző kép; nem igaz?

– Te kezdted ezt az egész témát.

– Jó, összefoglalom: azért nem kezdeményezel soha többé kapcsolatot, mert egyrészt túl rendes vagy, és a rendes fiúkkal nem állnak szóba a nők, másrészt hiányzik az exed, aki félrekúrogatott a legjobb barátoddal, harmadrészt rettegsz, hogy újra beválasztasz egy ilyen ordas kurvát.

– Ronda a szád.

– Szándékosan fogalmaztam így.

– Miért?

– Mert aki fél az élettől, annak félelmetessé is válik az élete.

– Ez valami Coelho–idézet?

– Nem, most találtam ki. De jól hangzik, nem?

– Nem.

– Mindegy, szerintem van igazság benne.

– Szerinted párhuzamosak a sínek?

– Miről beszélsz?

– Azt kérdeztem, hogy szerinted párhuzamosak–e a sínek. Vagy, mondjuk, az ablakkeret. – Ádám az ablaka felé intett.

– Párhuzamosak? – Kati tűnődve vizsgálgatta Ádám arcát. – Ja, hát persze. Leszámítva, mondjuk, a mi kerek ablakunkat a konyhaajtón.

– …

– De most mi volt ez a hülyeség?

– Mert nemrég többször úgy láttam, mintha széttartanának a párhuzamosok.

– Segítséget kell kérned. Menj el pszichológushoz. Odaadom az egyik ismerősöm számát.

– Nincs semmi bajom.

– Akkor nézesd meg apáddal a szemedet. Vagy kúráld ki az agyrázkódásodat.

– Az lesz.

– Látod, az egy héttel ezelőtti verekedés, amiből szerezhettél egy szép kis agyrázkódást, magyarázatot adhat mindenre, amit ma elpanaszoltál nekem.

– Köszi a sütit.

– Nincs mit. Ha van kedved, holnap ugorj át ebédre.

– Meg kell operálni. – Lili felkapta a fejét. A dokinő helyes volt, barna hajú, mosolygós. Bátorítóan Lilire mosolygott, aki viszont értetlenül meredt a szüleire. Mindketten eljöttek vele, elsősorban azért, mert az anyja éppen nem volt túl jó passzban, nem is akart kimozdulni a házból, de Lili betegsége végül mégis erősebbnek bizonyult, mint a sajátja.

– De mi a baja pontosan? – Ezt már az apja kérdezte, az anyja meg csak mélyeket sóhajtott, mint aki mindjárt elájul. Lili ránézett, és azt látta, hogy olyan, mint Hófehérke. Mindig Hófehérkének látta a saját depressziós, néha szerető szívű, máskor már–már kegyetlennek tűnő anyját, és rájött, hogy leginkább nem is saját magát félti, hanem az anyját, a Hófehérkét, hogy még jobban belebetegszik az ő problémájába.

– Egy úgynevezett dermoid ciszta van a hasában, a petefészek mellett – felelte lassan. Lilinek tizenegy évesen sejtése sem volt róla, miről is beszél a doktornő, de a mosolya ellenére is ijesztően hangzott, amit mondott. – Ez a teratóma nevű… probléma egyik fajtája. Valójában úgy kell elképzelni, mint egy idegen részt a testben.

– Daganat – suttogta az anyja, nem eléggé halkan ahhoz, hogy Lili ne hallja meg.

– Jóindulatú daganat. – A doktornő határozottan nézett Lili anyjára. – Embrionális csírasejtekből áll, nem is annyira ritka rendellenesség. Ám azért, hogy ne okozzon problémát a későbbiekben, el szoktuk távolítani. A fiúknak például gyakori, hogy a heréjükben, lányoknál sokszor a petefészekben található dermoid ciszta. Mindenképpen azt mondhatjuk, hogy Lilinél, ha már megjelent ez a ciszta, legalább jó helyen van, olyan értelemben, hogy könnyen operálható. Sokkal problémásabb, amikor valakinek például a nyakában jelenik meg.

– Miért kell eltávolítani? – kérdezte az apja.

– Azért, mert a későbbiekben komplikációkat okozhat.

A műtét utáni napon a doktornő leült Lili ágya mellé.

– Jobban vagy? – kérdezte.

– Valamivel jobban – bólintott a lány. – Többé már nem lesz… nem jön elő? – kérdezte félve az orvost.

– Nem. Biztosan nem.

– De ez… miért volt?

– Akarod tudni?

– Hát persze.

– Amikor megfogantál, egy másik baba is megfogant, és édesanyád méhében fejlődésnek indultatok mindketten. Ő lett volna az ikertestvéred, de ismeretlen okból korán elhalt, nem fejlődött tovább. Te viszont szerencsére továbbfejlődtél, és fejlődés közben körbenőtted az elveszített ikertestvéredet. Így került beléd az a parányi koponya, amit kioperáltunk belőled, és már semmiféle rendellenességet nem fog okozni. Nem lesz bajod, most már minden rendben.

– Koponya??

A doktornő valószínűleg észbe kapott, mert csak azt mondta:

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy csontmaradvány.

– …

– Erről senki sem tehet – tette hozzá, Lili kétségbeesett arcát látva. – Sem anyukád, sem te. Ez nagyon gyakran előfordul, csak az esetek többségében az elhalt ikertestvér teljesen felszívódik, és nem növi körbe a megszületendő baba teste.

– És meg… megkaphatom a… csontját? – kérdezte, vagy inkább sóhajtotta Lili. Látta a doktornőn, hogy már bánja, amiért elmesélte neki ezt az egészet.

– Dehogyis – rázta meg a fejét. – Ez kórház, Lili. El kellett küldenünk a kioperált… dolgot… – keresgélte a szavakat – szövettani vizsgálatra. Ez rutineljárás, de máskülönben sem adhattuk volna oda.

Lili aznap éjjel nem tudott elaludni. Lüktetett a sebe, feszített a hasa, a mellkasa, égett, fájt ott az a kis seb, és nem csillapította a fájdalmát a gyógyszer sem, amit infúzióban kapott. Elhunyt ikertestvére lüktetett benne, fájt és kérdéseket tett fel Lilinek akkor először, és azóta is, mindig: miért pont ő?

Miután hazaengedték a kórházból, kikereste a neten a teratóma jelentését. „Szörny”, kapta a találatot. Csak azt nem tudta, ki a szörny: ő maga, vagy az ikertestvére, akinek a koponyáját magában hordta, amíg erőszakkal el nem távolították, ki nem tépték belőle.

De a lelke átszállt őbelé. Lili – vagyis Lilian – ezt a megnyugtató választ Toshio Kainamitól, illetve az ő történetén keresztül kapta meg.

Újra meg kell próbálnia, gondolta a lány. Eljött a szombat este, és ha minden jól megy, a szobájába bezárkózva nem fogják megtudni a szülei, hogy mit csinál. Bár késő volt, de nem volt álmos, inkább izgatott. Ha a képzeletbeli Toshiónak sikerült – bár neki sem ment könnyen –, akkor neki is sikerülnie kell. Arra gondolt, hogy aki Toshiót a világra hívta, nagyon okos ember lehet. Többet tud az életről, mint bárki. Lilian elhatározta, hogy megnézi az interneten, hogy hogy néz ki. De előbb még más teendői vannak, még vissza kell lendülnie az ajtón, mert azt a múltkor elfelejtette. Nem mintha bármi is történt volna, de a szabály, az szabály. Kiment a fürdőszobaajtóig, elvégezte, amit kellett, aztán visszament a szobájába.

Benyúlt a terráriumba, és óvatosan a kezébe vette az egyik ékszerteknőst. Az apja nem is értette, miért akar mindenáron állatot, leginkább nyulat – na, nyúlról szó sem lehet, mondta, aztán végül maradtak a teknősnél. Nem mintha ne lett volna ott a kertben Borsa, a gyönyörű aranyszőrű retriver, de Borsa, ugyan engedelmes volt, de még félig főtt krumpli, és bármennyire imádta is Lilit, nem olyannak látszott, mint aki alkalmas arra, amire Liliannak szüksége lett volna.

– Na gyere, teki – mondta, és óvatosan az íróasztalára tette az állatot. Hosszan tartotta a mutatóujját a páncélján, legalább öt percnek el kell így telnie. Később majd visszateheti a teknőst a helyére, mert ott szem előtt marad, nem úgy, mint mondjuk Borsa (akinek a fejét öt percig fogni valószínűleg teljesen lehetetlen, hiszen biztosan nem ülne egy helyben ennyi időn át). Az egyetlen probléma az volt – amit egyébként Toshio sem tudott megoldani másképp –, hogy nem tudott az ikertestvérétől vért szerezni. Ám mivel ikrek, így a genetikai állományuk is nyilván hasonló, hát legalábbis Toshio Kainami erre jutott, és a saját vérét vette a szertartáshoz. Nem kell sok belőle, csupán két csepp, és bár Lilian megőrizte a múltkori papírt, amire rácsöpögtette a vérét, úgy döntött, jobban jár, ha ismét friss vérrel dolgozik. Megszúrta a bal hüvelykujját a kéznél lévő gombostűvel, és megnyomta az ujjbegyét, hogy a tiszta papírra rácseppenhessen a vörös vér. Fogta a teknőst, és ráhelyezte a papírra, úgy, hogy eltakarja a vérfoltot. (Toshio egy oroszlánkölyökkel nyalatta fel a vért, amit maga ontott egy kis tálba, de neki nehezebb volt: egy teknős nem fog vért nyalni, azt a kegyetlenséget pedig nem akarta elkövetni, hogy befolyatja a pici szájába.)

Aztán visszarakta a teknőst a terráriumba, rá a szigetre, ahol a párja napozott. Majd megnyugszik, gondolta, aztán leült, szemmagasságban az üvegtartállyal, figyelte a teknőst, és gondolatban hívta a benne élő ikertestvérét, hogy szólaljon meg. Ez Toshiónak már gyorsan megy, pár másodperc alatt előhívja a benne élő ikertestvérét – vészhelyzetben erre szüksége is van –, de neki a múltkor sem sikerült. Pedig volt logika abban, amit Toshio csinált: egy élőlénybe megy át ilyenkor a lélek, és egy ideig még csak így fogja tudni szóra bírni. Toshiónak azt mondta az idomár, aki azóta már újra felbukkant az életében, hogy előbb–utóbb nem lesz szüksége élő állatra ahhoz, hogy meghallja, a benne lakó bölcs ikertestvérlélek mit súg neki. Ez a folyamat viszont a tanulás része, és roppant fontos, hogy jól begyakorolja. Később hallatlanul nagy szüksége lesz rá. Igaz, ez Toshióra vonatkozott, de Lilian saját magára, magukra is érthette, és értette is.

Nem tudod, mi lesz az első reakciója. Lehet, hogy meg sem szólal, csak történik valami szokatlan. Nem tudhatod. Ezt az oroszlánidomár mondta a kórházban Toshiónak.

Toshiót ugyanis, hiába figyelmeztette az idomár, hogy az életére fognak törni, nem tette meg azokat az óvintézkedéseket, amelyeket a férfi kért tőle. Pedig egyszerű utasítások voltak.

– Ne higgy a mosolynak, mert színlelt lehet. Ne higgy a szépen előadott hazugságnak. Belül érezni fogod, amikor valaki színlel. És ne próbálj vagánykodni. Ha érzed, hogy bajban vagy, vagy bármilyen furcsaságot, lehetetlen dolgot látsz, azonnal kérj segítséget. Még nem vagy olyan erős, hogy megvédd magad, és amíg nem tudod kezelni magadban az oroszlán lelkét és az ikertestvéred lelkét, addig ne próbálj egyedül harcolni.

Hát persze Toshiót már jóval az előtt kezdte nyomasztani az a bizonyos rossz érzés, hogy bement volna abba a kiotói utcába (a szüleivel utazott a városba hétvégére), nem is akarták elengedni egyedül, hiszen nem volt ismerős arrafelé, de Toshio menni akart. Érezte a fájdalmat a szemében, érezte legbelül, hogy valami történni fog, de még nem hitt benne. A sikátorban vette észre, hogy mintha homályosan látna, mintha megbillent volna a világ, valahogy beúszott a látóterébe egy fehér folt, és heves dübörgés visszhangzott a fülében. Pedig senki sem volt a sikátorban rajta kívül. Nem jó ez, mintha valaki benne szólalt volna meg, de nem tudta, kié lehet a hang. Menj vissza!, mintha ezt is hallotta volna magában, de aztán már nem tudott mit tenni, mert hirtelen támadtak rá, ketten voltak, sötét álarcot viseltek, és baseballütővel hadonásztak.

Csak arra emlékezett, hogy amikor az ütés érte, behunyta a szemét, mert tudta, hogy itt a vég. Amikor felnézett, már csak a támadói hátát látta, ahogy lélekszakadva rohannak, mint akiket tetten értek.

A kórházban szakszerűen összevarrták a szemöldökét, és megnyugtatták, hogy pár hét múlva csak egy vékony heg emlékezteti majd a történtekre. Azért biztos, ami biztos, bent tartották éjszakára, az enyhe agyrázkódása miatt. Miután a látogatóba érkező szülei elhagyták a szobát, ahová Toshiót befektették, megjelent nála az oroszlánidomár is. Ki tudja, honnan került elő, de megjelent, és mosolygott a fiúra.

– Sejtettem, hogy nem lesz maradásod – mondta. – Azt hittem, megöleted magad. Persze gyanítottam, hogy nem megy az olyan könnyen…

– Mi… mi történt? Miért futottak el?

– Mert kinézett belőled az oroszlán.

– Micsoda?

– Igen. Úgy látszik, a félelem és a kiszolgáltatottság előhívta belőled az oroszlánt. Ha életben akartak maradni a támadóid, hanyatt–homlok menekülniük kellett…

Toshio meghökkenten bámult az idomárra. Sosem gondolta volna, hogy valóban él benne egy oroszlán. A kötése alatt is összehúzta a szemöldökét, miközben megpróbálta elképzelni, hogy hogyan is jöhetett elő belőle az oroszlán. Tudta, ezt hiába is kérdezné meg az idomártól, neki kell rájönnie a válaszra. Vajon a száján bújt elő? Vagy a szeméből? Netán az orrából? És milyen alakban? Egy oroszlánszellem? Netán morgott egy nagyot, esetleg a támadók után vetette magát? Mindegyik változatot maga elé képzelte, és közben nem győzött álmélkodni.

– Gyakorolnod kell, hogyan léphetsz kapcsolatba az ikertestvéred benned élő lelkével, hiszen ő a te felsőbb éned. Meg kell tanulnod, hogy minden helyzetben gyorsan összekapcsolódhass vele, mert akkor fogod a legjobb döntéseket hozni – tanácsolta az idomár.

– Ha az ikertestvérem bennem lakó lelke a felsőbb énem, akkor ki a bennem lakó oroszlán lelke? – kérdezte hirtelen Toshio.

– Ő a te… szíved. Ő az erő és az igazság. De meg kell tanulnod irányítani őt, és ezt csak az ikertestvéred lelkének segítségével tanulhatod meg – felelte a férfi.

Lilian nézte a teknőst, és várta, hogy átszálljon belé az ikertestvére lelke, és szóljon hozzá valamit. Vagy legalább ő szólhasson hozzá, és végre célba érjen az üzenete, amit naponta próbál eljuttatni hozzá: „Bocsáss meg, nem akartam. Bocsáss meg!”

Aztán végül annyira sokáig nézte a terráriumot, hogy a végére már nem is párhuzamosnak látta a széleket, hanem mintha valami elfuserált üveges rakta volna össze, inkább széttartottak.

Mire gondolatban eljutott idáig, Márk szinte rátörte az ajtót. Most érhetett haza, és felháborodva vonult be a lány szobájába:

– Lili, baszd meg, nem hiszem el, hogy kietted az utolsó jégkrémet a frigóból, és még csak nem is szóltál! Te etted meg, ugye?

Tompán ránézett a bátyjára, majd megvonta a vállát:

– Én – közölte, majd mosolyogva hozzátette –: Amúgy baszd meg te.

A mai lehetőség elszállt.

4.

– Az, hogy ismételten spirituális élményekbe menekül valaki, azt is jelentheti, hogy képtelen szembenézni a saját lelke történéseivel – mondta halkan Vid. – Tehát, ha úgy vesszük, igenis fontos, hogy milyen gyakran vettél részt ilyen–olyan szertartásokon.

– Szóval beárult a húgom.

Vid csendben ingatta a fejét. Nem igaz, gondolta, hogy Anna ennyire bezárul, és még mindig a tagadás fázisában van. Ezt részint megértette, részint viszont megnehezítette a munkát. Ráadásul Anna folyton új kézirat miatt cseszegette, meg a magánéletéről próbált érdeklődni, amikor közel kerültek valami fontoshoz. Márpedig a szívén viselte Anna sorsát, mert megígérte Leventének, hogy…

– Ki kell hoznod a gödörből – mondta Levente. Nem is a férfiról beszélgettek már az első alkalom végétől, hanem Annáról. Hogy milyen lesz Annának, ha ő elmegy. Hogy ki fog neki segíteni. Levente szerint a lány családja nagyon szerető szívű, de, mint mondta, ott „mindenki dilis”. Valamilyen okból Videt tartotta alkalmasnak arra, hogy ha majd eljön az idő, akkor segítsen Annának.

Azt is megmondta, hogy Annát kemény fából faragták. Nem lesz könnyű vele, és nem is fog együttműködni, csak látszólag. Vid ennek ellenére megígérte Leventének, hogy ő lesz az, aki segít majd Annának visszatérni az életbe. Néha eléggé bánta, hogy ilyen könnyelmű ígéretet tett.

– Nem ő szólt. Tőled tudom, hogy mi mindenben próbáltál meg hinni az elmúlt időben.

– Pedig voltam ayahuasca–szertartáson – mosolyodott el a lány. Hosszú ideje először mosolygott.

– És?

– És…? Szerinted visszajön még hozzám? – kérdezett vissza Anna. Vid nagyot sóhajtott. Ismét itt tartanak, újra meg újra. Anna tagad és hárít. Végre eljött az idő, hogy a szemébe mondja az igazságot. Ismét mély levegőt vett, hogy kimondhassa, de Anna szólalt meg először. – Nem. Nem jön vissza. Soha többé – mondta a lány, és elhallgatott.

Aztán elbőgte magát. A több hónapja tartó terápia során először. Szép eredmény, gondolta Vid. Igazi sikerélmény, bármi hozta is elő Annából.

– Jól vagyok – hüppögtem, amikor Vid odanyújtotta a papír zsebkendős dobozt.

– Dehogy vagy jól. Szomorú vagy és dühös. – Ezt mondta, és tudtam, hogy felesleges lenne megjegyeznem, hogy köszönöm szépen, jól vagyok, csak meghalt a vőlegényem, mellesleg alig néhány nappal az esküvőnk előtt, de ez mit sem változtat semmin, hiszen akkor is meghalt volna, ha még lett volna időnk összeházasodni.

Középiskolás korunk óta ismertük egymást Leventével, de míg az a bizonyos Siófok–Füred ellentét inkább elszigetelt minket egymástól, később mégis összejöttünk, és egy hosszabb mosolyszünetet leszámítva nagyjából tizenegy éven át tartott a kapcsolatunk. Ebből hét és fél évet együtt is éltünk: kettőt az én bérelt lakásomban, kettőt a testvérével közösen vásárolt pesti lakásukban, és majdnem négyet az én hitelből és ilyen–olyan családi segítséggel összehozott lakásomban, amit egyébként még a horvát ügy és még az egész szörnyűség előtt terveztünk egy háromszobásra cserélni.

Leventének gyakran volt gyomorpanasza, az évek során hozzászoktam, hogy időnként hasmenése, máskor székrekedése van, így még akkor sem idegeskedtem, amikor egyszer sápadtan bevallotta, hogy már hetek óta vérezget. Azt feleltem, hát ez biztosan aranyér, de most már tényleg menjen el orvoshoz.

Aztán pár vizsgálat után kiderült, hogy vastagbélrák. Harmincnégy évesen!

Nem tudom, mit mondjak. Ha időben szólok neki, hiszen kilenc év nagy idő, és azért ennyi év alatt rengetegszer láttam, hogy küszködik valamilyen emésztési problémával, vagy éppen a gyomrával kínlódik, akkor időben elmegy orvoshoz, és talán ma is életben lenne. Igen, biztosan így lenne, hiszen még a megelőző állapotot felfedezték volna. Ha erre gondolok, akkor sajnos semmivel sem tudom felmenteni magamat.

Nem, nem tudják, hogy mik az esélyek. Várjuk meg a műtétet. Nem, nem kell kivezetni. Kis műtét, fiatal férfi. Nem szerencsés, hogy fiatal, rosszabbak az esélyek, gyorsabban haladnak előre a folyamatok a fiatal szervezetben. Várjuk meg az operációt. Várjuk meg a szövettant.

Igen, sajnos nagy műtét volt, teljesen szétterjedt a daganat a környezetében. Sajnos nem volt más megoldás, mint kivezetni. Igen, már tudja. Az intenzíven fekszik, de ha felveszem a steril ruhát, bemehetek hozzá. Ébren van. Életmentő műtét volt, ha nem végzik el, perforált volna a bél, és Levente a szepszisbe belehalt volna. Igen, tényleg jól van. Várjuk meg a szövettant. Biztosan kell kezelést kapnia.

Veled maradok örökre, nem érted? Igen, tudom, hogy ez történt, és akkor? És akkor mi van? Szerettelek mindig és most is szeretlek. Felejtsük el azt a horvátot már, az isten szerelmére. Nem fogsz te engem elűzni magad mellől. Majd megoldjuk. Hát látod, hogy vannak, akik évtizedek óta így élnek! És ha minden jól megy, öt év múlva megszüntetik a kivezetést, és újra teljesen egészséges leszel. Öt év az nem olyan nagy idő, nem igaz? Oké, lesz a hasadon most egy ideig egy kis zacskó. De én sosem azért szerettelek, hogy mit viselsz magadon, baszd meg! Ne sírj… gyere… de igen, ölelj meg. Szeretlek.

Igen, megvan a szövettan, karácsony előtt nem akartuk megmondani, ne is mondja meg neki, de tizenhét kivett nyirokcsomóból kilenc pozitív. Januárban sürgősen el kell kezdeni a kezelést. Majd az onkológiai team eldönti, milyen dózisban és mit kap.

Na látod, milyen jól bírod?! Látod, milyen jó erőben vagy újra? Alig telt el három hónap, és minden oké, kapod a sugarat meg a kemoterápiát, aztán itt vagy és dolgozol, és még biciklizni is elmegyünk, hát gondoltad volna? Na ugye? Már csak négy és háromnegyed év, és minden olyan lesz, mint régen.

Mi az, hogy visszatért…? Hogy progresszív? És milyen kezelés? Erősebb? Másféle kemoterápia? Milyen műtét… második műtét. Na ne!

Kibírod, most hallottam, hogy az egyik kolléganőm apját tíz éve operálgatják, mert hol itt, hol ott tűnik fel a szervezetében egy–egy tumor, de operálható, és gyorsan felépül. Te is fel fogsz.

Nem, nem néz ki jól, doktor úr. Biztos, hogy a második műtét után ilyen hamar kellett kapnia a kemoterápiát? Nem tud enni. Nincs életkedve.

Nem adhatod fel! Muszáj enned. Legalább egy keveset.

Látod, ő a kollégám testvére. Reikivel gyógyít. Nem, nem kell semmit sem csinálnod, fekszel itt a kórházi szobában, ahová ugye a kemo mellékhatása miatt kerültél, és ő kezel. Alhatsz is közben. Majd szólok a nővéreknek, hogy ne jöjjön be senki. A szobatársad úgyis alszik, nem igaz?

Na látod. Mondtam, hogy haza fogsz jönni, nem igaz? Mi az, hogy nem akarsz több kemoterápiát? De hát… Na jó, ezt majd megbeszéljük. Nem mondhatjuk ki, hogy hatástalan. Biztos, hogy hatásos, csak hát sajnos mellékhatásai is vannak. De nem baj, ha hánysz. Nem érted…

Oké, oké. Segítek. Ne menj ki, majd én kicserélem! Jaj istenem, el fogsz esni. Erőt kell gyűjtened. Menni fog.

Ne sírj. Ez csak egy állapot. Még négy év, és rendbe jössz. Megszüntetik ezt a… zacskót. Nem, nem megalázó. Hidd el, hogy nem. Ilyen kis… baleset előfordul. Semmi baj. Feltakarítom. Én… szeretlek. De tényleg szeretlek. Miért nem hiszed el? Azért sírok, mert te is sírsz. Mit szólnál, ha egyikünk sem sírna, hanem megnéznénk egy filmet? Akár moziba is mehetnénk. De igen, eszedbe sem fog jutni a moziban. Nem lesz semmiféle baleset, nyugi. Majd nem kajálunk semmit előtte, csak utána, otthon.

Anyád találta ezt a melegítős kezelést. Muszáj kipróbálnod, ha megkaptad az összes kemoterápiát. Nem. Nem. Ne mondd, kérlek, ne mondd, hogy elég volt. Kérlek, ne mondd! Még ha türelmetlen vagyok is, még ha kétségbeesett is, egy dolgot biztosan tudok. Szeretlek, és nem engedem, hogy elmenj.

Aztán elment. Tudtam, hogy el fog menni, de nem engedtem meg neki. Nem tehette meg velem, magával, senkivel. Próbáltam a Horvátországban megismert csaj miatt haragudni rá, hátha így egyszerűbb. Próbáltam elfelejteni, hogy annyira elfogyott az ereje, hogy nem tudna már felkelni. Próbáltam gyógytornászt szerződtetni neki, akkor, amikor már a bőre is fájt, és azt sem viselte, ha finoman megérintettük. Az orvosok hülyének néztek, a gyógytornász azt mondta, ez nem megy. De nem hittem el. És próbáltam nem elfogadni, amikor az anyja azt mondta: nem várhatjuk meg a következő hét szombatot. Az orvos is ezt mondta. Morfium csillapítaná csak a fájdalmait, de attól meg többé nem tér vissza a tudata.

Morfium. Vagy esküvő. Nem tudom, neki mi lett volna jó, de én abban az állapotban nem bírtam volna ki egy esküvői szertartást ott, a kórházi szobában. Örökre dühös leszek magamra. Megfutamodtam? Vagy mi történt?

Morfium. Beadják, és többé nem ismer meg. Két nap, és elmegy.

Nem hiszem el, hogy valaha ő volt az erős, izmos, nevetős fiú, akiről teljesen lesorvadtak az izmok, és csupán lötyögött rajta a bőr, és nem tudta már megmozdítani a lábát vagy a kezét. Harmincnégy éves volt, és nem lett volna szabad ennek megtörténnie.

Mielőtt megkapta volna a morfiumot, felhívtam a Horvátországban megismert lányt, hogy látogassa meg. Leharaptam volna a nyelvemet, de ez volt az egyetlen, amit tehettem, hogy ne legyen még gyötrőbb bűntudatom. Hiába mondta a húgom, hogy erre semmi szükség. Hát nem tudom…

Másnap elkezdték a morfiumkezelést, de akkorra már nem tudott beszélni.

Nem mertem elbúcsúzni tőle. Mindig én tartottam benne a lelket. Mindig én voltam az, aki azt mondta, hogy ne add fel, sikerülhet. Nem mondhattam meg neki, hogy meg fog halni. Tudta ő, de ő sem mondhatta meg nekem, mert nem akart fájdalmat okozni. És egyébként sem hittem el. Tudtam, de nem hittem el. Ezt csak az érti, aki maga is végigkísérte egy szerettét hasonló úton.

Álltam az ajtóban, és valahol a lelkem mélyén tudtam, hogy utoljára látom. Mert ha már bebódul, és nem tér magához, nem megyek vissza. Nem lesz erőm hozzá. Holnap jövök, mondtam, és még visszaszaladtam egy puszira. Az egész testem reszketett. Úgy éreztem, hogy zokog minden sejtem. Az ajtóból még rámosolyogtam. A folyosón a kezembe adták a sporttáskájában a ruháit. Remegő lábbal mentem le a lépcsőn. Nem ilyennek képzeltem el ezt az egészet. Nem ilyennek képzeltem el a közös életünket. Bár a horvát csajjal ment volna el, arra gondoltam, ahogy botladoztam lefelé a kórház lépcsőjén. Bárcsak elhagyott volna egy másik nőért.

Másfél nap múlva elaludt, itthagyott.

Hát hogyne lennék szomorú, és hogy a francba ne lennék dühös?

Sosem hittem, hogy velünk ez megtörténhet. Sok szarság történt az együttlétünk alatt, de csak Levente megbetegedésekor tudtam meg, hogy mindaz eltörpül a betegséghez képest, hogy egyszer kiraboltak, és épp nálam volt a bankból kivett pénz (gondolom, ezért raboltak ki), hogy volt köztünk egy év mosolyszünet, hogy volt egy krízisünk, amikor majdnem elváltunk, hogy elvesztettem az állásomat… mindez egyáltalán nem baj. Kicsit későn fogtam fel, és nem kellett volna ilyen kemény leckét kapnom, ezt viszont biztosan mondhatom.

A temetésig mindent úgy csináltam, ahogy elvárhatta volna tőlem bárki (bár meg kell mondjam, senki sem várt el tőlem semmit, sőt…). Erősen koncentráltam arra, hogy ne érezzek fájdalmat. A fizikai fájdalom esetében ez sikerült is. Amint a szertartás véget ért, én fegyelmezetten fogadtam a részvétnyilvánításokat, majd amikor mindenki elment, egyszerűen összeestem. Kész, vége.

Lezárult az életem. Ennyi volt.

– Nem fog visszajönni, és nem tudom, mi értelme ennek az egésznek, most, hogy már a remény sem maradt meg – mondtam Vidnek. Megtöröltem a szemem, és elmeséltem, milyen látomásom támadt az ayahuasca–szertartáson. Őszintén szólva azt hittem, leszúr azért, mert elmentem egy sámánhoz, de egészen meglepő módon nem tett megjegyzést erre a húzásomra.

5.

– Szerintem – mondta az anyja vasárnap, miközben a húslevest tálalta – én nem tanultam meg főzni. – Ádám összenézett az apjával. Először gyakorolt az anyja önkritikát, ezen el is vigyorodtak, persze csak titokban. – De azért fejlődtem.

Ádám anyja nőgyógyász volt, akinek folyton közbejött egy sürgős eset vagy egy szülés a vasárnapi ebédfőzés közben, nem csoda, hogy csak most, amikor már csak a magánpraxisában rendelgetett, jött meg a kedve a konyhához.

– Tényleg fejlődtél – bólogatott Ádám. Jó is volt, meg furcsa is hazamenni, és újra otthon ebédelni. Mások ilyen korban már a gyerekeikkel látogatnak haza, őt meg ezeken a vasárnapokon még mindig kicsit gyerekszámba vették otthon, negyvenévesen is.

– Azt hiszem, átjön a Kovács Edina. Emlékszel még rá? – Az anyja a második fogás közben tette fel a kérdést, Ádám pedig felsóhajtott. Az anyjának az volt az egyik veszélyes mániája, hogy be akarta mutatni őt az általa rendesnek és helyesnek tartott lányoknak, és ez a szenvedélye főleg az Anikóval való szakításuk után lobbant fel újra (régebben pedig akkor, amikor Ádám tizenhét évesen még nem tudott felmutatni barátnőt, és az anyja reszketett tőle, hogy meleg a gyerek, hiszen a barátainak már mindnek van kedvese, de legalábbis kalandja).

– Nem érdekel.

– Azt hiszed, az elég, hogy leszaggattad a volt barátod heréjét. – Az anyja rázta a fejét, ahogy ránézett. – És akkor mi van?

– Nem szaggattam le – pontosított Ádám, miközben belekóstolt a főételbe. A kiszáradt, rágós csirkemellhez feltálalt lecsó csodálatos volt. Érezte rajta, hogy az apja főzte; kellemesen savanykás volt, a virsli apróra szelve benne, egy kis szalonna, csak az íze kedvéért… A virsli így darabolva is nagyot roppant, ahogy beleharapott. – Mennyei ez a lecsó, anya, nagyon jót főztél.

– Ne cikizz. Tudod te pontosan, hogy apád csinálta. – Aztán visszatért a korábbi témához. – Majdnem leszakadt a heréje, ezt te is tudod.

– Én csak seggbe rúgtam – mentegetőzött Ádám. Mit tehetett ő arról, hogy Horváth Gábor éppen a cipőjét kereste lehajolva, amikor a rúgást kapta?

– Két és fél napig tartották bent az urológián. Csak rám való tekintettel nem tettek hivatalból feljelentést.

– Köszi, anya.

– Gúnyosan mondtad.

– Hogy mondhatnám máshogyan, hogy köszi, anya? Mutasd meg!

– Gúny volt a hangodban.

– Oké.

– Mindegy, ott tartottunk, hogy emlékszel még Kovács Edinára. Pár évvel fiatalabb nálad. Itt laknak a szülei a szomszéd utcában.

– Nem emlékszem, anya.

– Én mindenkire emlékszem. Ez egy családi házas környék.

– Tudod, a fogorvosom egyszer azt mondta, hogy ő fogsor alapján bárkit képes felismerni – nézett fel a tányérból. – Nem tudom, te hogy vagy ezzel.

– Hahaha. Nem olyan jó a humorod. Szóval emlékszel rá?

– Nem, nem emlékszem, de nem is fogok vele találkozni.

– Most vált el. Nincs gyereke.

– Nahát. Nem tudom, örüljek vagy sajnálkozzam. Mert, tekintettel arra, hogy elvált, talán jobb is, hogy nincs gyerek, nem? – kezdte húzni Ádám az anyját, aki vágott egy grimaszt.

– Állítólag kupiba járt a férje. Kurvákkal csalta.

– Nahát.

– Úgyhogy szerintem jobb is, hogy elvált.

– Naná, hogy jobb – nézett Ádám az apjára, hogy most már aztán ő is mondjon valamit.

– Sokkal jobb – nyögte ki végül az apja.

Persze átjött a Kovács lány, méghozzá az anyjával együtt, aki sutyorogni kezdett Ádám anyjával. Ádám valami fogamzásgátlásos eszmecserére tippelt, ami nyilván Edinára vonatkozhatott. Már hozzászokott ehhez az egészhez, különböző korú nők járkáltak hozzájuk a környékről, mind az anyja páciense, csak hogy megkérdezzék, amikor az anyja nem rohan, mint a kórházban, hogy mi is az a gyógyszer, amit kaptak, mi is az a betegség, amiben szenvednek, honnan fogják tudni, hogy ez már fájás–e, lehet–e még gyerekük az abortusz után, meg hasonlók. Ádám úgy nőtt fel, hogy elkapott suttogó szavakat vasárnap délutáni beszélgetésekből, a titokzatos nevű betegségekről, és biztató szavakat: lesz még itt gyerek, satöbbi.

Kovács Edina amúgy egészen normálisan nézett ki, mosolygós volt, és Ádám ízlése szerint túl kerek és túl halszemű, de látszott rajta, hogy ő is sajnálja, hogy ilyen helyzetbe keveredett. Ádám apjával beszélgettek valami szilvafáról meg a velük egykorú gyerekekről, akik néha borsot törtek az óvodában Edina orra alá. Ádám tüntetőleg bámult a desszertes tányérjába, pedig az anyja pitéjénél rosszabbat nehezen tudott elképzelni.

– Amúgy Edina férje kurvázott. – Edina anyja úgy érezhette, hogy muszáj felráznia a társaságot, úgyhogy jó hangos bejelentést tett. – Ezért is váltak el.

– Hmmm… – mondta Ádám, az apja pedig zavartan megköszörülte a torkát. Edina az ablakon keresztül a kertet pásztázta.

– Ó, az semmi – legyintett Ádám anyja. – Ádám barátnője alkoholista volt, elájult a részegségtől a munkahelyén… – Ádám krákogott, de az anyja folytatta. – Aztán a fiam közreműködésével leszokott a piáról, mondjuk úgy, ideig–óráig leszokott, és amikor ez megtörtént, akkor… – Ádám már figyelmeztetően köhögött, de az anyja oda sem figyelt – …akkor pedig megcsalta a fiamat, és lelépett. Hát ennyi. Ádám legjobb barátjával lépett le. El tudjátok képzelni?

– Igen, el tudják – vetette közbe Ádám.

– De azért az, hogy a fiam ágyában szexelt az az alkoholista nő… Nagy szerencse, hogy nem lett a feleséged – fordult Ádám felé. – Sokkal nehezebben szabadultál volna meg tőle.

Ádám hallgatott. Persze hozzátehette volna, hogy Anikó vélhetően mindenképpen elhagyta volna, nem volt nehéz „szabadulni” tőle. De inkább nem szólt semmit, csak magában puffogott. Néha egy kanál vízbe bele tudta volna fojtani az anyját. Edina anyja a fejét ingatta, mint aki el sem hiszi ezt az egészet – a lány arcán mosoly bujkált –, aztán támadt egy remek ötlete.

– Hát… akkor, mondjuk, találkozhatnátok ti ketten. Két megsebzett lélek.

– Nagyszerű gondolat, Marika! – lelkendezett Ádám anyja. Az apja belebújt a tévéújságba, nem lehetett látni az arcát. Így hát Ádám magára maradt.

– Az a helyzet, hogy nem lennék jó alany – bökte ki végül.

– Miért is ne lennél? – érdeklődött Edina anyja, és látszott rajta, legszívesebben bátorítón vállon veregetné.

– Hát… időnként magam is szívesen veszem az örömlányok társaságát – válaszolta Ádám, és alig tudta visszafojtani a vigyort. – Némelyikük kimondottan… tehetséges.

– Csak viccelsz – nézett rá sötéten az anyja.

– Ez nem vicces – közölte sértetten Edina anyja.

Amikor a két nő távozott, Edina odasúgta Ádámnak:

– Nincs gáz. Én is utálom, ha keríteni próbál az anyám.

Ádám kicsit elszégyellte magát, majd vigyorgott, amikor Edináék távozása után az anyja leszúrta.

– Aztán ne ám, hogy beküldd az üzletbe szemüveget vásárolni! – búcsúzott Ádám is.

– Megérdemelnéd, hogy rád küldjek egy rakás örömlányt. Hahaha. Nagyon vicces voltál – morgolódott az anyja, Ádám pedig elhagyta a szülői házat, és azon gondolkozott, vajon tényleg beküld–e valakit az optikába az anyja (hiszen határtalan volt a fantáziája, amikor Ádámnak akart partnert találni).

Nem tudom, minek kellett volna megváltoznia azzal, hogy részt vettem az ayahuasca–bulin (mondtam Vidnek, hogy legközelebb is elmennék, mire azt felelte, hogy ez függőséghez vezet, és semmi értelme, mert a „katarzis” már úgysem lenne akkora, és szerinte fölösleges a gyászomat átalakítani spiritualitásfüggőséggé), de azt mégis fontos változásnak tartottam, hogy ki tudtam mondani: Levente meghalt.

Az önvédelmem ugyan még mindig működött, ugyanis esténként elmondtam az Anna babának, hogy mi történt velem, mintha csak Leventének mondanám. Nem hagytam ki a történetből Gabriel legújabb és legrémisztőbb sötétszoba–történeteit (volt, hogy megkérdeztem a vicces, baseballsapkás, terepruhás, copfos, fából készült, de festett babától, „akit” Leventétől kaptam a születésnapomra, mondván, hogy a kiköpött másom: „Te tudod, mi a poppers? Mert eddig én sem tudtam, de valami büdös izomlazító, amit a melegek a simaizom ellazítására használnak – Gabriel ma ennek a szagát érezte meg a kiadóban, és heves nyomozásba kezdett, ki lehet még meleg itt rajta kívül”), elmondtam, milyen béna kéziratokkal bombáznak már megint, és pont engem, akinek aztán semmi közöm a magyar szerzők felfedezéséhez, de azért azt is megsúgtam neki, hogy szívesen beleolvasgatok a kéziratokba, mert néha tényleg elérik a dilettánsok, hogy mosolyra fakadjak (az egyikben így szól a főszereplő a másikhoz: „Ha nem tetszik, ne olvasd tovább” – megfogadtam, és Anna fababán keresztül tanácsolom a szerzőknek és leendő szerzőknek, hogy nem érdemes így provokálni az olvasókat, mert komolyan veszik a felszólítást, ha addig nem kötötte le őket a történet), elmeséltem, hogy Nóra aznap éppen milyen beteg szerelésben érkezett a munkába (egyik nap például üdítősdoboz–nyitókból készített táskával, ami, mire beért a taxival, összevissza szabdalta a karját), és így tovább.

Elmondtam Anna babának, vagyis hát Leventének, hogy Anginak megint van egy hódolója, aki rágógumibizniszben utazik: a fejébe vette, hogy különböző vitaminokat fog a rágógumiba juttatni, így lehet majd kapni E–vitaminos rágót meg napfényrágót, Láss jól! rágót (vitaminok, amelyek fontosak a szemnek télen), fiatalbőr–vitamint (azt hiszem, csirkeporcőrleményt tartalmaz). A fababa és Levente velem mosolygott, és nem tudtunk rájönni, hogy Angi kiválasztott–e, vagy miért találják meg csakis a dilinyósok. Ezt már Leventével többször végigrágtuk, szóval abszolút az ő véleményét hallottam viszont a babától.

Aztán, miután kibeszéltem a dolgokat, elmegyek lefeküdni, magamhoz véve Levente valamelyik pólóját, amit begyűrök az arcom alá, hogy érezzem őt a bőrömön is. (Nem, nem tudtam kiselejtezni a cuccait, és nem is érzem, hogy ez bármiben segítene.) Bekapcsolom a tévét, valamelyik sportadóra teszem, amit Levente kedvelt – főleg focimeccseket nézett, és most, hogy esténként szinte mindig focimeccs a társaságom, már egész jól tudom a spanyol focisták nevét, egy kicsit sírok, mert rájövök, hogy nincs velem, és soha többé nem is lesz, aztán mégis kitalálok valami olyan sztorit, amiben együtt vagyunk, ő meg én. Valahogy mindig elalszom, ám hajnalban többnyire arra a rémálomra riadok fel, hogy Levente búcsúzik tőlem, és kér, hogy engedjem el. Erre mindig sírva ébredek. Van egy másik, ritkábban előforduló álmom is, amikor együtt indulunk a szüleinkhez, vagy Siófokra, vagy Füredre, és röhögcsélünk az autóban. Ebből az álomból talán még borzalmasabb felébredni, és szembesülni azzal, hogy ez már sosem fordulhat elő.

Aztán legalább egy órán keresztül ébren vagyok, nézegetem a telefonomon a híreket, és úgy hat óra felé visszaájulok valami álomba (ami többnyire semleges). Nagyon nehezen ébredek fel fél nyolckor – szerencsére csak kilencre járok dolgozni, és amikor beérek, a titkárnőn és rajtam kívül nemigen vannak bent mások –, és ha valami érdekes történik, még ma is, annyi idő után is az fut át a fejemen, hogy felhívom Leventét, és elmesélem neki.

Talán csak annyi változott az ayahuasca–szertartást követően, hogy már nem hiszem, hogy Levente egyszer csak belép az ajtón. De, érdekes módon, amikor nem tartom szoros ellenőrzés alatt a gondolataimat, akkor ha sms–em érkezik, mindig az ugrik be, hogy tőle jött.

Azt gondolom, valahogy majd kijövök ebből az egészből, de már soha nem lesz olyan az életem, mint volt. Talán ahhoz hasonlíthatnám, mintha földrengés ért volna egy várost, és az épületek talapzata megrogyott. Újra lehet építgetni őket, de sosem lesz az igazi, és mindig ott fog kísérteni a földrengés emléke. Amikor ezt Vidnek elmondtam, valami olyasmit felelt, hogy ezen dolgoznunk kell, mert nem állok távol attól – szerinte –, hogy azt is beleszőjem ebbe a gondolatmenetbe, hogy minek is felépíteni a házakat, amikor bármikor jöhet egy újabb földrengés. A fejemet ingattam, de nem válaszoltam – nem akartam elárulni neki, hogy ezt már hónapok óta így érzem.

– Milyen volt a hétvégéd? Nem azt mondtad, hogy titkos programod lesz? – érdeklődött Gabriel egyik nap. Csodásan festett, egy több helyen művészi gonddal kiszaggatott farmert viselt, és egy világoskék pólót. A póló feszült kidolgozott karján és mellén, a fogsora villogott, a mosolya szexis, a szeme tüzes. Igazi forró kubai srác, a már korábban említett szépséghibával.

– Igen, kihagytad a fiúk meccsét – tette hozzá Erika, és én igyekeztem sajnálkozó képet vágni, bár egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy valaha is elég szedáltnak fogom érezni magam ahhoz, hogy a fiai focimeccsén üldögéljek a lelátón, és Erikával együtt biztató szavakat üvöltözzek nekik.

– Ki – feleltem röviden, és rendeltem egy kávét, ahogy mostanában szeretem: röviden, kevés tejhabbal, keserűen. A kiadóhoz közeli utcai kávézó teraszán ültünk, mondjuk úgy, brainstormingoltunk, vagy akár ebéd utáni kávézásnak is felfoghatjuk. (Jobb, mint amit egyik kollégánk tesz: elszundít a konyhában ebéd után, legalább tíz percet alszik, feje a konyhaasztalon, ölében egy kinyomtatott kézirat, hogyha Nóra belépne, legalább legyen alibije…)

– Na mondd már, mi volt az a titkos program? – Gabriel nem tágított. – Cserébe én is mesélek a hétvégémről.

– Vagy én – somolygott Erika. Mindketten tudták, hogy úgyis Gabriel sztoriját fogom választani. Erikával legfeljebb annyi történhetett, hogy elmentek moziba a férjével, vagy ellógott az utolsó óráról az egyik fia, de már elnézést, Gabriel sztorijai ennél mindig jóval zaftosabbak voltak. Amúgy Gabrielnek a magyar meleg pasik nagy részéről egészen határozott véleménye volt, és néha ő maga sem értette, hogy miért nem költözik Spanyolországba, ahol talán nagyobb a merítés, és jobb eséllyel találkozik az igaz szerelemmel, mint egy újabb problematikus kapcsolattal. De hát szereti Magyarországot, itt élnek a szülei, és ebben a világban nőtt fel.

Na szóval elmeséltem nekik az ayahuasca–utazást, az elejétől a végéig. Dermedt csendben hallgatták. Nem szóltak közbe, nem kérdezek, csak csodálkozó tekintettel itták a szavaimat.

– Mivel lett jobb, azon túl, hogy egy bulimiás megirigyelhetné, mennyi mindent kiadtál magadból…? – érdeklődött végül Erika.

– Azzal, hogy… értitek, már nem tagadom magam előtt… de nem biztos, hogy ez jobb. Csak változás – hebegtem.

– Szerintem, de lehet, hogy hülyének tartasz… – kezdte Gabriel –, ez a látomás sokkal többet jelent annál, mint hogy tudatosult benned Levente halála. Nekem rögtön az volt az első kérdésem: de hát hol az aranyszőrű ragadozó? – Elhallgatott. Rámeredtem. Éreztem, hogy valami fontosat fog mondani. Mostanában a spirituális közegekben is ezt éreztem valami kinyilatkoztatás előtt. – Szóval oké, megvan, hogy a tukán Levente. De kicsoda a ragadozó? Érted, ő fog eljönni hozzád, az életedbe. Fényt hoz, vezet, küzd érted. Én ebből az egész bedrogozott látomásból ezt tartom a legfontosabbnak.

Igen, igen, igen. Nem új hapsi, hanem egy segítő, aki megvéd, és segít, hogy kapcsolatban maradjak Leventével. Amikor ezt elmondtam nekik, Erika és Gabriel sajnálkozva meredt rám. Aztán Gabriel megszólalt:

– Nem Leventéről van szó. Ő veled marad, darling. – Gabriel néha teljesen fölöslegesen használt angol és spanyol szavakat, nem tudtuk leszoktatni erről. – Hanem arról, hogy a ragadozó egy új világot hoz be neked. És igen, igen, lehet ez egy új férfi is, már miért is ne?

– Mert nem. – Ennyit mondtam, és tudtam, hogy nekem van igazam. Aztán eszembe jutott még valami. – Beleolvastatok már Az új spirituális kor–ba? – Ezzel a címmel jelentettük meg egy külföldi guru könyvét, aki arról ír, hogy mi lesz, ha eljön a „világvége”, vagyis mit jövendöltek a maják, és mi történik a világgal és benne velünk, emberekkel, ha eljön az a bizonyos dátum, amiről cikkezik a világsajtó. Mindketten a fejüket ingatták, bár Erika hozzátette, hogy neki muszáj lesz, még ha nem is érdekli a spiritualitás. – Na jól van. Szóval teljes döbbenetemre ő is azt írta, mint amit az az ingás nő mondott – világosítottam fel őket.

– Milyen ingás nő? – kérdezte Erika. Legyintettem – az ingás nőt már szinte el is felejtettem, de azt, amit mondott, megerősíti ez a könyv is.

– Az, aki azt mondta, hogy nyolc–tíz napon belül jön egy új férfi az életembe.

– Mikor mondta?

– Hát már biztosan letelt. Bőven letelt. Jó pár napja. De nem is ez a lényeg, mert az én életembe ne jöjjön senki – grimaszoltam. – Hanem azt mondta, hogy lesz valami új univerzum. Vagyis van. Ahová átmennek azok, akiknek jó a rezgésük. És ezt írja a könyv szerzője is.

– Uhhh – ezt mondta Erika.

– Drágám, te gáz vagy. Ezt tudnod kell. – Ezt mondta Gabriel. De én zavartalanul folytattam.

– Aki átmegy abba az új világba, annak jó lesz. Elmúlnak a fájdalmai, és minden könnyebben fog sikerülni – hadartam, amit a könyvben olvastam.

– Nem őrülhetsz meg – rázta a fejét Erika.

– Már megőrültél – bólogatott Gabriel.

– Valamiért szúr – mondta a mangalány, aki köszönés nélkül érkezett az üzletbe, egészen feldúltan.

– A szeme? – Ádám döbbenten nézte a lányt, akit valami nagyon felkavarhatott.

– Ha kiveszem, nem szúr. Ha berakom, szúr. Nyilvánvalóan a lencse a hibás.

– Lássuk – javasolta Ádám. – Vegye ki a lencsét, és én megnézem nagyítóval. – Odaadott a lánynak egy fertőtlenítős kézmosót, egy kis tálkát, amelybe fiziológiás sóoldatot töltött, és egy törülközőt. Amíg a lány a kontaktlencsével bajlódott, alaposan megnézte őt. Finom vonalú, szép, szinte még gyermeki arc, vékony testalkat. A lány egy kicsit a még bájos Angelina Jolie–ra emlékeztette, kevésbé neurotikus vonásokkal. Egy kék felsőt viselt, amin ezüst csillagok voltak, farmert és lapos papucsot. A lábujjkörmei sötétkékre voltak lakkozva.

Elvette a lencsét a tálkával együtt, és az erős fénynél alaposan megvizsgálta.

– Homokszem fúródott bele – mondta végül. – Vagy valami olyasmi. Ne hordja többé, ki kell dobni, mert ha viseli, irritálni fogja a szemét, és mindig begyullad.

– Van belőle még…? – A lány hangja ijedt volt, mintha az élete múlna azon, hogy kap–e új, vörös kontaktlencsét, vagy sem.

– Megnézem – bólintott.

– Jó lenne.

– Gondolom. – Kihúzta a fiókot, és addig kotorászott benne, amíg megtalálta ugyanazt a mintázatot. Most majd rendelnie kell belőle, ki tudja, lehet, hogy a mangarajongók sérelmesnek találnák, ha pont a Kainami–lencse fogyna el. Egy Kainami–rajongó nem fog Sharingan–lencsét vásárolni, gondolta. – Itt van. De sajnos csak párban adhatom.

– Nem baj. – A lány egészen felszabadult. Nagyot sóhajtott, mint aki megúszott valami szörnyűséget.

– Az iskolában is hordja?

– A héten vége az iskolának.

– …

– Ott nem hordom. De velem van, és utána beteszem – tájékoztatta a lány. Ádám már a nevére is emlékezett. Lili. Vagyis, ahogy az apjának mondta: nem Lili, hanem Lilian.

– Lilian – kockáztatta meg, hogy a „mangás” nevén szólítsa a lányt –, amikor fúj a szél, viseljen napszemüveget, ha bent van a lencse a szemében. Azzal megelőzheti, hogy megint homokot vagy port fújjon bele a szél, és esetleg tönkremenjen ez a lencse is.

A lány elmosolyodott.

– Tudja a nevemet?

– Igen, amikor a múltkor itt voltak, emlékeztette az apját, hogy nem Lili, hanem Lilian.

– Igen. Lilian. Szebb, mint a Lili, nem?

– Nem tudom – vont vállat a férfi. – Szerintem a Lili is szép név.

– Hm… Ha lett volna egy testvérem, akkor szerintem őt Anitának hívnák. Ebből lett a Lilian. Vagyis Lili és An.

– Ó. Nincs testvére?

– De van.

Na, ő tényleg bolond.

– És hogy hívják?

– Márknak.

– Hát… igen. – Ennyit tudott kinyögni, miközben lehúzta a lány kártyáját. Nem lepődött volna meg, ha le van tiltva a kártya, hiszen a lány vélhetőleg gyámság alatt van.

– De ha lett volna egy másik testvérem is. Ő lehetett volna Anita.

– Vagy úgy. – Hogyan kell társalogni egy bolond lánnyal? A terminál elfogadta a kártyát.

– Mindegy. Tudja, maga alapvetően olyan ember, akinek megnyílnak az emberek.

– …

– Nem tudom, miért, de ez az érzésem.

– Öhmmm…

– Jó lehet optikában dolgozni.

– Így alakult – felelte. Most kezdjen el mesélni ennek a bolond kis tininek arról, hogy valójában a szülei vágyát kezdte el megvalósítani, de aztán félúton kiugrott belőle, hogy később mégis visszatérjen? – Szerintem ne rakja be rögtön a lencsét. Kicsit pihentesse a szemét. Lehet, hogy irritálta a sérült darab, pihenjen az a szem egy–két napot. Adok egy tokot, abba belerakhatja a másik párat.

A lány, nem túl nagy kedvvel, de kivette az ép kontaktlencsét a szeméből, és belerakta a kis műanyag tokba, amit előzőleg kontaktlencse–folyadékkal töltött fel az optikus. Aztán zsebre vágta a bankkártyáját, elrakta a kontaktlencsés dobozt és a tokot, és elindult a kijárat felé. Az ajtóban visszafordult, és megszólalt:

– Tudja, maga egy kicsit olyan, mint az idomár.

– Idomár?

– Igen. Az oroszlánidomár. A Kainami–történetben.

– Hát… nem tudom. Nem ismerem a történetet.

– Kár. Szerintem érdekelné.

– Nem vagyok biztos benne. Egy ideje már nem olvasok képregényeket.

A lány váratlanul szélesen elmosolyodott.

– Ez nem olyan képregény – mondta. – Ez elvisz egy másik világba.

– Az emberek többségének elég az a világ, amiben él.

– Nem vagyok biztos benne. Ha ismernék azt a másik világot, akkor lehet, hogy oda vágynának – felelte a lány, és az optikus arra gondolt, hogy szegény vagy depressziós, vagy koravén, vagy mindkettő.

– Szerintem… – szólalt meg szinte akaratlanul – minden történet, amit olvas az ember, akkor jó, ha az alkotója meg tud teremteni egy olyan világot, amiben az olvasó benne él. Szerintem ez a titok.

– Ezt úgy mondta, akár egy író – nézett rá csodálkozva a lány, és elengedte az ajtókilincset. Hirtelen érdekes lett ez az ember, aki annyit tud a világról.

– Én csak egy optikus vagyok, és utoljára… már nem is tudom… egy Nick Hornby–regényt olvastam.

– És miről szólt az a könyv?

– Egy olyan fiúról, aki nagyon fiatalon összejön egy lánnyal, és mielőtt még feleszmélne, családot alapít vele. Aztán elválnak, mert még fel kell nőniük. Humoros, ironikus, szomorkás regény.

– És benne élt abban a világban, amikor olvasta?

– Én? Benne. Hát persze. Amíg olvastam.

– És… és… és… – a lány közelebb lépett, hagyta becsukódni az ajtót. – És azt érezte, hogy van valami köze a könyv főszereplőjéhez?

– Hát. Hogy is mondjam… – Ádám zavarban volt. Azt sem tudta, hogyan keveredett ebbe a szürreális helyzetbe, hogy regényt elemez egy ismeretlen, dilis, mangarajongó tinivel. – Szimpatikus volt, de nem éreztem, hogy közünk lenne egymáshoz.

– Szóval nem azt érezte, hogy akár magáról is szólhatna az a könyv.

– Nem. Nem mondanám, hiszen én már rég túl vagyok a tizenéves koron – mosolyodott el. – És nem alapítottam családot. Kamaszként sem.

– Ja. Hát igen. És azt sem érezte, hogy valamiért találkozniuk kellett: magának és annak a könyvbeli fiúnak?

– Biztosan kellett. Nem voltam túl jó passzban akkoriban. Elterelte a figyelmemet.

– Na ugye. – Nem lehetett tudni, hogy mire gondol a lány. – És gondol rá, hogy mi lehet most azzal a fiúval, a szereplővel?

– Nem, Lilian. Nem gondolok rá.

– Ó. Nem baj.

– Vigyázzon a szemére. – Most már elmehetne, gondolta Ádám.

– Tetszik, amit mondott, hogy vagy be tudunk lépni abba a világba, amit az író teremt, és akkor jó a könyv, vagy nem, és akkor fölösleges volt megírni az egészet.

– Lilian, én nem vagyok irodalomtanár.

– Jól van. Az jó. Nem szeretem a magyartanáromat. De nem is ez a lényeg. Hanem az, hogy maga egy kicsit olyan, mint az az idomár.

– …

– Nem tudom megmondani, hogy milyen értelemben.

– Hát… nem tudom, ez jó–e, de köszönöm.

– Viszlát – mondta a lány, és kisétált az ajtón. Ádám csodálkozva nézett utána, és csak később jött rá, hogy elfelejtette megkérdezni tőle, hogy járt–e mostanában a Margitszigeten.

– Bocsánat. Jesszusom, bocsánat! – A sovány testalkatú, hullámos hajú nő, aki felugrott a villamosra, nem győzött elnézést kérni Liliantól. A lány bosszúsan nézett a nőre, akinek a súlya egy rémisztően hosszú pillanatig ránehezedett az ő nagylábujjára, és le is horzsolta róla a bőrt. – Nem volt szándékos.

– Semmi baj – felelte udvariasan Lilian, és rávillantotta vörös tekintetét. (Mert persze az optikus figyelmeztetése ellenére már a sarkon berakta a lencsét a szemébe – csak nem fog úgy mászkálni, hogy az egyik szeme vörös, a másik sötétbarna!) A nő nem ijedt meg az izzóvörös írisztől, hanem még egyszer elnézést kért. Lilian pedig benyúlt a hátizsákjába, kihúzott egy tokot, és elővette az újonnan rendelt napszemüvegét, amit, ha feltesz, az anyja szerint úgy néz ki, mint egy ufó.

Leszállt a Moszkván (bár még csak tizenhat éves volt, de neki ez már mindig Moszkva tér marad, az új nevét hirtelen fel sem tudta volna idézni), aztán átszállt, hogy átdöcögjön a Hűvösvölgybe.

– Mit tervezel a nyárra? – Az anyja ezzel a kérdéssel fogadta.

– Eszter meghívott magukhoz egy hétre Gárdonyba – vonta meg a vállát. – Másról nem tudok.

– Mit szólnál, ha közösen elmennénk nyaralni?

– Mindannyian? – hökkent meg a lány. Az anyja elmosolyodott.

– Igen.

– Te is jössz? – Még mindig hitetlen volt a hangja. Anyja, a Hófehérke rámosolygott.

– Igen.

Na, basszus, hát ez ám a nagy fejlemény! Hófehérke kimozdul otthonról. Lilian nem tudta, mit mondjon. Szerette az anyját, de valahol mélyen sejtette, hogy a nőnek van egy olyan, mindenkitől rejtve maradt sötét oldala, ami talán jobb is, ha soha nem kerül felszínre. Az anyja mindig az a földönkívüli tündér volt, akiről a lány nemigen értette, hogyan került a családjukba, nem tudta, miről álmodik, és azt sem, hogy miként érez irántuk. Emlékezett rá, hogy az anyja régen is csak ritkán simogatta meg. Emlékezett, hogy néha bebújhatott az ágyba mellé, a paplan alá. Emlékezett, hogy tőle kapta a reggeli kakaót, hogy ő vitte először óvodába, és arra is, hogy sokáig ugyanúgy az anyjának tekintette őt, mint más gyerek a saját anyját. De aztán történt valami, és attól kezdve az anyja távoli lett, törékennyé vált, sejtelmessé, akár mintha mesefigura. Egy ember, aki másképp működik, mint ahogyan megszokta, és másképp, mint a többiek. És le merte volna fogadni egy nagyobb összegbe, hogy Márk is érzi, hogy az anyjuk inkább mesehősszerű jelenség, mint anya.

– Oké – nyögte, és tágra nyílt szemmel fixírozta az anyját.

– Szép az új, piros szemed – lepte meg újból az anyja. Jesszus. Mi történt vele? Pszichoterápián járt, és házi feladatot kapott? Lilian emlékezett rá, hogy legjobb barátjának, Daninak a szülei egy időben terápiába jártak, gondolván, hátha megmenthetik a házasságukat, és folyton olyan feladatokat kaptak a terapeutájuktól, hogy dicsérjék meg egymást, gratuláljanak a másik sikeréhez, és a többi. Akadt olyan házi feladatuk is, hogy a gyerekeiket kellett megdicsérniük. Vajon az anyja ezt kapta feladatul, vagy mi lelte?

– Tényleg? – kérdezett vissza.

– Hát… nem tudom – mosolyodott el az anyja. – A maga nemében… szép. Valóban. – És tovább mosolygott. Lilian résen volt. Biztos valami kedélyjavítót szed. Naná, ő már minden trükköt felismer, nem lehet zavarba ejteni.

– Toshio Kainami – csúszott ki a száján.

– Nem tudom, de a piros szeműek között biztosan te vagy a legszebb – pillantott rá derűsen az anyja. Aztán megsimogatta a haját. Hozzáért Lilianhoz! És még mindig az arcán volt az a szokatlan mosoly.

Lilian agyán átfutott, hogy olyan az anyja, mintha egy hosszú, mély álomból ébredne. Mintha kicserélték volna. De ez csak egy múló gondolat volt, nem is akarta komolyan venni, hiszen már annyi mindent látott… annyiszor megtörtént, hogy hinni akart abban, hogy minden rendben lesz. Mostanra, hogy elfogadta: az anyja ilyen – már nem akart és nem is mert volna illúziókat táplálni magában. Az anyja távoli, tünékeny, törékeny, távolságtartó és hideg Hófehérke. És kész. Ettől még szeretheti őt.

– Hová megyünk nyaralni? – kérdezte végül, bár azonnal arra gondolt, hogy ez is csak egy pillanatnyi álom, nem mennek ők sehová.

– Nem tudom. Külföldre valahová, jó?

– Pffff… – ennyi jött ki a száján az izgalomtól. Bármilyen hihetetlen is, két bécsi utat leszámítva (ahová az apjával ment) Lilian még nem járt külföldön.

– Majd kitaláljuk. Te is javasolhatsz helyszíneket.

Jesszusmária, ő is javasolhat. Csak hát ez is egy futó hangulatváltozás. Nem fogja beleélni magát, mert aztán megint pofára esik. De azért fülig ért a vigyora.

Miután Toshiót hazaengedték a kórházból, egy napon ismét megjelent nála az idomár. Nehéz nap volt, az iskolából hazafelé egy csapat fiú – a párhuzamos osztályból – megtámadta őket, Toshiót és néhány barátját. Elintézetlen ügyük volt Toshio legjobb barátjával, és így gondoltak revansot venni. Amúgy sem kedvelték egymást: egyikük egy testes fiú volt, aki mindig mindenkibe belekötött, a többi a sleppje, a nagyszájú, kötözködő csapat, akik valamiért mindig a gyengébbeket szívatták. A suli utcájának sarkán lesből ugrottak elő a támadók, husángokkal felfegyverkezve. Toshióék hárman voltak, a támadók öten.

Amikor Toshio megkapta az első ütést a vállára, érezte, hogy valami történik benne. Nem tudta megfogalmazni, pontosan mi változott meg, de mintha zsibbadni kezdett volna minden porcikája. Elkapta és megdobta a támadóját – nem véletlenül kezdett harcművészetet tanulni, jól mondta az idomár, valóban szüksége van erre a képzésre –, de a dagi hátulról, lesből egy új csapást mért rá, valahová a háta közepére.

Toshio testében a zsibbadás forrósággá, majd égő érzéssé változott, és hirtelen úgy érezte, mintha földöntúli erő és energia költözött volna belé. Mintha új testet kapott volna.

Az erő, ami beleköltözött, megmentette társait az ütésektől. Toshio egy pillanat alatt elintézte a támadóit, lefegyverezte őket, és puszta erejével a földre kényszerítette mindőjüket. Csak amikor végzett, és társai döbbenten néztek rá, akkor tekintett végig a földön fekvő ellenfeleken. A dagi arca vérben úszott, több foga is kitört, a többiek szemében rettegés tükröződött.

Toshio újra érezte a zsibbadást, aztán lassan mintha kezdett volna kihűlni legbelül. Pár másodperc alatt visszatért a normális énje, és ő is elcsodálkozott azon, hogy mit művelt az ellenfeleivel.

Csendben gyalogoltak hazáig. A barátai valószínűleg még nem ocsúdtak fel a sokkból, és egyelőre meg sem merték kérdezni, hogy mi is volt ez. Toshio pedig azon gondolkozott: mi történhetett. Mert hogy nem a saját erejével győzedelmeskedett, abban bizonyos volt.

Este pedig meglátogatta az idomár.

– Az oroszlán kitört belőled – kezdte bevezetés nélkül. – Kontrollálatlanul kitört. Meg is ölhetted volna a támadóidat.

Toshio hallgatott. Nem érezte bűnösnek magát, hiszen azt sem tudta, valójában mi történt, hogyan borult el ennyire az agya. Mintha szemlélője lett volna a történteknek.

– Meg kell tanulnod kontroll alatt tartani az oroszlánt. Meg kell tanulnod szabályozni az erejét. Meg kell tanulnod hallgatni a benned élő ikertestvéredre – sorolta az idomár. – Sok mindent kell tanulnod, és óvatosnak kell lenned. Van egy azonnali tanulnivalód…

– Elfáradtam – vetette közbe a fiú.

Az idomár a fejét rázta.

– Nem baj. Van egy módszer, amivel átjuthatsz egy párhuzamos univerzumba, és megóvhatod magad sok mindentől.

– De mire jó ez nekem?

– Vészhelyzetben jól jöhet. És akkor is, ha a már említett módon nem tudsz kapcsolatba lépni az ikertestvéred benned élő lelkével. Másrészt másokat is átvihetsz magaddal. Viszont nagyon jól meg kell tanulnod a módszert, mert ha valami hiba történik, akár ott is ragadhatsz.

– A módszer a következő. Bárhol megteheted, ez a lényege – magyarázta az idomár. – Csak keresned kell hozzá egy ajtót. A legeslegközelebbi ajtót. Megfogod a kilincset, és amikor nyitod az ajtót, a teljes súlyoddal, mintha repülnél, átlendülsz rajta, és közben fogod az ajtó másik oldali kilincsét. Ennyi. Átjutottál, és hirtelen megváltoznak az energiaviszonyok.

– És aztán? – kérdezte Toshio.

– Ugyanitt leszel, de egy ideig nem hatnak rád a negatív erők. Viszont nemsokára vissza kell térned, bármilyen csábító is az a másik világ, mert ha sokáig nem térsz vissza, ott ragadhatsz. És idővel ott még nagyobb veszélyek várnak rád. Ez ideiglenes segítség, Toshio. Segítség, hogy találkozhass az ikertestvéreddel, és hogy megmenekülhess az azonnali veszélyek elől.

– Hogy jövök vissza?

– Úgy, ahogy bementél, csak ellenkező irányban. A lényeg, és ez nagyon fontos: ugyanaz a kijárat, ami a bejárat volt. Nem találhatsz másik kijáratot, mert nincs másik kijárat. Csak egyetlen ajtó van, az, ahol belépsz a másik világba. Magaddal vihetsz másokat, ha átlendülés közben hívod őket. Vannak még szabályok, de azt hiszem, elsőre ennyi elég.

Lilian a japántanárával szóról szóra lefordíttatta ezt a füzetet, amelyben a dimenziók közötti átjutásról van szó. Fontos ez a rész, tudta. A japántanár azt mondta neki, ez a manganyelv nemigen alkalmas arra, hogy „általános” japán társalgást tanuljon, ez a tizenévesek nyelvezete, ráadásul egy képregény szövege még csak nem is olyan részletes, mint egy regényé, úgyhogy inkább hagyományos nyelvkönyvből kellene tanulnia, de végül megértette, hogy a lány a tizenévesek társalgási nyelvére kíváncsi. Végül is alapnak ez is jó, mondta neki.

Lilian többször is megpróbálta az átkelést, de persze semmi sem történt, még a múltkor sem, éppen úgy nem, mint a teknős szóra bírásakor.

Ám most, hogy az anyja meglepően jókedvű és beszédes volt, pluszenergiát nyert, és úgy döntött, hogy tesz egy újabb kísérletet.

A szobájából nyílt a saját fürdőszobája, a nevetséges rózsaszín csempével (az apja megígérte, hogy átcsempézteti, de abba nem akart belemenni, hogy sötétkék legyen minden, a csempétől a kádon át a vécéig bezárólag), a fehér kis sarokkáddal, amelynek fúvókái is voltak, így pezsgőfürdőzni is lehetett benne, a sarokba felszerelt minitévével, a hatalmas tükörrel, amibe Lilian csak elvétve nézett bele, amikor igazán dögös cuccba öltözött, és sminkelnie is kellett hozzá; a többsoros fürdőszobapolccal, és a vécével, amelynek a fedelét legalább már sikerült sötétkékre cseréltetnie, bár az anyja szerint egyáltalán nem illett a fürdőszobához.

Fogta a kilincset, és egész súlyával ránehezedett, miközben lendült. Danira gondolt, mint mindig, hogy menjen át vele, aztán arra a másik emberre, akit már a múltkor is át akart vinni, az optikusra, és a végén beugrott neki annak a nőnek a képe, aki délután a villamoson rálépett a lábára. Mindez villámgyorsan történt, aztán már majdnem ott is volt a fürdőszobában. A másik kezével egészen rutinosan elkapta az ajtó túloldali kilincsét – begyakorolta már –, aztán amikor átért, becsukta maga mögött az ajtót.

Ott volt a fürdőszobájában, és minden ugyanolyan volt, mint annak előtte.

Sejtette, hogy most sem sikerült. Toshio Kainami története csak mese, gondolta lemondóan.

A lendüléstől és a saját súlyától egy kicsit fájt a keze, és mintha zsibbadni kezdett volna a karja, aztán zsibbadás járta át az összes porcikáját, de amint észrevette, már el is múlt. Nyilván csak képzelődött. Aztán arra figyelt fel, hogy megváltozott valami a fürdőszobában. Ült a vécédeszkán, tudva, hogy semmi sem történt, amikor észrevett valami különöset. A polcokkal volt baj. Esküdni mert volna rá, hogy eddig párhuzamosan álltak, de most az egyik mintha elmozdult volna a helyéről, és eltartott a másiktól. Mintha csak kibillent volna onnan, ahol mindig is állt.

Második rész

1.

Drága kislányom!

Te nem beszélsz anyáddal. Sosem érsz rá, de ha mégis, akkor csak az időjárás meg egyéb felszínes témák kerülnek szóba köztünk, és hidd el, nemcsak te tudod, hanem én is, hogy Budapest és Siófok időjárása között nincs olyan rettenetesen nagy különbség. Beszélgetve a húgoddal, arra jutottunk, hogy biztosan nehezedre esik velem, velünk, a szüleiddel őszintén beszélned, mert valamiért emlékeztetünk arra a szörnyű időszakra, amin veled együtt átmentünk, és mivel nem keveredtél még ki belőle, és jó eséllyel nem is fogsz, nekünk kell valamit kitalálnunk. Úgyhogy Angival beszélgetve az az ötletem támadt, hogy inkább e–maileket fogok neked írni, amiben őszintén beszélhetünk (ha válaszolsz rájuk), és telefonon meg személyesen folytathatjuk azt a felszínes kommunikációt, amit az utóbbi hónapokban. Mit szólsz? Tetszik az ötlet? Szerintem nagyszerű.

Látod, jól ismerem már az internetet, nagyon örülök, hogy apádtól megkaptam ezt a „táblát”, vagyis a kis táblagépemet karácsonyra – szerintem ezt észre sem vetted, de nem rovom fel neked, volt más problémád –, mert ezen sokkal könnyebben bejön minden, mint azon a nagy asztali számítógépen. Csak hát írni nehezebb rajta, de nyugi, van időm.

Nem is mondtam, hogy beléptem egy csoportba. (Más nem tudja, ne mondd el a testvéreidnek vagy apádnak, mert a végén még azt hiszik, hogy társkeresőzöm, vagy hogy nevezik az ilyen internetes dolgokat.) Ebben a csoportban szenvedélybetegek családtagjai vesznek részt, és egy–két hivatásos segítő. Ez egy internetes csoport, nagyon érdekes emberekkel. Például az egyik fickó felesége vásárlásmániás. Múltkor vett egy táskát titokban, abból a pénzből, amit a férje a gyerek iskolai befizetésére adott neki, és eldugta a szennyesládába. A férje megtalálta, aztán szembesítette vele, és a táskát végül megvette a férfitól az egyik alkoholista csoporttag felesége. Azóta a boltkóros asszony vásárolt hét (7) laptoptáskát, amit a mosógépbe dugott el, és aztán be is indította. Mindegy, a férje, miután felfedezte (még centrifugálás előtt) a táskákat, egyet száradás után eladott egy volt kajafüggő feleségének, és már bejelentkezett egy játékszenvedélyes hapsi testvére, meg egy kardiófüggő lány apja két másikra. (Olcsón adja a fickó a táskákat. Amúgy a felesége nem csak táskákat szokott venni, de most valamiért ezekre állt rá. Alig várom, hogy rákapjon az abroszokra, tudod, nekem az a mániám.) Nagyon jól érzem magam köztük, félelmetes történeteket olvasok, és ilyenkor mindig megnyugszom, hogy a mi családunkban nincs nagy baj, legfeljebb a bátyád szexfüggő, bár a többiek efelől nincsenek meggyőződve. Mármint a csoportban.

Attilát próbálom rávenni, hogy jelentkezzen a nyári színi szakkörbe, amit felnőtteknek hirdettek. Még mindig nem tettem le róla, hogy a színház– és munkaterápia képes lenne kigyógyítani őt a függőségéből. És ugye a bankban nem szakad meg a munkában. Mostanában állandóan ír. Nem tudom, mi lehet az, de egyik nap megpróbálok belelesni, amikor nem lesznek otthon. (Nem mondhatod meg nekik, hogy a vészhelyzetre átadott kulcsukat ilyesmire használom, másrészt viszont ez igenis vészhelyzet.) Nem tudom, hogy áll a házasságuk. Pedig naponta többször is megkérdezem Attilától: kétszer felhívom ezzel a kérdéssel a munkahelyén, és amikor hazaér, a kertben is megkérdezem, de csak annyit mond, hogy „dolgoznak rajta”. Szerinted ezt hogy kell érteni?

Anna, drágám, nagyon jó lenne, ha találnál magadnak valami elfoglaltságot. Olyan időtöltést, ami eltereli a figyelmedet a gyászról és önmagad ostorozásáról. Nem kéne neked egy kutya? Bogyót nagyon szereted, tudom. De őt már nem adhatjuk neked. Túl öregecske ahhoz, hogy elviselje a helyzetváltozást, meg aztán a te kajádat – már ne haragudj – nem is enné meg. A szomszédban (Boriéknál) nemrég születtek kis vizslák. Azt állítja, hogy fajtatiszták, de ha nem, akkor is annyira édesek, másrészt meg fene bánja, ha korcsok is! Legalább még inkább életképesek lesznek. Szerintem szükséged lenne egy kiskutyára. Már ki is néztem neked egyet, egy kislányt. De ha fiút akarnál, az sem gond, mert tizenegyen vannak, lehet válogatni. Az biztos adna elég elfoglaltságot. Angéla mondta, hogy szerinte még mindig nem érzed a fizikai fájdalmat. Ezzel foglalkoznunk kellene, nem gondolod? Vid is megmondta, hogy rettenetesen veszélyes, ha ez a probléma hosszabb távon megmarad. Megégetheted magad, nem jelez a szervezeted, ha túlterheled, nem tudod, mikor kell pihenned, nem veszed észre, ha elvágod a kezed, ha leégsz a napon, és még sorolhatnám. Amikor Levente elvesztése után észre sem vetted, hogy az esésed következményeként eltört a kezed (jó, megrepedt, de akkor is), az már nagyon erős figyelmeztető jel volt. Egy alapos kivizsgálásra szükséged lenne. Ezen gondolkodjunk el mindketten.

Az a rossz hírem van, hogy a testvérem (Mariann, de hát ki más is lenne) fia (Andriska) két hetet fog nálunk tölteni. LEGALÁBB! Ezt azért írtam csupa nagybetűvel, mert Mariann is így mondta, kihangsúlyozva, hogy ez a minimum. LEGALÁBB két hetet kellene nyaralnia a gyereknek a Balatonnál, hogy elmúljanak a pattanásai. Igen, igazad van, ezt az információt is írhattam volna csupa nagybetűvel, mert hát sok különös okról hallottam már, amiért valaki a Balatonnál akar nyaralni, de speciel a pattanásmentesítés sosem szerepelt köztük. Andriskát a futó karácsonyi találkozásokat leszámítva utoljára tíz éve láttam, amikor szintén nálunk nyaralt, tudod, amikor ti felléptettétek abban a házi cirkuszban a tökkelütött húgoddal, pedig, és most számolok utána, te akkor már huszonhat éves voltál! És még nem nőtt be igazán a fejed lágya. Na mindegy, tehát Andriska most tizennégy éves, vélhetően csupa pattanás, és feltételezem, hogy megmaradt olyan rövid a karja, amin akkor sokat röhögtetek azzal az eszehagyott testvéreddel, és hát az egészben az lesz a legfurcsább, hogy nálunk fog lakni. Amikor apádat kérdezem, hogy mégis, milyen programot találjunk ki neki, ő (apád) a vállát vonogatja, hogy legyen elég a Balaton, főleg, ha az a pattanásokat is gyógyítja. Már szóltam Anginak, hogy költözzön haza pár hétre, mégiscsak közelebb áll korban Andriskához, mint mi, de azt válaszolta, hogy „inkább a halál”, és őt ismerve ezt komolyan is gondolta. De azért nem adom fel, mert szerintem neki is ki kell vennie a részét a családi feladatokból. (Ezt nem szemrehányásképpen mondom, nem akarom rád testálni Andriskát, mert te most még amúgy is veszélyes vagy önmagadra, nem kell ezt fokoznunk.)

Szóval nálunk ez a nagy bazi helyzet, hogy apádat idézzem, és változatlanul reménykedem benne, hogy azért pár hetet itthon tudsz tölteni a nyárból.

Az a pszichológiai könyv, amit hoztál, nagyon érdekes volt. Hogyan terrorizáljuk a családot?, vagy valami efféle címe volt, igyekszem ötleteket meríteni belőle. (Na jó, ne aggódj, azért mindenki túl fogja élni.) Meg az a külföldi szakács is jó könyveket ír, kár, hogy itthon semmilyen hozzávaló nincs az ételeihez, és most nem is a langusztára célzok, hanem például a kaffírlájm levélre meg az édesbazsalikomra, meg ilyenekre. Hozhatnál frissebb könyveket is a kiadóból, esetleg regényeket is, mert már nincs itthon olvasatlan, és jól jön egy érdekes könyv a hosszú estéken.

Na szóval jó lenne, drágám, ha visszatalálnál az életedbe, és nem keserednél meg teljesen. Igaz, hogy már harminchat elmúltál, és ez azért már nem a legszerencsésebb kor az újrakezdéshez, de még sok minden előtted van, és talán még boldog is lehetnél, ha hagynád.

Várom válaszodat, de leginkább azt, hogy újra láthassunk apáddal. Remélem, hogy híztál egy kicsit, mert legutóbb már olyan voltál, mint egy csontváz. Sokkal szebb vagy, ha egy kicsit kikerekedsz! Nézd meg a húgodat (Angélát!). (Azért olyan dagi ne legyél, mint Bori a szomszédban. Az már túlzás lenne.)

Sokszor csókol anyád (és apád).

– Szerinted magára talál valaha is? – kérdezte Gabriel Erikától.

– Mire gondolsz?

– Hát arra, hogy egyre furábban viselkedik. Most magához vette azt a fordításra váró könyvet, tudod, valami amerikai fószer írta arról, hogy hogyan hoz egyensúlyba a sokkterápia, vagy mi a jó ég. Nézned kell a kefélő elefántokat, ahogy belemerülsz a látványba, megjönnek a nagy igazságok valahonnan. Meg bele kell feküdnöd egy kád hideg vízbe…

– Miről beszélsz? – meredt rá Erika.

– Nóra akarja kiadni. Nagy balhé volt belőle kint, abszolút kókler a fickó, de vették az emberek, mint a cukrot.

– Nem hiszem, hogy el akarná olvasni. Biztosan csak odébbrakta.

– De azért kimozdíthatnánk a tespedésből. Nem hiszem, hogy tartaná a kapcsolatot a barátnőivel. Állandóan letagadtatja magát… veled nem?

– Idő kell neki.

– Hát én meg azt mondom, hogy mozdítsuk ki. Vigyük el táncolni, esküszöm, hogy jó táncos vagyok – mozgatta meg a csípőjét a fiú. Erika elmosolyodott.

– Hagyd már. Nem akar emberek közé menni.

– Vigyük el vacsorázni. Hívjuk el a két barátnőjét. Vezessük vissza az életbe.

– Mit szervezkedtek? – Anna lépett be a tárgyalóba, ahol Gabriel és Erika borítóterveket nézegetett. Legalábbis amikor Anna belépett, gyorsan maguk elé kaptak egy kinyomtatott lapot, és úgy tettek, mint akik elmélyülten tanulmányozzák. Erika vetett egy futó pillantást a lányra, akin látszott, hogy ma is azt vette fel, ami a ruhásszekrényben a legkönnyebben elérhető volt számára. Régen legalább a színeket összehangolta, gondolta. Most viszont barna terepnadrág és zöld póló volt rajta, úgy nézett ki, mint aki tölgyfának öltözött. – Tudom, hogy rólam beszéltek.

– Olyan vagy, mint a nagyanyám – pillantott rá Erika. – Ő is mindig azt hiszi, hogy róla van szó.

– Elhallgattatok! És már az előbb is, bent, a szobában, amikor anyám levelét olvastam, sugdostatok…

– Azt súgtam, hogy pisilnem kell – sóhajtott Erika. – Ne haragudj, hogy nem jelentettem be hangosan.

– De most is elhallgattatok, ahogy beléptem.

– Gabriel arról beszélt, hogy van valami borzalmas könyv, ami Amerikában fergeteges siker volt, és ami azt írja, hogy kefélő elefántokat kell nézned, hogy az életed egyenesbe jöjjön.

– Ti megbolondultatok.

– Ne mondd, hogy nem ismered a könyvet. Nóra állítólag ki akarja adni.

– De az nem a kefélő elefántokról szól! Van benne egy részlet, hogy bármivel elterelheted a figyelmedet a… problémádról – fejtegette Anna –, akár azzal is, hogy kefélő elefántokat nézel, vagy jeges fürdőt veszel, vagy a barátaid gondjával foglalkozol.

– Mondtam, hogy azt tanácsolja, hogy kukkold meg a kefélő elefántokat – vetett diadalmas pillantást Gabriel Erikára.

– Ó, de hülye vagy. – Anna a fejét rázta. – Na mindegy, tudom, hogy rólam beszéltetek.

– Oké, mami. Eljössz velünk vacsorázni egyik nap?

– Nem hinném.

– Anna–napot ünnepelünk.

– Jövő hónapban lesz a névnapom, de semmi kedvem ünnepelni.

– Mindegy, sweetheart. Akkor neked majd hozunk pár fotót a kefélgető elefántokról, de eljössz velünk vacsorázni – közölte Gabriel határozottan. Amikor Anna kiment a szobából, Gabriel suttogni kezdett:

– Ugye mondtam. Úgy csinál, mint akit nem érdekel az a könyv.

– De hát lehet, hogy nem is érdekli.

– Mégis tudja, hogy miről szól!

– És akkor mi van? Az ő dolga a fordítási jogok letárgyalása.

– Az van, hogy feleslegesen viszi haza, mert sajnos eddig nem hatott nála a sokkterápia.

– Mire célzol?

– Hát hiába tettem fel a Facebook–oldalunkra azt a felhívást, hogy küldjenek a címére kéziratokat.

– Te posztoltad ki ezt a hülyeséget?!

– Igen. Sokkterápia, érted. A kéziratok elvonják a figyelmét a fájdalmáról. Legalábbis így gondoltam.

– Soha ne áruld el neki, hogy te voltál. So–ha.

– Miért?

– Mert körbedobál késekkel, vagy ami még rosszabb, szándékosan elvéti…

– Dobáljon körbe. Már mióta kérjük hiába, hogy mutassa meg a tudását…

– Hát én nem állnék oda a helyedben. Így sem, de úgy aztán végképp nem, ha megtudja, hogy te követted el ellene azt a merényletet. Már a szerver is leállt a kéziratdömping miatt… esküszöm, a saját tizenéves fiam is bejelentette, hogy elküldi a kiadónak a kéziratát. Alig tudtam leállítani.

– Van kézirata?

– Szerintem nincs, de ez őt nem zavarja. Valami hülyeséget biztos kitalál, aztán beküldi. Mivel állandóan a szex körül forognak a gondolatai, szerinted miről fog írni?

– Legalább kiírja magából, és nem lesz frusztrált.

– Hülyeség volt kiraknod azt a posztot. – Erika megrázta a fejét. – De lehet, hogy a közös vacsora jó ötlet. A gyerekeim úgysem hiányolnak, imádják az anyamentes órákat. Azt hiszem, nem fogják bánni, ha lesz egy szabad estéjük.

– Ott az apjuk.

– Azt sem venné észre, ha elefántok kefélnének a gyerekszobában.

Anya, nem kell kutya! Ne mesterkedj ilyesmiben. Nálam rossz sora lenne. Nem kell! Nem hozhatom be a munkahelyemre! Kérlek, ne. Meg aztán elkapná a parvót meg a szopornyicát, és én azt már nem bírnám elviselni. Majd írok. Csók. Anna.

Van már védőoltás parvó és szopornyica ellen. Most nem írok többet, mert átszaladok a testvéredhez (Attilához), Lidi és a gyerek elment valahová, megpróbálom kiszimatolni, mit írogat folyton a bátyád. Hamarosan jelentkezem. Csókol anyád.

Anya! NEM KELL KUTYA!

– Egy csomószor arra gondolok, hogy jobb lenne, ha inkább váratlanul megállt volna a szíve, vagy leesett volna egy tízemeletes ház tetejéről, vagy valami hasonló, neki is jobb lett volna, és nekem is – suttogtam a telefonba.

– Pancsi, tudom, de hidd el, az sem lett volna jobb. Nem tudtál volna felkészülni, ő sem… és nem lett volna lehetőséged semmiféle búcsúzásra – felelte Angi lágyan. Hihetetlen, hogy a nap bármely szakában képes időt szakítani rám. Régen folyton lecsapta a telefont, ha valami érdekes elvonta a figyelmét, vagy egyszerűen fel sem vette, ha hívtam, sőt, néha visszahívni is elfelejtett.

– De nem volt erőm elbúcsúzni… – Már a sírás kerülgetett. Pedig a munkahely tabu. Itt nem sírhatok. De kit érdekel? Aztán felnéztem, és láttam, hogy a főnöknőm, Nóra áll az ajtóban. És, esküszöm, tojástartó dobozokból készült mellényszerű förmedvényt viselt a blúza fölött. Eltátottam a számat, miközben észrevétlenül megtöröltem a szememet. Átfutott a fejemen, hogy valami történt a látásommal, de ez az érzés nem a tojástartó dobozok miatt rohant meg, aztán visszatértem a húgomhoz. Szorosan markoltam a telefont.

– De igen. Az megtörtént… Mi van? Itt vagy még?

– Itt. Nem fogod elhinni – feleltem, amikor Nóra eltűnt a látóteremből –, de a főnöknőm ezúttal tojástartó dobozokat hord magán.

– Úgy érted, hogy a fején egyensúlyozza őket, mint azok a… balinéz asszonyok?

– Nem, baszki. Mellényt varratott belőlük.

– Szólj neki, hogy ehhez ÁNTSZ–engedély kell. Egy két lábon járó szalmonellaforrás!

– Uhhh. Na jól van. Leteszlek. Muszáj valami japán történetet olvasnom, ezt akarja megvetetni velem.

– Nahát. Megtanultál japánul?

– Angolul olvasom. Amúgy képregény. Érdekel?

– Nem sikerült még ennyire leépülnöm. De ki olvas ilyen szarságot?

– Ha engem kérdezel, senki. Szerintem Nóra be akarja bizonyítani, hogy bármibe fog is, sikerre viszi.

– Akkor érdemes lenne az öltözködésével kezdenie. Javasold neki – vihogott Angi. Szerintem örült, hogy más témát találtunk. Tudom, hogy súlyosan megterhelem őt is és Erikáékat is a problémámmal, már amennyiben ez a kifejezés helytálló lehet, és magamban – bármilyen undokul viselkedem is velük időnként – nagyon hálás vagyok nekik azért, mert próbálják tartani bennem a lelket. Andinak és Theónak is hálás vagyok, de velük egyelőre nem tudok beszélni, és ezt szerintem megértik.

Aztán újra belekezdtem a mangába, hogy legalább valami fogalmam legyen a sztoriról, mielőtt elmondom a véleményemet Nórának és a „vezérkarunknak” a tervezett kiadásról. De nem tudtam túl sokat olvasni, mert az egyik magyar szerzőnk beállított, és iszonyú cirkuszt rendezett Tardainál (persze Nórához akart bejutni, de őt ilyenkor a kulcsra zárt ajtaja védi, és azt kell hazudnunk a váratlanul beállító szerzőknek/grafikusoknak, hogy Nóra nincs bent a héten). Tardai a mindenható pénzügyesünk, és nála kezdett balhézni a szerző holmi, szerinte hibásan elkészített fogyásjelentés és elszámolás miatt. Erikával és Gabriellel szinte levegőt sem mertünk venni, hogy halljunk valami töredéket a beszélgetésből.

„…mert az előző jelentéshez képest csak háromszáztizenhat példány ment el, a kereskedők szerint rengeteg fogyott az elmúlt hónapokban is…”

„…és én utánanézek, nyugodj meg…”

„…mindenki mondta, hogy ne ide… mert itt ez van… csalás…”

„…csak képzeled… az ember téved… ha dolgozik… utánaszámolunk…”

Jesszusom. Az ordítozás egy ajtóval odébb folytatódott, ahonnan már nem szűrődött ki érthető szöveg. Azon tűnődtem: vajon igaz–e, amit suttognak? Erikával és Gabriellel néha szóba mertük hozni ezt a – munkahelyünkön – tabunak számító témát, de csak akkor, amikor Vadász, Tardai és a többiek nem hallhatták, vagyis valamelyik kávézóban, vagy telefonon (de csakis az otthoninkon, a vonalason, mert a céges mobil sosem biztonságos – Gabriel túl sok kubai történetet hallott, és lelki szemei előtt mindig poloskákat lát az irodában, sőt, egyszer fél éjjel poloskákat kerestünk, bár egyikünk sem tudta, pontosan hogy nézhet ki egy lehallgató, de Gabriel akkori fiújáról Vadász mindent tudott, és ennek kicsit becsiccsentve, egy bulin hangot is adott), de sosem láthattunk tisztán.

Mindegy, végül is ez nem a mi dolgunk, de tény, hogyha ez a szerzők paranoiája, akkor ragályos lehet, mert előbb–utóbb mindegyiknek van egy–két ilyen nagyjelenete. Aztán a többség megnyugszik, ilyenkor nem tudni, mi történhetett odabent; van viszont, akivel többet nem dolgozunk, de annak nyilván megvan az oka, és mi nem kérdezősködtünk. Azt a szerzőt, aki nem nyugszik meg, központilag „utálni kell, mert elszállt, és végül elhitte magáról, hogy tud írni, holott mindent nekünk köszönhet a tehetségtelen, hálátlan pancser” – ez az utálatra és, lehetőség szerint, a (volt) szerző lejáratására való felszólítás parancs, ami nyilván Nóra és Tardai fejéből pattan ki (de nekünk eszünk ágában sincs utálni őket, felszólításra semmit sem teszünk).

Most ez az üvöltözés mindenesetre – pláne, hogy egy sikeres pszichológust hallhattunk kiborulni – kicsit feldobta a napunkat. Főleg Gabrielét, akit Vadász és Tardai egyformán utált, és az érzés kölcsönös volt. Engem sem Vadász, sem Tardai nem érdekelt különösebben, Erikát pedig túlságosan lekötötték a családi történései és a fiúk táborozásos ügyei ahhoz, hogy belefolyjon ezekbe a sztorikba. Jó, egy zaftos pletyka mindig felviszi egy kicsit az adrenalinszintet és felpörgeti a munkát, és most nekem el is terelte a figyelmemet magamról meg anyám kutyaötletéről.

– Nem hallottatok semmit. – Tardai az után nyitott be a szobánkba, amikor már elült a vihar, és némileg megháborodott tekintettel figyelmeztetett bennünket az alapvető szabályra, amit ő hozott Nórával. Felnéztünk, én már a cuccaimat pakoltam. Mindig bebizonyosodik, hogy otthon tudok a legjobban olvasni (de ez mostanában nem igaz, főleg nem a képregényekre). Nem válaszoltunk Tardainak. Mivel ő utalja a fizetésünket, tehát tőle függ az életünk, és ezzel ő rendre vissza is él, természetesen semmit sem hallottunk – de a seggét nem fogjuk nyalni. Mindannyian tudjuk, hogy besúgó, és Nóra bizalmi embere, aki abból kap jutalékot, amit sikerül lespórolnia bármiből – kifizetésekből, és a bármilyen megspórolt összegből. És bólogatni sem fogunk, mindenki végezze a maga dolgát. Én speciel teljesen tiszta vagyok, bár rohadtul nem értek egyet bizonyos kiadványok megjelentetésével, de azt is megértettem már, hogy a véleményem nem sokat számít. Néha eljátszom a gondolattal, hogy előadom a múltamat, mert itt csak Erika és Gabriel ismeri a késdobáló előéletemet, hátha nagyobb respektem lenne, ha a többiek is megtudnák, de aztán mindig meggondolom magam. A végén még Nóra kötelezne, hogy írjak valami késdobálószakkönyvet vagy késélezőtankönyvet, késes gyilkosról szóló thrillert, vagy bármilyen könyvet, amiben kés szerepel, aminek a borítójára kést tehet, és eladhatónak tűnik. Na azt már nem.

Hazafelé, a villamoson beleolvastam az „elefántos” könyvbe, és egyáltalán nem is akkora marhaság, mint ahogyan Gabriel lefestette. A Szász Károly utcánál leszálltam, még be akartam menni valami kajáért a rendelő melletti büfébe, hogy ne anyámnak legyen végül igaza, és ne fogyjak csontvázszerű rémmé, amikor valaki megbökte a karomat. Elhúzódtam volna, de meg is szólított.

– Nem jöttél azóta, kislány. – A napszemüvegem mögül oldalpillantást vetettem rá, és csodálkozva láttam, hogy az ingás nő az. Micsoda véletlen! – Nem véletlen – folytatta, mintha csak olvasott volna a gondolataimban. Frissen volt festve a haja, beszárítva, ondolálva, vastag sminket viselt, amely ki tudja, miért nem csurgott le a hőségben az arcáról, és egy túlságosan kivágott, világoskék, virágmintás nyári ruha feszült rajta. Azért mondom, hogy túlságosan kivágott, mert kibuggyant belőle a melle, jóformán csak a bimbót takarta. A fekete melltartójának a pántja is kilógott a ruhából. Jó, tudom, most én sem vagyok igazán harmóniában, úgy értem, öltözködésileg sem, de kicsit bizarr volt a fekete melltartópánt az óriási mellekkel és a halványkék ruhával. – Találkoztál azzal a férfival, akit az inga mutatott… – Nem tudtam eldönteni, hogy kérdezi, vagy állítja. Megráztam a fejem.

– Nem találkoztam senkivel.

– Mégis történt veled egy s más – mosolygott titokzatosan. Meg akartam kérdezni, hogy mire gondol, de közben vívódtam magamban, hogy inkább ott kellene hagynom a fenébe, ám ezalatt ő megragadta a lehetőséget, hogy előadjon egy értekezést. – Tudod, mondtam, hogy nekünk át kell jutnunk. Oda, ahol minden szép és magasan rezeg. Én egy kicsit elhallgattam egy s mást – mosolygott, és arra gondoltam, különösen tetszhet neki az „egy s más” kifejezés –, például azt, hogy én már itt vagyok.

– Aha – nyögtem, és cseppet sem bántam, hogy nem jártam nála második „terápián”.

– Neked ezt akkor még nem mondhattam el, mert egyrészt nem voltál itt, másrészt elijesztettelek volna – folytatta. Gőzöm sem volt, miről hablatyol, és unottan toporogtam vele szemben. Nekem még japán mangát is kell olvasnom, gondoltam. Még nem ért véget a napom. – De most már minden jobb lesz. Ha gondolod, hívj, és bármikor jöhetsz. Most, ebben a helyzetben bármelyik nap találhatunk neked időpontot. – Rám mosolygott, kicsit rúzsosak voltak a fogai. Örültem, hogy mehetek az utamra. – A férfit meg üdvözlöm. Együtt is jöhettek.

A futóbolond végül elbúcsúzott, én pedig bementem a büfébe kaját venni. Hazafelé sürgető vágyat éreztem, hogy legyen egy cserép virágom – ilyen talán még sosem történt velem –, ezért megálltam a virágárusnál, és vettem egy kaspóban egy színes virágbokrot, amit akár a balkonra is kirakhatok, figyelmeztetett az eladó. Nekem ugyan nincs balkonom, csak a bejárati ajtó előtti körfolyosó, oda kitehetném, de ki tudja, mikor lopják el, másrészt meg csak akkor láthatnám, ha éppen jövök vagy megyek.

Hazaérve kiraktam a konyhaasztalra a fasírtos zsömlét, kerestem egy helyet a nappaliban, az ablak közelében a virágnak, aztán egy tálcán bevittem a szendvicset, hogy a kanapén egyem meg. Kivételesen a tévét is bekapcsoltam, és a Travel Channelre kapcsoltam, ahol éppen egy őrült házaspár ecsetelte, hogy mennyire klassz egy kis vitorlással járni a tengereket főállásban. Rettenetesen irigyeltem őket. Amikor beleharaptam a szendvicsbe, megint olyan furcsa érzésem támadt, mint ami napközben többször is rám tört. Valami zavaró dolog történt. Valami nem stimmelt. Aztán rájöttem. A látóteremben valahogy átíródtak a dolgok. A tévé nem négyzet formájú volt, hanem inkább rombuszszerű. És a könyvállvány polcai is olyan hülyén, összevissza álltak.

Amikor ezt felfedeztem, először fel akartam hívni Leventét, de viszonylag gyorsan kapcsoltam, hogy ez sajnos nem lehetséges. A száma örökre belém égett, pedig mindennap abban reménykedtem, hogy másnapra elfelejtem. Aztán Gabrielt akartam elérni, de ettől meg az tartott vissza, hogy egész biztosan bolondnak néz majd. Ugyanezért nem hívtam Angit és Erikát sem. Eljátszottam a gondolattal, hogy áthívjam a gülűszemű szomszédot, aki állítólag valami műszaki területen dolgozik (erre az információra, bár semmi szükségem nem volt rá, a múltkor a közös képviselő hívta fel a figyelmemet, amikor jelezte, hogy háromhavi közös költséggel tartozom).

Mivel nyilvánvalóan minden barátom és ismerősöm hülyének nézett volna, ha megkérem, vizsgálja már meg a tévémet geometriailag, és nézze meg a könyvespolcaimat, ezért előkotortam egy mérőszalagot a konyhafiókból, és elkezdtem lemérni a tévét. Basszus. Mindkét függőleges és mindkét vízszintes oldala egyforma méretű volt. Aztán megnéztem a könyvespolcok közti távolságot a két szélén. Az is stimmelt mindkét oldalon, ráadásul még középen is (bár furcsa lett volna, ha ott nem stimmel), és a polcok széleinek földtől való távolsága is azonos volt.

Úgyhogy rájöttem, hogy sürgősen el kell hagynom azokat a szar dilibogyókat, amiket a dokik írtak fel nekem. Nincs több antidepi és nincs több altató. Úgysem segítettek eddig sem, és most még vizionálni is kezdtem tőlük. Ennyi, befejeztem.

Ádám a harmadik körnél tartott, amikor valaki ráköszönt. Helló, Ádám – legalábbis ő így hallotta. Visszafordult, és egy lány állt ott, ellenkező irányban futhatott, tehát elvileg szembejöttek egymással, ő mégsem figyelt fel rá. Mondjuk nem csoda, gondolta. A lány – inkább legyen nő, pontosított magában – rövidnadrágot viselt, ami alól kibuggyant a combja, túl felszabott volt a nadrág, vagy talán csak túl szűk, ezt nem tudta eldönteni. Rövid ujjú, piros póló feszült a testére. Ádám fején átfutott, hogy Anikónak is hasonló alkata volt. Őt nem zavarta, de valahogy magában mégis a vékonyabb alakúakat tartotta jó nőknek, vajon mit szólnának ehhez a nőszervezetek meg a magazinok?

– Helló… Edina – köszönt vissza a nőnek. A szülei szomszédjának a lánya volt az, akinek a férje kurvázott, és ezért elváltak. Fényes, barna haja copfba volt kötve, arcán izzadság csordogált.

– Helló. Le kéne fogynom – nevetett zavartan Edina. – Látom, te jó formában vagy.

– Hmmm… Régóta futok – felelte. Már kevesebb, mint negyed köre lett volna hátra, de az már elveszett. Itt álldogál, és így az eredménye csapnivaló lesz. Ezt a mait nem számítja bele. Leállította a pulzusmérő órát, és a karjával megtörölte a homlokát. Vajon mit kezdjen ezzel az idegen nővel, aki láthatóan tőle vár megoldást… de mire is? Arra, hogy hogyan lehet lefogyni a futással? Arra, hogy hogyan kell szabályosan futni? Vagy mi a legjobb módszer a kalóriaégetésre? Továbbra is tanácstalanul ácsorgott.

– Igazából már el is fáradtam. – Edina sápadtan mosolygott. – Még bele kellene jönnöm. Mindig utáltam futni – fintorgott. Én meg most mi a frászt csináljak?, töprengett Ádám. Edina rávillantotta a tekintetét, és Ádám nem tudta eldönteni, mi van benne: kihívás, vagy csak udvarias pillantás… Igazából már nagyjából egy éve nem volt senkivel, azóta, hogy Anikóval… sőt. Belegondolva több mint egy éve, mert az utolsó hónapokban a lánynak hol megjött, hol a feje fájt, hol elaludt, hol csak félálomban volt… Még flört sem igazán volt azóta, mert Ádám nem akart flörtölni, és őszintén szólva nem is volt kivel. – Kocsival vagy? – kérdezte Ádámot, aki ettől egészen összezavarodott.

– A budai hídfőnél parkolok – bólintott. Aztán zavartan megkérdezte: – Elvigyelek?

Kretén idióta. Ilyen hülye kérdést. Egyrészt nyilván van kocsija, és azzal is jött, mert azt senki nem feltételezheti, hogy három busszal, vagy akár HÉV–vel döcögött idáig. Valahogyan le kellett jönnie Ezüsthegyről, és nyilván nem gyalogolt. Edina hallgatott, aztán elmosolyodott.

– Egy darabig mehetünk együtt.

Felmentek a hídra, átsétáltak a budai oldalra, és Ádám rámutatott a kocsijára. Egy szorosan a kocsijára parkoló kocsitól alig bírt beszállni a vezetőülésre. Edina behuppant mellé.

– Izzadt vagyok – mentegetőzött a nő.

– Ez normális futás után. – Ádám mást nem tudott mondani. Aztán megvonta a vállát, és vágott egy grimaszt, mintha csak azt mondaná: ez van. Találkozott a tekintetük, a nőében érdeklődés csillant, és Ádám érzékelte, hogy talán az övében is ugyanez látható, és még azt is gondolta, hogy milyen szánalmas ez az egész, amikor két megcsalt, senkinek sem kellő, izzadt testű ember valamit meglát a másikban, valaminek az illúzióját, vagy csak a testi vágyat akarja végre levezetni valakivel…

Edina volt a bátrabb. Odahajolt Ádámhoz, és megcsókolta. Fura volt a csókja, mert sokkal vastagabb és mégis kisebb volt az ajka, mint Anikóé. A nyelve máris átkalandozott Ádám szájába, és a férfi fogait térképezte fel. Aztán nem volt már kedve és ideje arra figyelni, hogy merre jár a lány nyelve az ő szájában, mert elkapta a vágy, úgyhogy magához húzta Edinát, és keményen lesmárolta.

Hazavezetett, és a garázsból kézen fogva húzta be Edinát a lépcsőházba. Edina el akart menni zuhanyozni, de Ádám addigra annyira rágerjedt, hogy lehúzta róla a pólót, a szűk gatyát, aztán együtt álltak be a zuhany alá, aztán a nappaliban Ádám a kanapén smárolta tovább Edinát, és közben bevillant neki, hogy ő nem Anikó, ebből sejtette, hogy még mindig érez valamit Anikó iránt, és az is átfutott a fején, hogy ezt a történetet le kell zárnia, mert amíg nem zárja le önmagában, addig értelmetlen lesz minden, és marad a futás meg az önsegítő csoport a neten, pedig lehet, hogy vannak más dolgok is az életben. De nem tudott tovább agyalni ezen a kérdésen, kemény volt a farka, jó volt érezni, hogy újra életre kelt, mert azt a néhány szerencsétlen maszturbálást, amit Anikó távozása óta végzett, nem igazán nevezhette farokébresztő tevékenységnek. Edina ott volt, hús–vér volt, valóságos volt, a világos bőrével, a kis zsírpárnákkal a hasán, a combján és a fenekén, a vad harapdálásaival, és mindazzal, amit felkínált Ádámnak.

Gyors, kapkodós szex volt, de szerencsére sikerült kivárnia, amíg Edina elmegy. Utána viszont ő is eleresztette magát.

Edina rádőlt a mellkasára, és cirógatni kezdte a szőrét. Ádám hülyén érezte magát, de rátette a kezét a lány hátára. Valahogy ez az egész olyan valószínűtlennek tűnt. Egy nő, aki nem is igazán tetszik neki, aki ugyanolyan szerencsétlen volt a kapcsolatában, mint ő, és akit ráadásul az anyja akart rásózni. Az anyja akarta összehozni vele! Hát még jó, hogy duplán ellenállt. Aztán tessék. És ahelyett, hogy kioldódott volna belőle a feszültség, most meg ilyeneken agyal.

Aztán Edina lejjebb csúszott, le egészen a farkáig, és Ádám érezte, hogy megint merevedése támad. Edina szája sokkal jobban passzolt Ádám farkához, mint a szájához, ő mindenesetre most így érezte. Aztán ő csúszott le Edina szeméremdombjához, és a végén újra megdugta, most már hosszabban. Ezután nem zavarta, hogy Edina hozzábújik.

– Jó lenne egész éjjel szerelmeskedni – szólalt meg a nő. Ádám ilyen szót, hogy szerelmeskedni, utoljára talán kiskamaszként hallott, de feltételezte, hogy akkor is valamelyik tanárnője használta szexuális felvilágosítás órán. Ő a szexet, még ha szerelmes volt is, szexnek nevezte, néha dugásnak, és az általa ismert csajok is legfeljebb „szeretkezni”–t használtak néha–néha, de már hosszabb együttjárás után. Edina olyan volt, mintha valami régi romantikus füzetből lépett volna elő. Ádám ijesztőnek tartotta az egészet, ugyanakkor valahol bájosnak is. – Haza kell mennem. Tudod, visszaköltöztem anyámékhoz.

Ádám bólintott, végigsimított a nő hátán, és feltápaszkodott, hogy felöltözzön. Még mindig nem tudta, hogy Edina kocsival van–e.

– Elviszlek.

– Oké. Ott parkolok, ahol te is hagytad a kocsidat – bólintott Edina, és fintorogva visszavette magára az izzadt futós cuccot. Ádám, hogy ne hozza zavarba, szintén rövidgatyába és egy kifakult pólóba meg strandpapucsba bújt.

Útközben nemigen szóltak egymáshoz. Edina kifelé bámult az ablakon, Ádám meg, hiába gondolkozott valami témán, semmi sem jutott eszébe. Az is felmerült benne, hogy esetleg a gyerekkorukról beszélhetne Edinával, de egy közös történet sem jutott eszébe. Úgyhogy valószínűleg nem is játszottak együtt sosem.

– Itt jó lesz – mondta a nő, és Ádám lehúzódott a kis Fiat mellé. Igen, pont egy ilyen kocsit képzelt el Edinának. Legalább jó az emberismerete, gondolta.

– Na helló. A számomat, ha esetleg akarod, úgyis meg tudod szerezni – búcsúzott Edina sokkal visszafogottabban, mint ahogyan az ágyban viselkedett. Ádám érezte, hogy talán a nő is rájött, hogy ez nem szerelmeskedés volt, hanem fizikai szükséglet mindkettejük számára. És Edina talán arra is rájött, hogy nem kellett volna ezt a szót kiejteni a száján, ami nyilvánvalóan illúzió, és ő, Ádám most képtelen arra, hogy bárkinek bármilyen ígéretet tegyen, és akármennyire kedves volt is a lány, azért azt nem képzelte, hogy legalább egy kicsit is sikerülne beleszeretnie.

– Vigyázz magadra! – Nagy nehezen talált egy ilyen hülye búcsúzást, amiben nincs betarthatatlan ígéret, de mégis talán kedves búcsúnak fogható fel – egy kicsit –, és adott egy gyors csókot a nő szájára. Edina kiszállt, még visszaintett, aztán előhúzott a zsebéből egy kocsikulcsot. De nem a Fiat felé indult el. Ádám érdeklődve nézte, merre megy. Edina egy nagy Audihoz ment, és bepattant. Nahát, gondolta Ádám. Nahát.

Aztán hazament, és amikor a tükörbe nézett, égett a szégyentől az arca, amiért ezt csinálta, némi lelkifúrja is volt, mert azt a nőt dugta meg, akit az anyja rá akart tukmálni – ilyet normális férfi sosem tesz –, és remélte, hogy Edina sem számít folytatásra, és hogy neki is csak szexre volt szüksége. Aztán arra is gondolt, hogy jó volt megérinteni a lányt, finom volt a bőre, és jó volt benne lenni egészen mélyen. A legvégén arra gondolt, hogy be kell fejeznie az ilyen eszmefuttatásokat, és inkább ki kellene kúrálni magát az agyrázkódás utóhatásaiból.

De amikor leült a kanapéra, ahol nem sokkal korábban szexelt egy csajjal, határozottan jól érezte magát. Férfiasabbnak, erősebbnek – egyszerűen jobb volt minden.

A kezébe vette a telefonját, megnézte a dátumokat, és írt egy e–mailt a körúti utazási irodás lánynak, akivel már többször egyeztetett, hogy lefoglalhatja a repülőjegyet a nagy utazásra. Illetve a Nagy Futásra. Elég erős hozzá, meg tudja csinálni, de legalábbis megpróbálja, gondolta. Észre sem vette, hogy megint ferdén állnak a polcok a falon.

Végre. Az utolsó nap a suliban. Lilian valahogy kibírta, jó is volt, hogy közben Dani írogatott neki sms–eket, és végül abban maradtak, hogy délután találkoznak. Suli után még Eszter is mondani akart neki valamit, de ő úgy döntött, hogy hazarohan átöltözni a Danival való találkozó előtt.

– Helló! – Már kifelé ment a suliból, amikor Bálint ráköszönt. Lilianban még mindig élénken élt a mozizás emléke. Feltette a napszemüvegét, és úgy rebegett egy halk hellót. – Megyünk valamikor újra moziba? – kérdezte a fiú, és Lilian zavarában tett egy akár igennek is értelmezhető fejmozdulatot. – Szuper – folytatta a fiú. – Akkor majd rád csörgök, oké?

Lilian intett neki, és továbbment. Maga elé idézte Bálintot: magas, jóképű, a kócos haja felfelé áll. Kilóg a sorból, mert mindig nagyon hülye farmereket hord, a múltkor például egy olyat látott rajta, aminek szűk volt a szára, de az ülepe combközépig ért, aztán volt neki egy olyan is, aminek a szárát majdnem térdig vissza kellett hajtani – pedig igen hosszú lába van a fiúnak –, vagy fekete farmer van rajta, aminek a belseje vörös, de látott már rajta sárga–világoskék csíkos farmergatyát is. Széles a válla, ez nem csoda, hiszen vízilabdázik. Szóval annak ellenére, hogy Márk barátja, nem teljesen ellenszenves. Aztán vállat vont. Nem érdeklik a fiúk, szerencsére. Borzalmas kínzás lenne számára, ha ne adj’ isten csókolóznia kellene. De hála az égnek, nem kell.

Hazafelé a villamoson kíváncsian nézte a körutat, a villamos zötykölődve elhaladt az optika előtt, és Lilian eljátszott a gondolattal, hogy leszáll, és benéz, hogy mi újság az optikussal, de nem volt rá ideje, meg aztán még a végén azt hiszi az a faszi, hogy beleszeretett vagy mi, holott már öreg meg minden, de leginkább az elképzelhetetlen, hogy Lilian bárkibe is beleszeressen.

Amikor hazaért, elszaladt a mosdóba. A két gyerek lakrésze egymás tükörképe volt. Lilian a fürdőszobájából a kertre látott, pontosabban a kerti zuhanyra, és a medencének nevezett kis… kacsaúsztatóra. Lilian elképzelései szerint a medence az, amiben lehet normálisan úszni. Az övékében két–három karcsapásnál többet nemigen lehet megtenni. Anyja a napernyő alatt üldögélt, a lábát belelógatta a vízbe, és olvasott. Lili nem győzött csodálkozni, hogy milyen aktívvá vált az anyja a korábbi állapotához képest. Persze az más, amikor munkáról van szó. Akkor a legrémisztőbb, legmélyebb depresszióból is kijön, de csak annyi időre, amíg el kell végeznie a munkáját. Addig ragyog, még egy állandósult mosoly is feltűnik az arcán. Aztán amikor vége, hazaér, és belerogy az ágyba. Ezért is csodálkozott, hogy az anyjának munka nélkül is kezdenek rendbe jönni a dolgai, mármint fejben.

Benézett a gardróbjába. Nem mintha ne tudta volna, mi az, amit fel akar venni. Amikor megvette a turkálóban ezt a kollekciót, még nem volt biztos benne, hogy valaha is hordani fogja, de érezte, hogy szüksége van rá. Most pedig, már reggel óta az a vágy dörömbölt benne, hogy felvehesse… és végre suliba sem kell járni. Szabad volt! Legalábbis nyárra. És azt vesz fel, amit csak akar.

Óvatosan leemelte a ruhát a fogassal együtt, lerakta az ágyára, aztán betette a szemébe a vörös kontaktlencsét. Gyorsan levetkőzött, majd egyesével belebújt a kikészített ruhaneműkbe. Fehér top. Fekete bugyi. Vigyázva belebújt a fehér szoknyába, ami egykor hosszabb volt, majdnem a földig ért, ő viszont térdnél levágta. A csipkéket elrendezte magán, aztán jöhetett a fehér, rövid ujjú csipkefelső. Kapkodva előkerített még egy fehér neccharisnyát is, majd a haja következett, simán hátrafésülte, és belerakta a fehér virággal díszített, fehér fejdíszt. Belebújt egy fekete, magas szárú vászon tornacipőbe, és megállt a tükör előtt. A menyasszonyi ruha szuperül állt rajta. Főleg így, hogy térdnél csálén levágta. Mennyire menő lenne ebben a cuccban Tokiónak abban a negyedében, ahol a tinédzserek diktálják a divatot a tervezőknek, ahol a trendvadászok reggeltől estig a tinik külsejét, szóhasználatát, cuccainak leírását jegyzetelik. (Látott erről egy filmet valamelyik adón.)

Azon gondolkozott, vajon kifesse–e a szemét is, hogy jobban összhangban legyen. Viszont ha kifesti, akkor talán egészen dilisnek nézik majd a járműveken. Na mindegy, végül nem fekete tust vett a kezébe, hanem egy halványpiros rúzst, a hegyéről a mutatóujjára kent, és végighúzta az ujját a szemhéján. Ez jó lesz, gondolta. Ennyi smink elég is. A szája egyébként is rózsaszín, az arca fehér, jó ez az összhang így.

Még egy pillantást vetett magára a tükörben, aztán elővett egy fekete vászontáskát a gardróbból, beledobta a telefonját, a pénztárcáját, a szemüvegtokját, a kontaktlencsetokot, és elindult. Bevágta maga mögött az ajtót, feltette a napszemüveget, hangosan köszönt az anyjának, és már ott sem volt. Szabadság, vége a sulinak, találkozik a legjobb barátjával, és hamarosan megint megkísérli az „átjutást”. Mi más kéne még? Minden oké. Ráadásul szuper szerkóban indul az útjára.

Nem igazán érdekelte, hogy megbámulják. Lassan szoktatta magát ehhez, úgyhogy mostanra már alig vette észre, ha valaki bámulta vagy beszólt valamit. Egy öregúr a mozgólépcsőnél gratulált neki, nyilván azt hitte, hogy az esküvőjéről jön. Lilian elővette a füzetet, hogy a metrón Toshióról olvashasson.

Toshio Kainami mindaddig végül is sérthetetlen volt, amíg be nem lépett az életébe Kikumi. Jobban mondva az iskolájukba. Kikumi alacsony, titokzatos mosolyú, óriási szemű lány volt – Lilian remélte, hogy előbb–utóbb a mohazöld Kikumi–kontaktlencse is megérkezik Magyarországra –, és mindig átnézett Toshión, aki szintén levegőnek nézte Kikumit. Mígnem egyszer kikezdett a lánnyal a dagi gyerek a szomszéd osztályból, egész úton követte hazáig a sleppjével, és végül Toshio mintha a semmiből került volna elő, olyan hirtelen jelent meg. Kikumi elképedve látta, hogy Toshio megjelenése azonnal menekülésre késztette az őt követő siserehadat. Ekkor vette észre igazán Toshiót, aki egyetlen pillanat alatt felismerte Kikumiban a lányt.

Előző este az ikertestvére megmondta, hogy küszöbön áll a szerelem, de ő nem hitt neki.

Toshiónak előző nap sikerült először átlendülnie a párhuzamos univerzumba, bár nem szerzett róla tudomást, vagy legalábbis nem értette, hogy amit érzékelési problémaként él meg, az már a másik világ – egészen addig nem tudta, hogy átjutott, amíg nem találkozott a csecsemőkorában elhunyt ikertestvérével.

– A párhuzamos világban majdnem minden ugyanaz, mint itt – figyelmeztette még korábban az idomár. – De ott az jön be az életedbe, amiből leginkább hiányod van. A sóvárgásod tárgya jelenhet meg. Egyébként pedig minden majdnem ugyanolyan, mint itt: találkozol a megszokott emberekkel, a megszokott szobádban alszol el, részt veszel a tanórákon, mégis átjutottál egy olyan világba, ahol olyasvalakikkel is találkozol, akikkel ebben a normális világban nemigen hozna össze a sorsod. Csakhogy másként látod a dolgokat – a rajtad kívül lévőket és egy kicsit önmagadat is. Nagyon sokat tanulhatsz az emberekről, a vágyaidról és azokon keresztül önmagadról is a párhuzamos világban, és bármilyen nagy is a kísértés, hogy ott maradj, mert ott mindenki „jó”, vissza kell térned, mert ha nem teszed, előbb–utóbb olyan veszélybe kerülsz, amelyből még az oroszlán és a testvéred lelkének segítségével is nehéz lenne kiszabadulnod.

Toshio átlendült, méghozzá a kertkapun, aztán elment a suliba, és aznap délután eljött hozzá az ikertestvére. Egy fényes ezüst sziluett pattant fel az íróasztalára, ahol Toshio a leckéjét próbálta írni, nem sok sikerrel. A fénylő sziluettnek egészen lányalakja volt, még a haja is csupa fénylő kis szálból állt, és látni lehetett pisze orrát, valamint nagy, kerek szemét, ezüstös íriszét és kicsi, telt ajkát. Toshio meglepődött, amikor meglátta. Már egyszer, a korábbi módszerrel találkozott vele, de akkor a testvére sokkal kimértebbnek tűnt, és az akkori találkozásról Toshio később nem tudta eldönteni, hogy valóban megtörtént–e, vagy csak képzelte.

– Helló – üdvözölte a lány. – Hogy vagy?

– Leckét kell írnom – felelte Toshio bánatosan. – És te?

– Jöttem – vonta meg a vállát a fénylő, áttetsző lány. – Szerintem tudnod kell valamit.

– Mit?

– Az idomár nem akar erről beszélni veled – folytatta a fénylő lány, és ahogy ült Toshio íróasztalán, egyre hevesebben kalimpált a lábával. – Így hát vállaltam, hogy majd én beugrom, és megbeszéljük.

– Mégis, mi az?

– Fel kell készülnöd bizonyos dolgokra.

– Állandóan felkészülök bizonyos dolgokra, nem vetted észre? – Toshio feldúltan nézett ikertestvére fénymására. – Velem folyton bizonyos dolgok történnek. Olyasmik, amik egyik barátommal sem történnének meg, és senki emberfiával.

– De most olyan dologról fogunk beszélni, ami minden emberfiával megtörténik előbb vagy utóbb – mosolygott a fénylány. – Veled is.

– …

– Igen. A szerelem.

– Huhh. A szerelem. – Toshio gúnyosan elmosolyodott, felsőbbrendű arckifejezéssel. Hát vannak ennél fontosabb dolgok az életben, de még mennyi! Szerelem?!

– Igen. Hamarosan találkozol valakivel, aki fontosabb lesz számodra, mint hogy edzésre járj, mint hogy naponta szorgalmasan gyakorold az önkontrollt, mint hogy a benned lévő oroszlánt fegyelmezd.

– Ez elképzelhetetlen – mondta, de ikertestvére fénymása továbbra is elnéző mosollyal lóbálta a lábát.

– Amikor megjelenik az életedben ez a lány, muszáj lesz erővel kényszerítened magad a tanulásra és a gyakorlásra. A szerelmen elbukhatsz.

– Úgy beszélsz, mintha valami kötelező olvasmányból léptél volna elő – dünnyögött Toshio. A lány felvihogott.

– Lehet, hogy így gondolod. De tudom, hogy igazam van, és az idomár is tudja.

– Oké.

– Jól van. Én elmondtam. Amúgy itt vagyok veled. Akkor is, ha nem látsz és nem lépünk kapcsolatba. Benned élek.

– Örülök – felelte hálásan Toshio.

– Most már megyek – ugrott le a fénylány az íróasztalról. – De hamarosan találkozunk. – Intett, majd visszafordult. Hatalmas, fénylő, ezüst tekintete összekapcsolódott Toshio pillantásával. – És mielőtt elfelejtem. Ne maradj itt sokáig!

– Hol itt?

– Hát a párhuzamos világban. Vissza kell térned a normál világba.

– Észre sem vettem, hogy… hogy át… átkerültem… – dadogta a fiú.

– Hát persze hogy átjöttél – nevetett a lány. – Máskülönben nem találkoztál volna velem ilyen egyszerűen; nem gondolod?

– Hm. – Toshio eltűnődött. Tényleg, hogyan is? – Nem tudom. De hát itt minden ugyanolyan, mint előtte volt.

– Majdnem minden – nevetett a fénylány. – De majd rájössz, hogy nem egészen. És ha túl sokáig maradnál, arra is rájönnél, hogy egyáltalán nem olyan, mint odaát.

– Milyen furcsa, ahogy mondod: „odaát”.

– Igen. Nekem az az odaát, neked meg ez.

– És rád nem… nem veszélyes, ha sokáig maradsz?

– Rám nem – rázta a fejét a lány. – Menj vissza, ezt tanácsolom. Most már tudod, hogyan működik.

– Oké.

– És vigyázz, ha szerelmes leszel.

– Ha netán szerelmes leszek, vigyázni fogok – felelte Toshio kicsit lekezelően. Ugyan, mit tudhat az ő fénylény ikertestvére a szerelemről? Igaz, hogy ő maga sem tudott róla semmit, de nehogy már egy halott ikertestvér tanítsa meg a szerelemre, egy ikertestvér, akinek nem nyílt lehetősége arra, hogy szerelmes legyen. Toshio szája legörbült. Sajnálta a fénylányt.

– Ugyan, fel a fejjel! – nyugtatta a lány, mintha csak olvasott volna a gondolataiban. – Jó ez így. Boldog vagyok.

– …

– De most már tényleg megyek – nevetett rá, és elindult az ajtó felé, ám mielőtt az ajtóhoz ért volna, egészen áttetszővé vált, és hirtelen teljesen eltűnt. Toshio pedig kiment a kertkapuhoz, hogy megfogadja ikertestvére tanácsát.

Másnap találkozott Kikumival. Megmentette őt a dagi gyerektől és annak követőitől, és hirtelen, mintegy varázsütésre megértette, miről beszélt előző nap az ikertestvére. De azt továbbra sem gondolta, hogy ez az érzés bármiben is megakadályozná őt – még akkor sem, ha aznap nem ment el edzésre.

– Hali. Jó a szerkód. – Dani a kertkapuban fogadta. Milyen furcsa, két ember, akik egy városban, mégis ennyire távol laknak egymástól, másik suliba járnak, de egymás legjobb barátai, gondolta Lilian. Elmosolyodott, bár előre tudta, hogy Dani nem akad ki a kinézetén: egyetlen percig sem gondolta volna, hogy Daninak ne tetszene a menyasszonyi ruhából alkotott műve.

– Szia, Lili. Elmegyek Barnival a logopédushoz. – Dani anyja, egy elkeserítően unalmas háziasszony, kitaposott mokaszinban, száz évvel ezelőtti szabásvonalú farmerben és egy galléros, fehér pólóban mosolyogva fogadta Liliant.

– Okés – bólintott Lilian, bár fogalma sem volt, neki mi köze mindehhez. A lány alig tudta visszaszívni a kérdést, hogy vajon Heni néni ma is összeszerelt–e Barninak egy tizenkét éveseknek tervezett legóvárat. Dani szerint az anyja nem Barninak, hanem magának veszi a legókat. Heni néni a királynő a legóvárakban, és a háztartásvezető a több száz négyzetméteres házban.

– Ne gyújtsátok fel a házat, rendben!? – Dani anyja még kedvesebben mosolygott. – Amúgy mi ez a ruha? Elcsented anyukád menyasszonyi ruháját?

– Ez A Trend. – Lili sötéten hangsúlyozta, amit azoknak a tévéseknek nyilatkozott volna, ha Tokióban élne és a divatnegyedben sétálgatna a többi japán tinédzserrel, és arra gondolt, Heni néni honnan a fenéből tudná, mi az, amikor az öltözködéseddel is azt fejezed ki, ami vagy. Aztán átsuhant az agyán, hogy vajon hogy is fejezhetné ki magát Dani anyja? Azt hogyan fejezi ki valaki, ha csak azért nem válik el a nagymenő férjétől, mert sosem kellett dolgoznia mellette? Inkább még a kisgyerekből is beteget csinál, ráfogja, hogy rossz a hallása, holott még Dani is tudja, hogy az öccse azért nem beszél, mert ebben a családban nincs kedve megszólalni. Ahogy Dani mondta, neki sem lenne kedve hozzá a helyében. Csak amikor Dani annyi idős volt, akkor még Heni néni talán nem élte bele magát ennyire a mártírszerepbe, és a férje sem piált ennyit, meg nem csajozott, de leginkábbis nem esett bele senkibe, szóval a családban nyilván mindenki azt hitte, hogy jó az élete, aztán amikor meg szar lett, akkor mindenki elkezdte szándékosan idegesíteni a másikat, és várni, hogy a másik most már lépjen valami nagyot, a luxusház meg maradjon ott neki, de ne ő legyen a hibás.

– Tényleg? – nevetett fel Heni néni. Honnan is tudhatná, nézett rá immár elnézően Lilian. Szegény, honnan is tudhatná. – Barnika még mindig alig mond egy–két szót, pedig lassan ötéves. A hallásával lehet baj, ezt mondják – tette hozzá, mintha Lilian kérdezett volna tőle bármit is. Nem válaszolt, hanem fellibegett Dani után a szobájába.

– Na mizu? – Dani elvigyorodott. – Rég láttalak.

– Vége a sulinak.

– Elhúzhatnánk valahova. Ez az első szabad nyarunk.

– Hogy érted?

– Hát úgy, hogy itthon úgyis áll a cirkusz, én meg szabad vagyok, négy–három volt az átlagom. Azt csinálok, amit akarok, csak nem drogozhatok, nem dughatok gumi nélkül és nem piálhatok. Ezeket ígértette meg velem az apám.

– Jó – Lilian elmerengett. – Én is mehetek, amerre akarok. Bár kilátásban van egy családi nyaralás. Nálatok?

– Balaton, mint mindig. Ennyi. Hacsak apám el nem hozza magával a csaját – röhögött Dani.

– Beletörődtél?

– Nem értik meg, hogy nekem az lenne a legjobb, ha különmennének és boldogok lennének – vonta meg a vállát a fiú, és barna szeme elsötétült. A felsőteste még a pólóján keresztül is láthatóan megfeszült. Aztán újra vállat vont. – Mit tudom én.

– Elmehetnénk… mondjuk Japánba – merengett Lilian.

– Na persze. Nem tudom, mennyibe kerül egy repjegy, de szeretném veled közölni, hogy én, ellentétben egyesekkel, nem tudok levenni pénzt az apám számlájáról.

– Figyi, te sosem gondolkoztál azon, hogy ki lehet Toshio szülőatyja? Mármint hogy hol él, meg ilyenek?

– A manga írója és rajzolója?

– Ja.

– Őszintén? Nem.

– Na mindegy. Akkor majd kitalálunk valami mást.

– Most már tartósan átállsz erre a szerelésre? – kérdezte Dani. Lilian bólintott.

– Most ez tetszik – csípte a menyasszonyi szoknya csipkéjét két ujja közé.

– Fasza. Úgy értem, ez senki másnak nem állna jól, de rajtad okés. Figyu…

– Igen?

– Nekem van valami beütésem.

– Beütésed?

– Igen. Fura, de máshogy látom a dolgokat, mint ahogy vannak – Dani hevesen gesztikulált beszéd közben. – Nem tudom. Valahogy elgörbült a világ.

– Elgörbült?

– Igen. Olyan… mittudomén. Hasonló, mint amiről a Kainami–sztoriban olvastunk. Hogy azok a dolgok, amik normálisan így meg így állnak, most másképp helyezkednek el.

– Pontosabban?

– Lehet, hogy totál hülyeség. Például tudod, hogy az a váza csak három méterre van tőled, de te tíznek érzékeled, meg ilyenek. Ha nem olvasnám a Kainami–mangát, azt hinném, hogy beteg vagyok. Mondjuk így is ijesztő egy kicsit.

– Mióta érzed ezt?

– Tegnap kezdődött.

– Pontosabban? – Lilian izgalomba jött.

– Hát… mikor is. Valahogy úgy estefelé.

– Baszki! – Lilian felkiáltott.

– Mi van? – nézett rá meghökkenve Dani.

– Baszki, ezek szerint sikerült! Átvittelek! De akkor nekem is át kellett érnem, nem…?

– Várjál! Micsoda? Mondd el az egészet az elejétől!

Sokat röhögtek. Nincs olyan, hogy párhuzamos univerzum. Aztán mégis ott vannak. Vagy nem? Lehetséges, hogy megőrültek? Vagy valóra vált egy történet? Ki írta, hol az írója, a rajzolója? Még akkor is Dani ágyán fetrengve vigyorogtak, amikor Heni néni hazaért a kis fifikással – aki csak Heni néni szerint volt beteg, Dani és Lilian pont ezért merte így nevezni, mert sejtették, hogy a kisfiúnak semmi baja, csak szeretne kikerülni ebből a rettenetesen beteg családból –, aztán még akkor is, amikor Dani apja megjött, és egy pillanatra óriási üvöltözés támadt holmi elöl hagyott gyerekjátékokról és kurvákról szóló vita kapcsán, ami gyorsan elült, amint Dani apja számára kiderült, hogy Lilian náluk vendégeskedik.

Sokáig röhögtek, elképesztőnek tartották, ami történt, hitték is, meg nem is, keresgélték a neten, mit lehet tudni a Kainami–manga írójáról, de elég különös ember lehetett, mert nemigen lépett ki a reflektorfénybe, aztán ettek Dani anyjának töltött tökjéből, és végül összeszedték magukat, hogy Dani hazakísérje a lányt. Dani apja felajánlotta, hogy elviszi őket a vadiúj dzsipjével, de a piától már kicsit érthetetlenül artikulált, így Dani kerek perec nemet mondott. Lilian azt kérdezte a fiútól, vajon az apja másnap hogy fog felszállni azzal a hatalmas géppel meg a rengeteg utassal, ha este így betép, mire Dani megvonta a vállát, és közölte, hogy ez nem az ő problémája, de amúgy is szinte minden este piával érzésteleníti magát az apja. „A szívét érzésteleníti”, tette hozzá, és ezen egész hazaúton meditáltak, mármint hogy a pia miért jó az embereknek, ha másnap szarul vannak tőle.

– Aztán utaztass majd vissza minket – kérte Dani vigyorogva elváláskor. – Nehogy itt ragadjunk.

Mindketten jót röhögtek, majd Lilian bebillegett a házba a fehér ruhájában, átnézett a tesóján, akivel a lépcsőn összetalálkozott, és aki, meglátva Lilian szerelését, valami olyasmit kérdezett, hogy tényleg engednek–e lagzit tartani az őrültekházában. Aztán amikor már az ágyában feküdt, arra gondolt, milyen jó is lenne, ha átjutottak volna, és nem csupán fantáziálás lenne az egész.

Persze nem utazott vissza a kilincsen, mert egyrészt hova rohanna, másrészt maga sem hitt benne, hogy létezik a valóságban, a manga világán kívüli világban párhuzamos univerzum.

Ráér, előbb találjon bizonyítékot arra, hogy átjutott, gondolta.

– Anna, mi van a mangával? – Nóra hangja fenyegetően hangzott a telefonban. Hallottam, hogy taxiban ül, mert mielőtt hozzám szólt volna, röviden instruálta a taxisofőrt. Biztos megint valami tojástartós ruhában volt, amit nem akart tönkretenni azzal, hogy bemászik benne a kormány mögé.

– Öööö… mi lenne? – Az ujjamat a számra raktam, úgy jeleztem Erikáéknak, hogy hallgassanak már, nehogy lebukjunk, hogy együtt vagyunk. – Haladok vele.

– Azért egy képregény sztorijának elolvasásához nem kell olyan rettenetesen sok idő. Még egy félanalfabéta is megoldja néhány óra alatt.

– Köszönöm – hajoltam meg virtuálisan a bók előtt. – Mindjárt a végére érek.

– És mi a véleményed? – érdeklődött. Tudtam, hogy egyáltalán nem ad a véleményemre, csak, mint mindig, a sajátját akarja erősítgetni. Imádja az egóját fényesre nyalatni a munkatársaival. Aztán úgyis mindig az történik, amit ő akar. Személyes véleményem, kedves Nóra, hogy fogalmam sincs, ki fogja ezt elolvasni. Mondjuk én még bele sem kezdtem, és nem tudom, hogyan vehetném rá magam, hogy kinyissam. Lehet, hogy előbb rá kell szoknom a piára. De ezt nem mondhattam, úgyhogy inkább improvizáltam.

– Aranyos történet. – Eszembe jutott, hogy holmi csodagyerek a főhős, Tokiónak vagy Kiotónak, vagy valami egyéb városnak hívják. – Helyes a kissrác. De persze nem tudom, nálunk, ahol éppen nincs nagy kereslet a képregényekre…

– Szeretném, ha holnapra két oldalban összefoglalnád a történetet, hogy végre döntést hozhassunk, kifizetjük–e érte a kalap pénzt. – Nóra mintha kuncogott volna. Tudtam, hogy miért. Hiszen úgyis eldöntötte: megvesszük. Csak azt akarta, hogy végezzem el a munkát, amit rám osztott. Képregényolvasás.

– Rendben – nyögtem, és egy pillanatra azt reméltem, hogy az a kólásdoboznyitókból készült táska van nála, és egy váratlan fékezésnél jól összeszabdalja a karját. Igen, mit tagadjam, lelki szemeim előtt láttam a képet, ahogy egy nagyobb manőver hatására néhány száz kólásdobozfedél megöli a főnöknőmet. Furcsa, különleges halál. Az összes újság megírja. Még a társasági rovatok is.

– Na jól van. Jó estét.

– Neked is. – Udvariasan megvártam, hogy kinyomjon, és arra gondoltam, micsoda szerencse, hogy Nóra egész nap nem volt bent az irodában.

– Rendelek neked egy pohár bort – rendelkezett Gabriel, amikor meglátta, milyen sápadt vagyok.

– De hát épp azt kezdtem mondani, hogy látási zavaraim vannak; nem ihatok, mert egész eddig gyógyszereztem magam – tiltakoztam. – És még a manga első részeit is el kell olvasnom, mert holnapra jelentést kell írnom róla. Mintha legalábbis ezen múlna az életünk.

– Szard le a mangát. Találj ki valami történetet, és azt add be neki – biztatott Gabriel. – És mesélj az újabb spirituális élményeidről. Mi ez az egész hülyeség?

De még mielőtt válaszolhattam volna, Erika közbeszólt.

– Terhes vagyok. – Döbbenten néztünk rá, mert ugye sosem lehet tudni, pláne, hogy már van két kamasz gyereke az illetőnek, hogy akkor most nevessünk, vagy sírjunk. – És lehet, hogy elválok – tette hozzá. Na tessék, lehet érveket találni amellett, hogy miért ne menjen el az ember a barátaival egy jó kis gondűző vacsorára.

– Nem szereted Marcit? – csúszott ki a számon.

– De, nagyon – felelte, és sírva fakadt. Gabriel hatalmasra meresztette a szemét, úgy nézett rám.

– Nem bánom, hogy nincs veletek, nőkkel semmi dolgom – morogta. – Úgy értem, annál több dolgom, mint amennyi van.

Aztán Erikát próbáltuk faggatni a részletekről, aki csak a könnyein keresztül bámult minket, és hallgatott, majd Gabriel elmesélte, hogy megtalálta a legtutibb mellkasszőrtelenítő módszert, és az ingén pár gombot kigombolva meg is mutatta az eredményt, a kipirosodott bőrt, és én kussoltam, pedig nehezemre esett nem elárulni, hogy a házi gyantázáson mi, nők már rég túljutottunk. Valóban muszáj volt rendelnem egy pohár bort, és arra gondoltam, tényleg itt az idő, hogy felvegyem a kapcsolatot Andival és Theóval, a régi barátnőimmel. De még mielőtt bármilyen komoly tervet is szőttem volna (az első komolyat azóta, hogy Levente elment, vagy inkább a betegsége súlyosbodása óta), Erika újra megszólalt.

– Friss levegőre van szükségem – suttogta. – Odaköltözhetnék valamelyikőtökhöz egy kis időre?

Drága kislányom!

Küldök egy képet a kutyusokról. Csak legalább nézd meg őket! A bátyádnál (Attilánál) tett látogatásom félsikernek nevezhető, mert mint kiderült, a laptopját magánál hordja. De ezt én még nem tudtam, amikor átmentem hozzájuk. Viszont találtam az íróasztalán egy naplót, amibe jegyzeteket írt a nőkről, gondolom, a barátnőiről! Ilyesmikre gondolok: Réka, barna, 29 éves, kicsit agresszív, szexmániás. Petra, 33 éves, ostoros tanárnő. (Micsoda??? Na mindegy.) Sajnos van benne férfinév is, szóval egészen érthetetlen az egész. Felmerült bennem, hogy esetleg biszexuális, de egyelőre inkább elvetem ennek a lehetőségét. Csak két–három oldalnyi iromány volt, végigfutottam, nem nézegethettem sokáig, mert nem tudtam, hogy Lidi mikor ér haza. A jegyzetet viszont kénytelen voltam bedugni Attila fiókjába, mert ha Lidi meglátja, akkor aztán minden békülési és békítési kísérlet hiábavaló (volt). Nem tudom, miért ír valaki memoárt a barátnőiről, nagyon betegesnek tartom a dolgot, és ma tanácsot is fogok kérni azoktól az önsegélyezőktől az interneten. Egyébként vettem két papucsot, tudod, a vásárlásmániás nő férjétől. A felesége vett néhány szép papucsot, amit a sütőbe dugott a férje elől. Nem viccelek. Persze a férje megtalálta, és felajánlotta őket eladásra – egyből lecsaptam kettőre. Postán kapom meg a papucsokat. Fémből készült kis pillangó van rajtuk, olyan lábujjközösek, amit, mondjuk, utálok, de hozzá fogok szokni, mert jó árban vannak. A nő minden létező színben megvásárolta őket. Miután ez kiderült, újra elment terápiára, hát nem tudom, hogy használ–e, meg egyébként sem biztos, hogy a teljes felépülését kívánom, mert már rendeltem a férjétől egy laptoptáskát is, egészen jó beszerzési forrásnak látszik ez a házaspár… Bár ahogy téged elnézlek (már ne is haragudj, és ne vedd személyeskedésnek), nem sokat érnek ezek a pszichológusok, legalábbis ez a Vid eddig nem mutatott fel nagy eredményt. De hát a te problémád súlyosabb is, mint azé a nőé. Ha már itt tartunk: nemrég az jutott eszembe, hogy annak idején, amikor megléptél azokkal az őrült cirkuszosokkal, milyen jól érezted magad. Mi pedig megpróbáltunk megmenteni, mert nem hittük, hogy önszántadból mentél… Azóta is furdal a lelkiismeret. Ezt nem tudom, miért írom, de ha már mindent megírok, ez is kikívánkozott belőlem.

A húgom (Mariann) felhívott, hogy Andriska már hetek óta paleolit étrenden van, és próbáljam ezt folytatni vele, ha itt lesz. Tudod, mi a lényege? Valami olyasmi, hogy csak magokat meg mit tudom én, feldolgozatlan dolgokat eszik, amit az ősember evett. Hogy lefogyjon. Hümmögtem, hogy kipróbálom, de persze nem fogom. Egyen az a gyerek rendes kaját – emlékezve Mariann főztjére, már az is csoda, hogy volt mitől elhíznia. Biztos a sok csokitól, emlékszem, mindig a legnagyobb mikulásfigurát kellett neki megvennünk. Továbbá közölte (a húgom), hogy Andriskának a balatoni iszappakolás jót tenne, mármint a pattanásainak. Meg a napfény, meg a víz. Hát az iszappakolásról nem tudok gondoskodni, a napot sem én irányítom, de a víz kétségtelenül itt van. Továbbra sincs elképzelésem arról, hogy milyen programokat tudnánk kitalálni egy tizennégy éves kisfiúnak. Apád szerint ez nem a mi dolgunk, mert ilyenkor a fiúk már elvannak magukban. Nem tudom, mit ért ez alatt, bevallom, nem akartam megkérdezni, nehogy valami olyasmit válaszoljon, amit elképzelve esetleg nem támadnának kellemes gondolataim Andriskát illetően.

A húgod (Angi) mondta, hogy hamarosan fogtok találkozni Ákossal (féltestvéred), mert Ákos őt gyötri, hogy gyertek össze ti beszélgetni hárman, testvérek, mert már nagyon régen nem találkoztatok. Hát erről inkább nem mondok véleményt, mindenesetre meséljétek majd el, hogy mi történt, de ne apád előtt.

Apád egyébként lehetetlen dolgokat talál ki, most például azt, hogyha már a nagy hajókra nincs kereslet, kicsiket készít. Tele van a kert velük. Nem tudom, kinek akarja eladni. Azt mondta, szórakoztatja, és valamivel így is elfoglalja magát. Csakhogy lassan elfoglalja a veteményesemet.

Na nem panaszkodom tovább, vigyázz magadra, hamarosan mindenről beszámolok, ami ennek a levélnek elküldése és az új levél megírása között történik.

Szerető csók anyádtól.

A cirkusz váratlanul jött. Tényleg megölhettem volna azt a kanos köszörűst, amikor rám támadt, de hát sikerült mellé hajítanom a kést. Csak centikkel. Aztán a támadó (a bátyám szerint áldozat) szeme felcsillant. Kihúzta a kést az ajtóból, és közelített felém. Én megremegtem, de szinte szelíden nyújtotta felém.

– Még egyszer – kérte. Döbbenten néztem rá, és azt gondoltam, nesze neked, rohadt perverz. A gondolat annyira felhúzott, hogy megragadtam a kést, és újra belehajítottam az ajtóba. Megint centikkel a válla mellé. Igazából nem tudom, miből gondoltam, de egészen biztos voltam benne, hogy nem őt fogom eltalálni, hanem az ajtófélfát. Abban persze – és ezt csak később tudtam meg – egyáltalán nem lehettem biztos, hogy az a kés beleáll az ajtóba, és nem pattan le onnan, hogy esetleg megsebesítse a felajzott köszörűst.

Ezt követően gyorsan távozott, másnap viszont megjelent az ajtóban a Szabó család, vagyis a Taylor és Bolovány Vándorcirkusz egyik fele (konkrétan az egyik légtornász, a bűvész, az állatidomár, az emelőember és a pohárzsonglőr – ez összesen három embert jelentett). A külsejük sem volt mindennapi, mert például a légtornász földig érő, fehér pamutruhát és strandpapucsot, az emelőember és pohárzsonglőr gengsztercsíkos öltönyt, a bűvész farmert és atlétatrikót viselt. A légtornász, ha nem említettem volna, nő volt. A bűvész és egyben állatidomár a nő apja, az emelőember és pohárzsonglőr pedig a férje volt. Tayloréknak nevezték magukat, és ragaszkodtak hozzá, hogy megismerhessék a késdobáló nőt (engem).

Biztos voltam benne, hogy öt percen belül kirakom a szűrüket a házból, annak ellenére, hogy akkor is éppen egyedül voltam otthon.

Azonban ez nem egészen úgy sikerült, ahogy a belépésükkör elterveztem.

Így aztán velük vette kezdetét a nagy kaland, életem rémálma és legcsodálatosabb korszaka is egyben. Késdobáló lettem, megismertem a preparált kések világát, és rájöttem, hogy valószínűleg velem született képességem, hogy – nem túlzok – elképesztő pontossággal tudok célozni. Forgó táblára, ajtóra, bárhová.

Bár úgy terveztem, hogy csak bepillantok az őrült Taylorék színfalai mögé, nem sokkal később flitteres, csillogó, szűk ruhában dobáltam a késeket és a tőröket a porondon. Mintha csak erre születtem volna, állította egybehangzóan a Szabó és a Bolovány család. Dalnokék ellenben (az én családom) sokkot kaptak, és azóta sem igen tértek magukhoz belőle. Viszont igazi útravalóra tettem szert Taylor Misitől (a bűvésztől és állatidomártól): „Sose célozz valakire, hacsak nem akarod eltalálni. Mert te, kicsike, ha valakit célba veszel, azt eltalálod, és kampec. Ezt értheted átvitt értelemben is. Csak arra célozz, akit el is akarsz találni.”

Drága Misi bácsi, ki tudja, azóta mi van vele, él–e még egyáltalán. (Egy biztos: a köszörűs, aki beajánlott neki, többé nem volt hajlandó a cirkusznak dolgozni, miután szerződtettek.)

Csodás, izgalmas fiatalfelnőtt–idők. Röhögések, szerelmek. És már mindez a múlté, előttem pedig a nagy űr. Annyira felzaklatott ez a gondolat, hogy jól kibőgtem magam a fürdőszobában, és hagytam, hogy ronda és vörös legyen a szemem. Arra gondoltam, a franc a mangába, dehogy olvasom el. Majd hajnalban, vagy befelé a munkahelyemre. Vagy amikor kiugrom ebédszünetre, persze akkor meg jelenésem lesz egy napfény–terapeutánál, bármit is jelentsen ez a kifejezés. De addigra remélhetőleg elmúlik az antidepresszáns utóhatása, az, hogy olyan furcsa dolgokat látok, és nem tudom megbecsülni a tárgyak tőlem való távolságát, mintha változtatnák a helyüket. Sokat sírtam, és egy kis megkönnyebbülést éreztem, amikor végre lefeküdtem az ágyba Levente egyik pólójával. Arra gondoltam, hogy talán tényleg találkoznom kell az aranyszőrű ragadozóval, különben mit sem ért az a pokoli, hányós éjszaka.

2.

– Szóval? – Kati nekitámaszkodott a konyhapultnak, és Ádámra nézett.

– Szóval mi?

– Szóval nagyon klassz, hogy átjöttél felköszönteni, de ugye észrevettél valamit?

– Uhhh… Mire gondolsz? Csinos vagy – Ádám lekapott egy szelet sonkát az egyik tálcáról. Jól sikerült este volt, a szomszédaihoz, Katihoz és Ágihoz csak néhány barátnő volt hivatalos, de feltehetően nem voltak mindannyian leszbikusok. Ádám ezt nem merte megkérdezni, de két nő is kitüntetett érdeklődéssel kezelte őt.

– Köszi, de ezt ne kezdjük. Hát arra gondolok, hogy népszerű vagy. Nem is neked kell kezdeményezned. Neked itt van bajod – mutatott Kati Ádám fejére.

– Na jó, de ezek a csajok…

– Nem. Ők a barátnőink. Heterók, kivéve Zsuzsát. Hoppá! – Kati elnevette magát.

– Ez valami párkereső parti volt? Azt hittem, a születésnapodat ünnepeljük.

– Azt ünnepeltük. Nem volt benne semmi konspiráció.

– Az anyám is össze akar hozni mindig mindenkivel. Ez nem így működik, tudod – vágott egy grimaszt Ádám, miközben arra gondolt, hogy de, végül is pontosan így működik. Mert hiszen Edinával is összejött, ha csak egy röpke dugásra is.

– Tudod mit, aki nem akarja, hogy kijöjjön a gödörből, az ott is marad – rázta meg a fejét Kati. – Nem miattad volt ez az egész, ma van a születésnapom. Áthívtunk, mert itt vagy folyton egyedül a világfájdalmaddal, és történetesen néhány csinos barátnőnk is eljött felköszönteni és gyereknézőbe. Ennyi történt. Nem kell mindenben összeesküvést látni.

– …

– Most mi van? – Kati közelebb lépett, és megsimogatta Ádám vállát. – Gyere, nézzük meg a gyereket. Ági most volt bent nála, alszik. Akarsz alvó gyereket nézni? – nevetett.

Aztán bementek, Ádám szinte lélegzetet sem mert venni, nehogy felébressze a törékeny csecsemőt, aki halvány hangulatvilágítás mellett aludt. Nem akarta elmondani Katinak, amit gyerekként épp eleget hallott, vagyis hogy az anyja tudományos elmélete szerint a gyereknek sötétben kell aludnia éjszaka, mert az a pihentető számára, meg valami melatoninról is szokott ilyenkor beszélni. Az anyja persze nem gyerekgyógyász. Amikor kimentek, és leültek Ágival hármasban a nappaliban, Ádám hátradőlt a kanapén, és számára is egészen váratlanul beszámolt a párnak arról, hogy a napokban volt egy röpke kalandja. Hozzátette, hogy a lány nem is tetszik neki igazán, és mégis megtörtént. Kati elvigyorodott.

– Szuper! Akkor hát visszatértél az életbe! Welcome to your life!

– Gondolod?

– Igen. – Ági is mosolygott. Pedig ő sokkal kimértebb volt, mint Kati, és Ádám gyanította, hogy néha féltékeny is volt arra, hogy szomszédokként milyen hamar jó viszonyt alakítottak ki Katival, szinte napok alatt, sőt, azt is gyanította, hogy Ági néha riválist lát benne, holott… – Szerintem is kezdesz visszatérni. Elég volt a nyavalygásból, nem igaz? Mindenki melléfoghat néha, hát veled és Anikóval is ez történt. De most már tovább tudsz lépni.

Aztán még beszélgettek egy kicsit, de a gyerek felsírt a szomszéd szobában, és Ádám felállt, hogy hazainduljon. Az ajtóban Kati megkérdezte, hogy vajon még mindig nem látja párhuzamosnak azt, ami párhuzamos, mire Ádám megnyugtatta, hogy most már minden rendben. Hazudott, de jobbnak látta, ha nem terjeszti széles körben, hogy még mindig nem szabadult meg ettől a látási problémától, amihez már kezdett hozzászokni. De legalábbis újra előtörtek a tünetek. Nem mindig jelentkezett a látászavar, de ha figyelmesen nézett valamilyen párhuzamos alakzatot, akkor feltűnt. A párhuzamosok széttartanak, ki tudja, miért. Ő viszont visszatérhet az életbe; kell ennél több?

Átsétált a szomszéd ajtóig, és belépett a lakásába. Megnézte a telefonját, amit az előszobában hagyott, és látta, hogy hangüzenete és sms–e is érkezett. Először az sms–t olvasta el.

„Szia, Ádám, holnap megyek futni, esetleg adnál nekem pár instrukciót? Hétkor a szigeten leszek, a startnál. Köszi, Edina”

Ádám eltűnődött. Edina újra és újra eszébe juttatta, hogy valójában az anyja próbálta összehozni őket. Aztán meghallgatta az üzenetet a postafiókján.

– Helló. Bea vagyok… tudod, a házban az ügyvédi irodából. A héten cseréltettem ki nálad a napszemüvegemben a megkarcolt üveget, és… és arra gondoltam, hogy van egy vitorlázós meghívásom a Balatonra, ahová valakit, egy… egy férfit kellene vinnem, és… hát ha lenne kedved, elmehetnénk a hétvégén. Én… ööö… – hosszabb szünet – nem szoktam ilyen invitációval fordulni ismeretlenekhez, de nagyon kedves voltál, és gondoltam… Na szóval ez csak egy vitorlázás. Ha van kedved, hívj vissza!

Ádám elvigyorodott. Nem értette ugyan, hogy mi történik körülötte, de Beára az ügyvédi irodából emlékezett. Hosszú, szőkésbarna haj, karakteres orr, a kosztüm formás alakot takarhatott… Mosolygós, helyes csaj. Azt a mindenit. Hát jó, miért is ne mehetnének el vitorlázni?

Hát ez nagyon szuper, gondolta. Új világ jött el, ahol a nők keresik őt. Mintha csak álmodná ezt az egészet.

Heni néni vitte le őket a Balatonra: Liliant, Danit és Barnit, aki egyáltalán nem tűnt Lilian szemében sérültnek, mint ahogy Heni néni beállította. Sőt, Lilian határozottan érezte, hogy Barni mindent ért és mindent tud róluk, és vélhetően mindannyiuknál többet tud az életről. És ezzel együtt, vagy éppen ezért, az is megeshet, hogy sosem fog megszólalni.

Lilian a hátsó ülésen ült, Dani mögött, Barni mellett, és titokban rettenetesen élvezte, hogy Barni egész úton az ő menyasszonyi ruhájában gyönyörködött. Fogdosta a csipkés szoknyát, és szájtátva nézte a fejdíszt. Ráadásul ez még feltűnőbb fejdísz volt, mint a legutóbbi, kis fátyollal – nem véletlenül járta be Lilian az összes környékbeli turkálót. Egészen tekintélyes használt menyasszonyiruha–készletet sikerült beszereznie.

– Lili, hogy van anyukád? – kérdezte Heni néni. Lilian összeharapta a száját. Oké, hogy Dani elmondta otthon, ő is tudja, mi van náluk, de azért mégis… mi köze ahhoz Heni néninek, hogy depressziós az anyja? Remélhetőleg nem adja tovább.

– Köszönöm, jól. Megyünk nyaralni – tette hozzá.

– Tényleg? És hová?

– Még nem döntöttük el – vonta meg a vállát. Már bánta, hogy felhozta ezt az egész nyaralás témát, de ezzel akarta bizonyítani, hogy igenis jól van az anyja.

– És apukád? Elfoglalt?

– Igen. És köszönöm, Márk is jól van – tette hozzá. Dani mintha kuncogott volna az első ülésen. Barni időközben megfogta Lilian kezét, és a rajta lévő, kiterjesztett angyalszárnyú bizsugyűrűt vizsgálgatta. Puha volt az érintése, finom a keze. Lilian rámosolygott. Barni visszamosolygott rá. Aztán már Balatonvilágoson voltak, a kis parti úton, Heni néni a kocsijába épített távirányítóval felnyitotta a kertkaput, és beparkoltak a garázsba. A kertből ráláttak a Balatonra. Lilian örült, hogy Danival lehet itt. Az ő szüleit sosem érdekelte a Balaton, kiváltképp az anyját nem, aki zsúfoltnak tartotta a strandokat, és utálta, hogy minden olyan zajos.

– Most akkor átjöttünk? – kérdezte később Dani. A kert végében álló stégen ültek, és nézték a vizet, bár Lilian egyszer azt hallotta, hogy ezek nem is legális stégek, de mit bánta ő… – Mert én azóta is olyan hülyén látok mindent. Például szerinted hány méterre van az a bója? – mutatott a túlpart irányába.

– Honnan tudjam?

– Akkor te sem látsz jól, ugye?

– Nekem fogalmam sincs, mi hány méterre van. Nem tudom megbecsülni a távolságokat. Sosem tudtam.

– Figyi, utánaolvastam egy kicsit. Toshiónak alig vannak látási zavarai, miután átmegy a párhuzamos világba. Ellenben akiket átvisz, azoknak sokkal inkább.

– És ez azt jelenti… – kezdte ábrándosan Lilian, miközben megigazgatta magán az oroszlános bikini pántját.

– Azt jelenti, hogy átjöttünk, és te áthoztál engem. Szerintem ez van.

– Okés – Lilian lefeküdt a stég fapadlójára, és napszemüvegén keresztül a fiút stirkázta. – És most mihez kezdünk?

– Megőrültél? Fogalmad sincs, mit kezdhetnénk ezzel? Hát nem te akartál találkozni az ikertestvéreddel?

– De igen. De ha átjövünk, és nem egy állat képében idézzük meg, akkor csak ő jöhet magától, és hívásra nem érkezhet. Látod, Toshióhoz is a testvére jött hívás nélkül, amikor Toshio először átment a párhuzamos világba. Szóval klassz lesz a testvéremmel beszélni, de én nem tudok kapcsolatba lépni vele, amíg itt vagyunk. Csak ő tudna velem.

– Ühüm. Hát mindegy, itt vagyunk, és megvalósulhat minden, amire vágyunk. Te mire vágysz?

– Beszélni az ikertestvéremmel. Elmenni Japánba. Vagy legalábbis találkozni a Kainami–manga író–rajzolójával.

– Hát nem kis vágyak.

– Nem – mosolygott rá Lilian, és a napszemüvege szárával megcsiklandozta a fiú lábát. Pont ott feküdt, a lába előtt. – Most mondd a tieidet!

– De akkor fejezd be a csikizést. Komolyan mondom, hogy fejezd be, különben…

– Különben?

– Különben bedoblak a vízbe.

– …

– Na. Szóval hogy mire vágyom? Például arra, hogy anyámék ne öljék meg egymást, inkább vál…

– Ez nem ér – vágott közbe Lili. – Csak magaddal kapcsolatban kérhetsz, és csak azt, amire már régóta vágysz.

– Olyan nincs – vonta meg a vállát Dani.

– Na ne már. Téged is érdekel Toshio története!

– Persze hogy érdekel. De most mit ábrándozzak Japánról, ha egyszer tudom, hogy úgysem fogok egy ideig eljutni oda, mert nem engednének az anyámék, nincs rá pénzem, blablabla.

– Szerintem a Toshio–történet lényege – ült fel Lilian, és a vállát a fiúénak támasztotta – éppen az, hogy bármiben hihetsz. Érted? Bármit elhihetsz, nem kell a körülményeket figyelembe venned. És ha átjutottál, akkor nincs, ami megállítson…

– Figyelj, te most nekem fogsz támaszkodni?

– Miért?

– Mert… érted.

– Nem. Mit?

– Hát hogy összeér a testünk, te csaj vagy, én fiú…

– Ó, baszd már meg. Tudod, mióta ismerjük egymást?

– Tuuuudom, tizenegy éve.

– Vagyis?

– Vagyis ötéves korunktól.

– Láttuk egymást meztelenül. Igazából Márkén kívül csak a te… izé…

– Mizé? Ki ne mondd!

– Hát a te fütyidet láttam. Na.

– Baszd meg, Lili.

– Lilian.

– Jó. Lilian. – Dani elhúzódott tőle. – Tizenhat évesek vagyunk. Te menstruálsz, meg ilyenek.

– Nem. Most éppen nem – pontosított Lilian. Aztán szembefordult a fiúval. – Most meg mi bajod van? Te mesélted, hogy smároltál Julival.

– És? Hogy jön ez ide?

– Úgy, hogy én azt mondtam a smárolásos sztoridra, hogy okés. Nem járunk, vagy ilyesmi, hanem baráti viszonyban vagyunk, érted. Ha akarod, elmesélem neked, hogy a tesóm haverja és osztálytársa, Bálintnak hívják, idióta farmereket hord, vízilabdás, és bejövök neki. Voltunk moziban…

– Hagyd abba!

– Mi bajod van?

– Nem akarok részleteket hallani a smárolásotokról vagy a dugásotokról, vagy…

– Semmit sem csináltunk. Eszterrel és a tesómmal meg a tesóm haverjaival voltunk moziban. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy mi barátok vagyunk; nem igaz? És ezt senki nem veheti el tőlünk. – Lilian levette a napszemüvegét, és hunyorogva nézett a fiú szemébe.

– Fasza a kontaktlencséd így, ahogy belesüt a nap – mondta végül Dani. – Olyan… nem is tudom. Talán aranyló vörös a szemed tőle.

– Jó, akkor elmondod, hogy mit szeretnél, ha átjutottunk netán a párhuzamos világba?

– Öööö… hát találkozni a manga írójával, az szuper lenne. Meg, mondjuk, Toshióval.

– Na látod. Tudod te, hogy mit akarsz. És valami magánéleti dolgot?

– Magánéletit?

– Igen, de nem anyádékkal kapcsolatban, hanem magaddal…

– Gondolkodom rajta; jó?

– Semmi sem volt eddig a fejedben? – A lány csodálkozva nézett rá.

– Gondolkozom, oké? És mondtam, hogy ne csikizd a lábamat…

– Nem csikizem…

– De igen. Úgyhogy ez jogos!

Nagyot csobbant körülötte a víz, ahogy Lilian beleesett. Rögtön behunyta a szemét, nehogy kiússzon belőle a lencse, aztán nyelt egy adag vizet, és köhögve kereste a stég lépcsőjét.

– Hülye – kiáltott fel Daninak, még mindig csukott szemmel. Aztán egy újabb nagy csobbanás, és Dani már ott is volt mellette.

– Megérdemelted – vigyorgott a fiú.

– Hülye vagy. Egyszer csak kitör belőlem az oroszlán, aztán leshetsz.

– Már ott is van. A fürdőruhádon – mutatott a fiú Lilian bikinijén az oroszlánfejmintára.

– Na jó, kimegyek. Hideg a víz.

– Figyi, eszembe jutott valami – húzta vissza a lépcsőről Dani.

– Mi?

– Hát… azt lehetne, hogy beszélgessek a párhuzamos világban az öcsémmel?

– Mi a francnak ehhez a párhuzamos világ? Ott van az öcséd a kertben.

– De nem beszél, érted…

– Ja. Hát nem tudom. Nekem ez nem tűnik olyan… izé… emelkedett vágynak, de értem, mire gondolsz. Szerintem az itteni világban is meg fog szólalni, rögtön az után, hogy anyádék döntésre jutnak. De mindegy – mosolygott Danira –, ezt fogadjuk el egynek.

– Oké.

– Oké.

– De honnan tudjuk, hogy átjutottunk?

– Például találkoznom kell az ikertesómmal, aki bennem él; nem? Neked meg dumálnod az öcséddel. Vagyis neki kéne hozzád beszélnie. Van időnk, nem igaz?

– Mikor kell visszamenni?

– Fogalmam sincs.

– Lilian, a manga szerint túl sokáig nem maradhatunk a párhuzamos világban, mert akkor veszélybe kerülünk – mondta a fiú.

– Semmi veszélyeset nem látok – közölte határozottan Lilian, majd kimászott a stégre, és onnan szólt vissza Daninak. – Majd vasárnap, ha hazaértünk, visszalendülök. Az még pár nap. Addig amúgy sem tudnék átmenni; nem igaz? Hiszen az ajtó otthon van, a fürdőszobám és a szobám között.

Amikor a villamoson ültem és a mangát próbáltam olvasni, hogy mire beérjek, legalább némi fogalmam legyen róla, hirtelen belém hasított, hogy már évek óta „normális” állásom van. A magazinkiadónál is az volt, és most is – más kérdés, hogy ezt a mostanit, a zöld főnöknőmmel és egyéb kollégákkal normálisnak tekinthetjük–e, de nekem, bevallom, hiányzik időnként a Taylor és Bolovány család, de még a kínai éttermesek is. Tulajdonképpen Levente miatt vállaltam el ezt az állást, aki azt mondta, szerinte lesz ez is olyan izgalmas, mint a fekete fafülgombás levesekkel és tavaszi tekercsekkel rohangálni a viaszosvászonnal letakart abroszok között.

– Nézed a sorozatokat? – kérdezte Nóra, amikor az utolsó körben már ő felvételiztetett.

– Sorozatokat?

– Igen. A tévében.

– Ühhmmm… – Fogalmam sem volt róla, erre mit kéne válaszolnom. Ha nézem őket, akkor sekélyes vagyok, mint egy kilúgozott agyú, unatkozó nő? Ha nem nézem, akkor sznob vagyok? Egyáltalán, egy kiadóban ez miért szempont?

– A rajzfilmeket – segített. Hohó. A rajzfilmeket? Vajon úgy érti, hogy a vasárnap délelőtti matinét?

– A Family Guyt igen – bólintottam, aztán arra gondoltam, már késő. Nóra aznap egy régi feliratos falvédőből újraszabott ruhát viselt, karcsú derekán jól olvasható volt: „Akit az ura nem…” – sajnos a folytatást a varrónő nem használta fel, vagy legalábbis nem ehhez a fura ruhához. Én magamban folyton úgy folytattam, hogy… na jó, nem leszek közönséges. Szóval arra gondoltam, vajon van–e férje, és ha igen, hogy viselheti, hogy élete párja a nagyi falvédőjében indul el dolgozni. Úgyhogy amíg ezen agyaltam, kicsúszott ez a válasz a számon, szinte akaratom ellenére.

– A Family Guyt! – Nóra szeme felcsillant. Gyanakvóan néztem, mert ugye az nem reális, hogy ennek így örül. – És ki a kedvenced belőle?

– Őöööö… hát… – tűnődtem, mondhatom–e az igazat. Aztán kiböktem. Lesz, ami lesz. – Stewie, és a… Brian, a kutya.

– És Peter? – Nóra kérdése azonnal, pattogva érkezett.

– Peter is bejön. De Stewie–t bírom a legjobban.

– Clevelandék is súlyosak, nem igaz?

– Igen. Igen.

Ezek után hosszan értekeztünk a Family Guyról, majd Nóra áttért a South Parkra, és végül Séf bácsiról diskurálva döntött úgy, hogy enyém az állás. (Ezt később elárulta: „Séf bácsi az abszolút kedvencem, és őt általában nem kedvelik annyira a nézők”, indokolta röviden.) Persze nem mondom, ha alkalmatlan lennék az állásra, nem biztos, hogy felvett volna, vagy nem lennék még mindig itt… Leventével sokat röhögtünk azon, hogy voltak már fura felvételi tesztjeim, de speciel sosem gondoltuk, hogy két beteg sorozat iránti rajongásomnak köszönhetem majd a jövendő állásomat. Amikor megtudtam, hogy felvettek, elmentünk vacsorázni a kedvenc olasz éttermünkbe, és Levente azt mondta, hogy higgyem el, sokkal érdekesebb lesz ez a munkahely, mint az eddigiek (leszámítva a cirkuszt, mert azzal ő sem szállt vitába, hogy a Taylor és Bolovány Vándorcirkusz a világ egyik legizgalmasabb munkahelye, és ezt nem a nosztalgia mondatja velem).

A villamoson nyomorogva, állva olvasva a mangát rájöttem, hogy Nórát valószínűleg a rajzfilmsorozatok iránti rajongása teszi eltökéltté, hogy kiadjunk egy japán képregényt ezen a piacon, ahol, hogy finoman fogalmazzak, nem olyan hatalmas a kereslet a mangákra. Néhány részt elolvastam, mondjuk kicsit elgondolkoztam azon, hogy a főhős barátai, amikor átviszi őket a „párhuzamos univerzumba”, kábé olyan látási zavarokkal küszködnek, mint ami rám is rám tör néha, szóval valószínűleg őket is teletömködte a kezelőorvosuk antidepresszánsokkal, megjegyzem, a sztorit olvasva bizonyossá vált számomra, hogy rá is szorulnak a hősök a tablettákra. A szerző úgyszintén, de hát ő bizonyára betépve írja és rajzolja ezeket a mangákat. Ez az ő „párhuzamos univerzuma”.

Bent gyorsan összeütöttem két oldalt a sztoriról, tudva, hogy úgyis kiadjuk. Csendben dolgoztam egész délelőtt, nemigen szóltam senkihez, mivel Gabriel vidéki nyomdákkal tárgyalt, Erika egy könyvbemutatóra ment, a többiekkel meg nem volt túl sok közös témám. Délben magamhoz ragadtam a legújabb kiadványunkat, egy szakácskönyvet, amelyet egy amerikai színésznő írt, hogy elküldjem anyámnak, aztán leléptem.

A napfény–terapeuta ötvenes nő volt, seggig érő, sárgás–szőkés átmenetes rasztahajjal (a töve volt sárga), a hajában színes fagyöngyök, ő az a típus, akiről, ha azt mondom, hogy hétvégenként a hasára festi a napot és aranyra mázolja az arcát, miközben mezítláb, kézen fogva imádkozik a természet lágy ölén az elhagyott nőtársaival a napistennőhöz, azt hiszem, mindent elárultam. Köldök fölé érő póló volt rajta, és bár a melle is majdnem odáig ért, mint a pólója, eltekintett a melltartó viselésétől. Rögtön tudtam, hogy ő a természeteséletmód–isten földi helytartója, leszámítva persze a hajfestést. A garzonlakás falait maja piramisokat ábrázoló poszterek díszítették.

– A világ olyan, mint ez a fa – mutatott egy fotót a nő egy fáról, egy teljesen átlagos, nagy lombú tölgyfáról. – A gyökere lenyúlik a földbe, a koronája felér a napig. Ahhoz, hogy a törzse jól érezze magát, jól kell tartani a gyökerét és a lombját is. Mi most azzal foglalkozunk, hogy fentről, a nap felől milyen segítséget kaphatunk. A föld belseje nem az én szakterületem – zárta ki azonal, hogy ne számítsak rá, ha netán geológusra is szükség lenne. Aztán intett, hogy feküdjek le a díványra, amelyet egy hímzett napocskás takaró borított. Nem szívesen teszem le a fejem olyan helyeken, ahol más is megpihenteti a kobakját; még élénken él az emlékeimben, amikor az óvodában folyton „idegen lények” költöztek a hajamba. Krott Tomika volt a gazdájuk és terjesztőjük, és a végén hosszú háborúban győztük le az újra és újra támadó lényeket, és a győzelem napján az egész óvoda kopaszon ünnepelt (amikor nagyobb lettem, és a fotóm láttán megkérdeztem otthon, hogy ugyan mi a jó ég ez a kopasz gömbfej, anyámék azt mondták, a fotó aznap készült, amikor a KÖJÁL engedélyezte, hogy újra kinyissák az óvodát a fejtetűjárványt követően). Szóval nem kis fenntartással raktam le a fejem az ágytakaróra, de hát mindent a napfényterápiáért. – Most lehunyod a szemed, én pedig egy speciális eszközzel összegyűjtöm és megsokszorozom a napfény sugarait. Ezért hívtalak erre az időpontra, ilyenkor a legjobb szögben süt be a nap.

Behunytam a szemem, és arra gondoltam: vajon mi lenne most velünk, ha felhős lenne az ég? A nő közben dúdolni kezdett. Bele sem mertem gondolni, hogy mit mondana valamelyik ismerősöm, ha most meglátna. Biztos lenne abban, hogy elment a maradék eszem.

– Drága napistennő, kérlek, gyere közénk, fényes sugaraiddal hatolj be… Mondd még egyszer a neved, kérlek…

– Anna – suttogtam.

– …hatolj be Anna fejébe, testébe és szívébe. Járd körül fényes sugaraiddal Anna testét, hatolj be sejtjeibe, tisztítsd ki azokat… Hatolj be a fejébe, a lelkébe, és fényes tüzeddel égess ki onnan minden rosszat, minden fájdalmat. Hatolj be a szívébe, és ott… most eszközömmel még inkább megsokszorozom a fényt – dünnyögte; ekkor óvatosan, egyik szememmel hunyorogva felnéztem. Egy óriási nagyítót láttam, amivel a fényt szórja rám. Jesszus. Behunytam a szemem. – Hatolj be a szívébe, és irts ki onnan minden sötét dolgot, töltsd ki fényeddel, tágítsd ki, hogy befogadó legyen… és égess el ott minden olyan kötődést, kapcsolatot, negatív energiát, amire Anitának…

– Annának – nyögtem.

– …amire Annának már nincs szüksége. Köszönöm, hogy eljöttél, és fénylő sugaraiddal megnyugvást, boldogságot hoztál Annának. Most te is köszönd meg!

– Köszönöm – mondtam erőtlenül.

– Akkor most beülsz abba a fotelba – folytatta a terapeuta, és a sarokba mutatott. – Ott adok egy kicsit a nap már összegyűjtött erejéből is.

Átköltöztem a sarki fotelba, terapeutám leeresztette a redőnyt, majd elment valahová, és egy dobozkával a kezében tért vissza.

– Csukd be a szemed, és tartsd csukva immár – szólított fel. – Milyen típusú a bőröd?

– Tessék?

– Milyen típusú? Vízhiányos? Igen, a legtöbb nőnek vízhiányos egy bizonyos kor fölött. Meg persze alatta is – tette hozzá gyorsan. – Szóval, ha magadnak csinálnád, akkor az arcbőrödnek megfelelő krémet kell használnod.

– Uhmmm… – Fogalmam sem volt, hová akar ezzel kilyukadni. Aztán beindított valami masinát, az arcomra tette, és piros fényt láttam. Majd sárgát. Gyanakodni kezdtem.

– Na látod, most ezzel szépen szimuláljuk a napfényt a napfénymentes napokon is – mondta a nő. – Ezt házi használatra is ajánlom. A saját krémeddel. Úgy is van, befejeztük. Köszönjük, napistennő, a segítségedet. Köszönd meg te is, Anita!

– Anna. Köszönöm.

– És akkor itt van ez a szerkezet. Ha akarod, megvásárolhatod – mondta a nő. Kinyitottam a szemem, és láttam, hogy a terapeuta egy szerkentyűt dug az orrom elé. – Többféle fényt is előhívhatsz belőle, még a bőrödnek is jót tesz, és állandóan meg tudod általa idézni a napistennőt. – Nem voltam benne biztos, hogy mit kellene válaszolnom. – Ahhoz képest, hogy mit tud, meglehetősen olcsó – folytatta a terapeuta. – Igaz, nincs eredeti csomagolása, ezért is adom mindössze harmincezer forintért. – Hallgattunk. – És akkor akár naponta kétszer is hívhatod magadhoz a napistennőt. Még télen is. – Még mindig hallgattam. – Még Finnországban is, a sötét teleken – tette hozzá.

Végül csak a terápia árát fizettem ki neki, ötezer forintot, lógó orral, mert a készüléket, amit eladásra kínált, pontosan ismertem. Ilyet vettünk Angival karácsonyra anyánknak az egyik elektronikai áruházban. Arcmasszírozó, ami állítólag fényekkel nyugtatja a bőrt vagy a használóját. Anyám az egész cucctól tök ideg lett, szóval őnála nem igazán érte el a kívánt hatást. Mi nem harmincezerért vettük, az igaz, és az is, hogy eredeti dobozban volt, garanciával. Mondom, nem harmincezer forintért vettük – hanem húszezerért.

Na de az lehet, hogy a nagyítóval közel hozott napfény mégiscsak ért valamit, mert belül, a testemben melegségérzetem támadt. Persze erre az időjárás is okot szolgáltathatott, de eddig a meleg nyári napokon sem éreztem magamban melegséget.

Valahogy kibírtam a délutánt is odabent, némileg ellenséges hangulatban, mert Tardai uszításának hatására többen kibuktak a könyvei eladott példányszámát vitató pszichológusra, és az volt a napi téma, hogy hogy lehet ilyen hálátlan, és majd a végén minket üt el a fizunktól a rámenőssége. Az efféle vitákba sosem szálltam be, mert nem engedhettem meg magamnak olyan agymosást, amit még csak nem is az anyám akar elvégezni rajtam.

Munka után Angival találkoztam, mert ragaszkodott hozzá, hogy összefussak Ákossal, a féltestvérünkkel. Ákost a temetésen láttam utoljára, és ennek a felidézése nem kedvezett a hangulatomnak. Kiköpött apám, magas, szikár, dús hajú, atlétikus alkatú, kicsit görnyedt tartású, és mindkettejük orrában van egy finom görbület, ami karakterisztikussá teszi őket. – Helló, csajszik – Ákos már messziről integetett. Egy, a rakparton álló szendvicsezőben találkoztunk, ahol az átlagéletkor nyolcvankettő volt, de Ákos büszkén kijelentette, hogy ez a törzshelye. Amúgy kellemes terasz, még akkor is, ha körülöttünk mindenki nagyothall, ezért aztán ordít, és ha véletlenül éppen nem ordít, akkor hallgatózik.

– Meghízott – súgta Angi.

– Dehogy. Csak a csíkos póló teszi.

– Na, helló – ért oda Ákos. Végigcsókolt minket, aztán átültetett egy másik asztalhoz, az „ő helyére”, ahonnan belátni a teraszt és a Dunát is. Nekünk speciel nem volt különösebb igényünk a panorámára, de ő ragaszkodott hozzá, így a pincérlányok gyorsan át is költöztettek minket teástul, szendvicsestül. – Jól nézel ki – fordult hozzám Ákos. – Na persze azok után, amiken keresztülmentél…

– Kösz – mosolyogtam halványan, és nem tudtam eldönteni, hogy ezt bóknak szánta, vagy éppenséggel kritizál.

– Szerintem nektek meg kell újulnotok – jelentette be Ákos, miután rendelt egy csokis és egy mandulakrémes croissant–t, két tojásos szendvicset és egy kólát. – Új irányba kellene fordítani kicsit az életeteket.

– Mire gondolsz? – kérdezte Angi gyanakvóan.

– Hát remekül zenéltetek; emlékeztek? A legjobb tanítványaim voltatok abban az időben…

– Pfffrrrrr… – tört ki belőlem. Ákos szigorúan pillantott rám.

– Nem, ne szólj közbe! Nagyon ügyesen szájharmonikáztatok, és ha akkor nem bohóckodjátok el a gyakorlást, ma ti is benne lennétek a Four Stars Groupban. – Ákos elhallgatott, én pedig igyekeztem nem nézni Angira, mert ha találkozik a tekintetünk, biztosan kitör belőlünk a röhögés. A Four Stars Group egyébként négy, valóban tehetséges szájharmonikás lányból állt, Ákos felfedezettjeiből. Ő is menedzselte az együttest, méghozzá zseniálisan. Bárkinek képes lett volna megálmodni egy kisebb zenei karriert, de akibe még tehetség is szorult, abból tuti sztárt csinált, és nem is Magyarországon. – Na szóval, arra gondoltam, hogy adnék nektek még egy lehetőséget. – Angival összenéztünk, és a tekintetünkben ugyanaz a kérdés volt: „Mi vaaaaan?” – Persze két fő az csak egy duó, de van egy harmadik lány is, konzis volt, nem szájharmonikát tanult, bár abban is zseniális, de ő hegedűvel szállna be a produkcióba. Még nem beszéltem vele, előbb veletek akartam egyeztetni…

– Magadnál vagy? – egyszerűen kibukott belőlem a kérdés.

– Amikor Anna szájharmonikát tanult, én még nem is éltem. Amikor pedig engem nyomorítottál vele, Anna már rég kiszállt a buliból – tette hozzá Angi. – Továbbá, ha jól emlékszem, egyikünknek sem volt hozzá minimális tehetsége sem, legalábbis a magam nevében ezt nyugodtan kijelenthetem. Ezenkívül Annának főállása van, én pedig egyetemista vagyok. Fogalmam sincs, mire akarsz kilyukadni, de szerintem hanyagoljuk a témát.

– Nem, nem, nem! A szájharmonikázás olyan, mint a biciklizés: nem lehet elfelejteni – vágott közbe Ákos. – Amúgy hallgassatok már végig!

– Uhhh. Oké, de akkor térjünk a lényegre – kértem.

– Gáz van a Four Stars Grouppal. A lányok fellázadtak. Történt már ilyen régebben is, és hamar legyűrtem őket, mert velem volt az erő. És persze az ész is velem van.

– És az igazság? – kíváncsiskodott Angi.

– Az kit érdekel? – legyintett Ákos. Aztán belelendült a mesélésbe. A Four Stars Group, bár itthon alig ismerik, az arab országokban meglehetősen népszerű lett. Ákos jó pár éve rájött, hogy csinos magyar zenész csajokat közvetíteni a sejkek otthonába, jó üzlet – mellesleg nem jár rizikóval, mert ezek a lányok nem vállalnak szexuális szolgáltatást, csak zenélnek, méghozzá nem kevés pénzért. A sejkek láthatólag kedvelik és tisztelik a zenész lányokat, és a Four Stars Group nagy névre tett szert az Emirátusokban, sőt Katarban is. Ákos intézte a fellépéseket, és az általa kialkudott mesés fellépti díjból levett hatvan százalék jutalékot, cserébe a szervezésért, meg azért, hogy „atyáskodott” a lányok felett.

– Hatvan százalék az rohadt sok – rázta meg a fejét Angéla. – Irreálisan sok.

– Rendben, tőletek csak ötvenkilencet fogok levenni – közölte Ákos komolykodva, mire mi elröhögtük magunkat. Végül kibökte, hogy a lányok azzal gyanúsítják, hogy ő többet kért a fellépésekért, mint amennyit nekik bevallott.

– De mégis, ezt hogy feltételezhették? – vágott közbe a húgom. – Mert nem igaz, ugye?

Ákos egy árnyalatnyit elvörösödött, majd kissé dadogva hozzátette, hogy valójában… igazság szerint… de amúgy is, mi közük ehhez a lányoknak, ő tette kockára a pénzét a kezdetektől, ő találta ki, hogy össze kell rakni négyüket, ő kereste meg a fellépési lehetőségeket satöbbi. Eközben dadogott. Nekem valahonnan ismerős volt ez a dadogás, de csak később jöttem rá, hogy a főnöknőm is így reagált néha, amikor sarokba szorították.

– Sokat kerestek neked – állította Angi, mire Ákos elkezdte sajnáltatni magát, hogy ha mi tudnánk, mennyi pénzébe került, hogy idáig eljussanak, és még mostanáig az vissza sem jött, és egyáltalán, hálátlan dögök… kicsit megremegett a szája széle.

– És most mi van? – kérdeztem.

– Lenne egy nagyon exkluzív, jól fizető fellépés Katarban, de nem hajlandóak jönni.

– És?

– Az a helyzet, hogy külföldön csak én menedzselhetem őket. Ők viszont borítani akarnak, bíróságra menni, újságoknak nyilatkozni arról, hogy én jogtalanul hasznot húztam belőlük. Most azzal álltak elő, hogy vagy felbontjuk a szerződést, és akkor elfelejtik a bíróságot, sőt, elvállalják a katari fellépést búcsúbuliként, vagy nagy botrányt csapnak.

– Azért akartam veletek találkozni, mert van egy ajánlatom. – Elhallgatott, és mi is csendben vártuk a folytatást. Megköszörülte a torkát. – Amint mondtam, ajánlattal érkeztem. Legyetek ti a Two Stars Group! Két csaj, aki lenyűgözi a sejkeket… Én mindent intézek. Még korrepetítort is szerzek nektek. Degeszre keresitek magatokat, és vissza se nézünk. Ha akarjátok, lehettek a vonós csajjal Three Stars Group.

– Te megőrültél – mondta Angi, ugyanabban a pillanatban, amikor én közöltem:

– Bediliztél.

Ákos próbált minket győzködni, de annyira szürreális volt az ajánlata, hogy csak röhögtünk. Azt hittem, a délben történteket semmi sem tudja felülmúlni, de az, hogy szájharmonikás karriert ajánlottak a húgomnak és nekem az arab országokban, mégiscsak a nap tophíre lett számomra.

Shopper: Van itt valaki?

OnlineHelp3: Itt vagyok. Szia, Shopper. Mi újság?

Shopper: Van néhány eladó bikinim. Vagyis hát nem az enyémek, értitek…

Duglasz: Mekkorák? Milyenek?

OnlineHelp3: Bocsánat, ez nem a Vatera.

Frigólakat: Jaj, OnlineHelp, maradjál már. Segítsünk Shoppernek!

Viki11: Bizony ám. Mesélj csak azokról a bikinikről!

Duglasz: Én voltam itt előbb.

Shopper: Mindjárt teszek fel fotókat.

OnlineHelp3: Fotókat… Hm. Most felmordultam, vegyétek úgy. Amúgy, Shopper, szerintem nálad javulnak a dolgok.

Shopper: Ezt miből gondolod?

OnlineHelp3: Már nem vagy úgy kiakadva.

Shopper: Beizzítottam az üzletet. :) Most egy kicsit nyerünk is rajta. Legalább őszintén bevallom.

Duglasz: Még így is olcsón adod. Megjött a táska, meg a papucs. Nagyon klasszak. A papucsot még szoknom kell.

OnlineHelp3: Ezek szerint családi biznisz lett. Jól mondom, Shopper?

Shopper: Nem kell gúnyolódni. Igyekszem a lehető legjobbat kihozni a bajunkból. Most, hogy újra terápiába jár a feleségem, ő is kiegyensúlyozottabbá vált.

Duglasz: Bocsánat, hogy belekotyogok, de ezek szerint semmit sem ér a terápia; nem igaz? Máskülönben nem vásárolgatna a feleséged naponta. Minek fizettek érte? Kereshetnétek egy másik terapeutát. Persze szívesen veszek bikinit, két lányom van, meg egy menyem. Az már rögtön három bikini. Magamat nem számolom bele, ugyanis van önkritikám.

OnlineHelp3: Duglasz, hogy boldogulsz a fiaddal? Mi a helyzet náluk?

Duglasz: Nem tudom. Szerintem akkor is beteges, amit ez a gyerek csinál, de ti úgyse hisztek nekem. Képzeljétek, memoárt ír a barátnőiről.

Frigólakat: Ez nagyszerű terápia. A férjem kajarecepteket osztogat a barátainak. Ezzel pótolja a nagy zabálásokat.

Duglasz: Tényleg? Szóval ez azt jelenti, hogy nem fog csajozni, csak ír a nőkről?

Frigólakat: Nem tudom, de nálunk működik.

Viki11: Jó nektek.

OnlineHelp3: Mondd, Viki11. Mi van nálatok?

Viki11: Nem iszik. Beültettek egy kapszulát a combjába, és ha piál, nagyon rosszul lesz. Ő döntött így.

OnlineHelp3: Hát ez remek hír, nem igaz?

Viki11: Igen, de azóta tiszta depressziós. Előtte is az volt, de most egész nap csak bámul maga elé. Szörnyű ránézni. Bűntudatom van, holott tudom, hogy ez az egyetlen út kifelé. Mégis azt látom a tekintetében, hogy szerinte én tehetek arról, hogy boldogtalan.

Frigólakat: A piával is boldogtalan lenne.

OnlineHelp3: Ne okold magad. Gondolj arra, hogy te csak jót tettél, amikor nem hagytad, hogy a halálba igya magát. Jó volna, ha eljárna az anonim alkoholisták közé, erőt adna neki.

Viki11: Hogy küldjem el?

OnlineHelp3: A kezelőorvosát megkérhetnéd, hogy hozza össze a sorstársaival.

Csilivili: Hellóhelló. Én új vagyok.

OnlineHelp3: Helló. Mi járatban nálunk?

Csilivili: Néha lenyúlok ezt–azt a bizsuboltokból. Nem tehetek róla. Azt mondják, ez betegség.

OnlineHelp3: Mi itt szenvedélybetegek hozzátartozóinak segítünk.

Viki11: Nem küldheted el, OnlineHelp.

Csilivili: A férjem munkamániás. Éjjel–nappal dolgozik, lazítani csak piával tud, nyaralni nem járunk, szexre nincs idő, a gyerek persze nem jön össze. Én egy irodában dolgozom, hazafelé bevásárolok, és néha lenyúlok egy bizsut. Ez esetben ki a beteg és ki a hozzátartozó?

OnlineHelp3: Jártatok már szakembernél?

Csilivili: Igen, többnél is. Soroljam?

Duglasz: Ki nem hagynánk. Hátha tanulok belőle.

Csilivili: Nőgyógyásznál, hátha meddő vagyok. A férjem persze nem tudott eljönni, hogy őt is kivizsgálják, mindig közbejött egy utazás vagy fontos megbeszélés.

OnlineHelp3: Nem az esetleges szervi problémákra utaltam…

Csilivili: Folytatom. Jártam pszichológusnál, voltam pszichoterápián. Beiratkoztam egy ötvöstanfolyamra, hátha az majd elvágja a csillogó bizsuk iránti szenvedélyemet. Nem így lett, csak most már szakértő szemmel válogatok. Voltam kineziológusnál, utána beugrottam egy bizsuboltba, és amikor a pénztárnál majdnem lefüleltek, lenyeltem egy gyűrűt, úgyhogy a sebészetre is eljutottam. A férjem csak röhög az egészen, és azt mondja, ő majd kivált, ne aggódjak. De azért nem szeretné, ha felkerülnék az indexre. Naponta tíz percet beszélgetünk. Pedig állítólag szeretjük egymást.

Frigólakat: Én a válást javaslom.

Shopper: Meg a sportolást.

OnlineHelp3: Küldök egy nevet. Pszichoterapeuta az illető. Szerintem mindkettőtöknek el kellene mennetek a férjeddel, mert, bár nem értek hozzá, azt gondolom, fenntartjátok egymás… betegségét.

Csilivili: Szerintetek lesz ebből még valami? Úgy értem, a házasságból, gyerekvállalásból…

Shopper: Utazzatok el. Állítsd választás elé: vagy elutaztok, vagy vége!

Csilivili: Ez kemény. Mondjam meg neki, hogy vagy elutazik velem, vagy elhagyom?

OnlineHelp3: Azt mondd meg neki, hogy vagy közösen segítséget kértek, vagy elhagyod.

Csilivili: Még a végén kiderül, hogy én tettem munkamániássá?

OnlineHelp3: Nem, de az szépen kiderülhet, hogy miért támogatod tudat alatt a munkamániáját, és milyen kapcsolatban van a viselkedése a… kleptomániáddal.

Csilivili: Kikérem magamnak. Csak bizsut lopok. Nevezzük szarkakórnak.

OnlineHelp3: Elnézést. Rendben.

Duglasz: Na én megyek. Shopper, szólj, ha van valami új áru. Vigyázzatok magatokra.

Shopper: Rendben. Én is megyek.

Csilivili: Én meg majd benézek még, azt hiszem.

OnlineHelp3: Várunk. Gyere nyugodtan.

Frigólakat: Jók legyetek, gyerekek. Viki, kitartást!

Viki11: Köszönöm. Rám fér a jókívánság. Holnap ugyanitt, OnlineHelp4–gyel.

OnlineHelp3: Jó estét mindenkinek. Ha helyzet van, ma egész este elértek. Csilivili, írom a terapeuta nevét…

3.

Dani egy labdát dobált a térdig érő vízben Barninak, Lilian a stégen feküdt, és egy japán rockbanda, a Spyair zenéjét hallgatta az iPhone–ján. Fehér baseballsapkát és bikinit viselt.

– Mi ez a fehér trutyi a bőrödön? – kiáltott oda neki a fiú. Lilian kivette a füléből a fülhallgatót, és megismételtette a kérdést.

– Naptej – kiabált vissza Daninak.

– Miért nem kened el magadon?

– Elkentem. Fizikai védelem, érted?

– Nem.

– Nem baj – legyintett. – Így nem fogok leégni. Talán.

A napszemüveg sötét lencséje mögül figyelte Danit és a kisfiút. Valójában azért ragaszkodott ehhez a napszemüveghez, mert egyszer megálmodta, hogy egy ilyen típusú napszemüvegben ül a vízparton, és várja, hogy megjelenjen… arra már nem tudott visszaemlékezni, hogy kivel is lett volna találkozója, de kulcsfontosságúnak tartotta, hogy megtalálja az álomban szereplő szemüveget. Nem kevés időt lógott a neten, és a keresés nem is volt hiábavaló.

Egy ide, egy oda. Barni halálian boldog volt, ha elkapta a labdát. Felnevetett, vagy inkább kacagott. Dani pedig, a lakli srác kissé flegmán dobálta vissza a labdát, egész testtartásával jelezve, hogy ez azért kicsit ciki neki. Lilian elmosolyodott. Hason fekve, felkönyökölve nézte a fiúkat, és jól érezte magát. Milyen klassz hely ez a Balaton! Most sajnálta csak igazán, hogy ők családilag nem jártak ide gyerekkorában. Sőt, ha őszinte akar lenni, tulajdonképpen sehová sem jártak. Dani megint elkapta a labdát, majd visszadobta az öccsének, úgy, hogy Barni előtt csapódjon a vízbe, szembefröcskölve a kisfiút, aki visítva nevetett, és a labda után vetette magát. Lilian letette a fejét a fürdőlepedőre, és féloldalra fordította, hogy jól lássa a fiúkat. Megnyugtatta a látvány. Harmóniát árasztott a két fiú, még akkor is, ha Dani őelőtte talán égőnek tartotta, hogy egy ötévessel játszik. Szállt a labda, fröccsenések, Barni nevetése…

Valaki elkapta Dani elől a labdát. Lilian levegőt sem mert venni, egész teste megmerevedett. Egy szikrázó, áttetsző, ezüstfehér lány volt az. Csak a kontúrjai látszódtak, Lilian felé nézett, és lágyan odaejtette a labdát Daninak. A fiú elkapta, és már dobta is Barni felé, de a fénylány magasra emelkedett a vízből, és ismét megfogta a labdát. Megint Lilian felé tekintett, majd óvatosan Barninak juttatta a labdát.

Lilian nem hitt a szemének.

Megjelent a fénylány, az ő fénylánya, a meg nem született ikertestvére. Ki más lehetne? Nem is ezüst kontúrjai voltak, hanem inkább fehéraranyak. Lilian felé intett. Mintha mondott volna valamit, de a lány nem hallotta jól.

Lilian hevesen dobogó szívvel felült a stégen, és egy pillanatra sem vette le a tekintetét a fénylányról. Zakatoltak a gondolatai: mit tegyen? Odamenjen hozzá? Hívja magához?

Meredten nézte, ahogy a lány újra elkapja a labdát, egy pillanatra a mellkasához húzza, majd továbbpasszolja Daninak. A fiú mintha észre sem vette volna őt. A bakfislánytestű alak karcsú volt, apró mellű, de végtagjai formásak és vékonyak voltak. A copfja vége a háta közepét csapdosta.

Lilian óvatosan felállt a stégen, majd, tekintetét még mindig a fénylányra szögezve, a létrához ment, és fokról fokra haladva, lassan lelépdelt. Már a fülében hallotta a zakatolást, a saját szíve heves dobbanásait. Most végre találkozhat az ikertestvérével. Erre a pillanatra vár már évek óta. Vagy talán egész életében erre várt. A hiányt mindig is érezte, csak azt nem tudta, mi hiányzik neki annyira. Évekkel ezelőtt, a műtétkor tudta meg… és most végre eljött a pillanat.

Alvajáróként elindult feléjük.

Már csak néhány lépésre volt tőle, amikor a fénylány ránézett, elmosolyodott, és integetett neki. Nem úgy intett, mint aki hívja, hanem mint aki távozni készül. Kérlek, maradj még, könyörgött magában Lilian. Ám a fénylány hátat fordított, és a víz fölött lebegve elindult a part felé. Néhány lépés után elhalványult, aztán egészen eltűnt.

Basszus.

Lilian elvágódott a vízben.

Dani karjában tért magához.

– Hé, mi van veled? Napszúrást kaptál?

– Te is láttad? – nyögte. A fiú ijedten nézett rá.

– Mit?

– Az… ikertestvéremet. A fénylányt.

– A fénylányt?

– Itt volt. Veletek labdázott.

– Napszúrást kaptál.

– Nem.

– …

– Itt volt, nem érted? Elkapta a labdát, és odapasszolta neked. Nem hiszem el, hogy nem vetted észre.

– …

– Ezek szerint nem. – Csüggedten bámult a fiúra.

– Te most hülyítesz?

– Hülye! Ilyennel viccelnék?

– Nem. Nem – ingatta a fejét a fiú. Lilian örült, hogy Dani hisz neki. De hát miért is ne hinne? Az utóbbi napok fura eseményeit a két barátnőjének sem merné elmondani. Ezek a dolgok csak kettejükre tartoznak: Danira és őrá.

– Akkor elhiszed?

– Igen – felelte egy kis hallgatás után Dani, és Liliannak, maga sem értette, miért, sírhatnékja támadt.

Ebéd után a Balatont hasították. Dani apjának barátja vitte el őket vitorlázni. Daninak mancsaftolnia kellett, Lilian pedig, dolga nem lévén, bámulta a víz sötét fodrait, élvezte, ahogy szinte repülnek a hullámokon, és néha jó erősen megkapaszkodott, nehogy kiessen a hajóból. Nyárillatot hozott a szél. Végig arra gondolt, hogy ide még el kell jönnie. Bár bűntudata támadt a gondolattól, mégis úgy érezte, hogy inkább ide jönne vissza még egy hétre Danival, ahelyett hogy Eszterék gárdonyi nyaralójában lebzselne. Danival ugyanis most már volt egy közös titkuk.

Dani apjának barátja Siófokon tette ki őket, így maradt még pár órájuk, mire a megbeszéltek szerint Heni néni felveszi őket a sétahajó állomásánál, a parkolóban. Elindultak a sétányon, aztán felmentek az egyik keresztutcán a feljebb lévő utcába, ahol árnyat borítottak föléjük a fák. Igazi, nyár elejei hőség volt. Lilian kivételesen nem bánta, hogy egy teljesen átlagos topban és sortban jött a vitorlázásra, ugyanis valamelyik menő esküvői ruhájában nehezen bírta volna a kánikulát.

– Itt dolgoztam tavaly egy hónapot – mutatott Dani egy panzióra.

– Itt akadtak ki a vendégek, ha nem volt mindig főtt tojás az asztalon?

– Ja – bólintott a fiú. – De amúgy klassz volt, csak rohadt korán kellett kelni.

– Miért vállaltad?

– Viccesnek tűnt – vonta meg a vállát. – De a végén már állva el tudtam volna aludni.

– Idén mi lesz? – kérdezte ábrándosan Lilian.

– Nemtom. Idén… izé. Átjöttünk egy másik világba, nem igaz? Elég nagy kirándulásnak tűnik.

– Elhiszed már?

– Aha. Meséld el újra, milyen volt a testvéred.

– Ezt láttad már? – Lilian a telefonján matatott. – Láttad ezt a hírt? – dugta a készüléket Dani orra elé. A parkolónál egy büfében várták Dani anyját, és fagylaltot ettek.

– Ez meg mi?

– Olvasd!

– Takahura Makami, a Kainami–manga szerzője a nyáron az európai rajongóival találkozik – olvasta hangosan a fiú. – Hmmmm… És?

– És? Mi is találkozhatnánk vele. Nézd csak, egy bécsi eseményt említenek. Márpedig Bécs csak egy ugrás.

– Különleges alkalom, mert a népszerű író nem szokott a nyilvánosság elé állni – folytatta hangosan a felolvasást Dani. – Rajongói már évek óta kérlelik, hogy vegyen részt közönségtalálkozókon. Takahura turnéját a japán és az amerikai sajtó is kitüntetett figyelemmel kíséri… Jól hangzik.

– Mondom, hogy jó. Ezek nem véletlenek – tette hozzá Lilian. – Szerintem mi alakítjuk így a dolgokat.

– Vagyis?

– Te elmondtad, hogy mit szeretnél. Én is elmondtam a kívánságaimat. Átjutottunk a párhuzamos világba, és megvalósulnak a régi vágyaink. Találkozhatunk Takahurával.

– Valamikor vissza kell mennünk, aztán majd újra átjövünk – figyelmeztette Dani, mire a lány vágott egy grimaszt, aztán játékosan odalegyintett Dani tölcsérjére, amint a fiú az arcához emelte. A fiú szája körös–körül csokifagyis lett. A lány elvigyorodott. – Jó, tudom, hogy nem akarsz visszamenni, de a manga szerint vissza kell mennünk. Bármikor átjöhetünk újra. Nem igaz?

– De – hagyta rá Lilian, és látszott rajta, hogy ezt az egészet felesleges akadékoskodásnak tartja.

Hazaérve megvacsoráztak, és mire befalták a sült húst és a sült zöldséget, Dani apja is befutott valahonnan a távolból, ahonnan ma repült vissza annak a külföldi légitársaságnak a gépével, aminek a vezető pilótája volt. Néha napokra elutazott olyan isten háta mögötti helyekre, amit más a térképen is csak nehezen tudott volna beazonosítani. Dani apja eljátszotta a jókedvű családapát, Heni néni tüntetően tett–vett a konyhában, még véletlenül sem szólt volna a férjéhez, majd felvonult Barnival az emeletre. A lépcsőfeljáróról még leszólt, fogalmuk sem volt, hogy konkrétan melyikükhöz, és közölte, hogy másnap átjön a harmadik szomszédból a barátnője, aki logopédus, hogy gyakoroljon egy kicsit Barnival, „akinek már rég normálisan kéne beszélnie”. Ettől a félmondattól mindannyian szarul érezték magukat, még Lilian is, akinek semmi köze nem volt az egészhez. Aztán Dani felvetette, hogy lemehetnének egy esti fürdőzésre, mire Dani apja homlokráncolva bár, de becsatlakozott hozzájuk, legalábbis a part menti padig eljött egy borosüveggel és egy pohárral a kezében. Azt mondta, figyelni akar rájuk, mert már csak az hiányozna, hogy Daniék belefulladjanak a vízbe egy virgonc éjszakai fürdőzés alkalmával.

Rohantak befelé a holdfényhídon, aztán lefröcskölték egymást, majd beleültek a hasig érő vízbe, Lilian hátrahajtotta a fejét, hogy a haja is átnedvesedjen, Dani pedig megpróbálta kiemelni a lány lábát, aki fuldokolva röhögött ezen.

– Tapiztad is Julit? – kérdezte Lilian váratlanul, amikor már ismét normálisan kapott levegőt. Dani hátrahőkölt.

– Mi van?

– Hát amikor smároltatok. Tapiztad is?

– Ez most hogy jutott eszedbe?

– Nemtom. Csak érdekel – Lilian a vállát vonogatta.

– De minek kérdezel ilyesmit?

– Barátok vagyunk, nem?

– De engem se érdekel az a Bálint.

– Bálinttal semmi sem volt. Senkivel sem volt semmi – magyarázta Lilian. – Engem ez nem izgat. Meg aztán, szerintem gusztustalan.

– Mi gusztustalan?

– Hát a smárolás. A nyálcsere.

– Te hülye vagy.

– Lehet. De akkor letapiztad?

– Ühümmm…

– Igen? – élénkült fel Lilian. – A mellét?

– Minek kell neked mindent tudni?

– Mert a barátod vagyok, és mert alapvetően érdekel. És mert egyáltalán nem akarom kipróbálni. De így, ha elmondod, mégis tudom, hogy nagyjából milyen.

– Nem hiszem, hogy valaha is nőket fogsz tapizni, hacsak nem vagy leszbi.

– Jó. Na. Mondd már!

– Semmi. Megfogtam a mellét. Ennyi.

– Ó. És? Mekkora van neki? Nagyobb, mi…?

– Mi van?

– Tudom, hogy nagyobb, mint az enyém.

– Baszd meg, Lili, hagyjál már békén. Nem hiszem, hogy be kell számolnom mindenről. Smároltunk, kicsit megtapiztam a mellét, fura volt, de ennyi, és kurvára nincs miről beszélnem.

– És akkor jártok?

– …

– Jártok, vagy nem?

– Hagyjál már ezekkel a faszságokkal. Inkább azt mondd el, hogy az ikertesód szerinted akart–e valamit üzenni azzal az intéssel.

– Szóval jártok. – Lilian a homlokát ráncolta, majd kis szünet után ő is váltott. – Nem tudom, akart–e üzenni bármit is. Csak intett, mint egy ismerős, aki épp távozik. – Elhallgatott, aztán megköszörülte a torkát. – És milyen volt a nyála?

– Bakterológiailag?

– Ízre.

– Leszállnál már végre erről a sztoriról?

– Remélem, hogy nem valami földhözragadt magánéleti vágyad van, amit a párhuzamos univerzumban szeretnél valóra váltani – fröcskölt Lilian egy kis vizet a fiú arcába.

– Miről beszélsz?

– Hát mert az gáz lenne. Hogy, mondjuk, azt kéred, hogy Julival lefeküdjetek, vagy ilyenek.

– Hanyagolhatnánk a témát?

– Akkor mondd, hogy nem ezt kérted!

– Nem ezt kértem.

– Esküdj!

– Esküszöm. De most már elég, okés? – Dani egy hirtelen mozdulattal a víz alá nyomta Liliant, aztán röhögve fröcskölték egymást, és amikor kiértek a vízből, felébresztették Dani apját, aki a padon bóbiskolt. Előtte még Dani elvette a padról a maradék fél üveg bort, és odanyújtotta Liliannak. Lilian beleivott, majd grimaszolva visszaadta az üveget Daninak. Azért még párszor meghúzták, csendesen kuncogva. Lilian a szilveszteri pezsgőn kívül nem ivott még alkoholt, ennek is utálta az ízét, pedig Dani már százszor elmondta, hogy az apja csak minőségi bort iszik. Kicsit becsípve mentek fel a házba, és zuhanyozás után Lilian pizsamában még ült egy kicsit Dani szobájában, Toshióról beszélgettek, szédült fejjel, és már legalább éjfél volt, amikor Lilian átment a vendégszobába, és bedőlt az ágyba. Mielőtt elaludt, az volt az utolsó gondolata, hogy milyen jól sikerült ez a nap.

Drága kislányom!

Andriska megérkezett. Tényleg fura gyerek, írhatnám, hogy undok kis pöcs, de akkor azt mondhatnád, hogy ez nem lehet megfontolt vélemény, és hogy rosszindulatúnak tűnök. Meglehetősen ijesztő az arca, nem is a pattanások miatt, hanem mert annyira hámlik, és fekete mitesszerekkel van tele az amúgy is igen nagy orra. A húgod (Angi), aki bár még nem látta őt, de azért mindenről tudni akar és már volt egy kozmetikus udvarlója, azt mondja, azért hámlik Andriska arca, mert valószínűleg önmagán kísérletezik különféle vegyi hámlasztószerekkel, és örüljünk, ha nem végez el ilyen–olyan arcműtéteket is magán az itt–tartózkodása során. Javasolta, hogy zárjam el a borotvapengéket és a késeket. Jót röhögött azon, amikor elképzelte, hogy Andriska egy konyhakéssel operálgatja magát a tükör előtt, és hozzátette, hogy szerinte húzzunk sísapkát a fejére, és csak a szeménél és a szájánál vágjuk ki, hogy ne tehessen kárt magában. Ő persze könnyen ad tanácsokat onnan a távolból, telefonon. EGYÁLTALÁN NEM OLYAN ÁRTATLAN AZ A LÁNY, MINT AMILYENNEK LÁTSZIK. Én mindenesetre megetettem ezt a gyereket, aki paleolit ide vagy oda, szépen magába tömte a pörköltet tojásos nokedlivel. Aztán közölte, hogy lemegy a strandra. Beizzítottam apádat, hogy kísérje le, de azt mondta, hogy nem fog kísérgetni egy tizennégy éves, ivarérett férfit. Ezt a szót használta, hogy „ivarérett”! Felajánlottam Andriskának, hogy lekísérem, de azt mondta, hogy nem kell, eltalál a szabad strandig, ahol napoztatni fogja az arcát. Angi szerint a kémiai hámlasztók használata után nem lehet napozni, hát nem tudtam, mit mondjak a gyereknek, mert mégiscsak a privát ügyeibe való beavatkozás lett volna, ha kioktatom.

Úgyhogy Andriska lelépett, végigizgultam azt a négy órát, hogy visszajön–e, és ha nem, mi a fészkes fenét mondok az anyjának. És milyen állapotban lesz az arca. Visszajött. Nem fedeztem fel változást rajta. Az ezrest, amit adtam neki, nem hozta vissza.

Jó lenne, ha hazalátogatnátok Angival, mert vettem nektek egy–egy bikinit. Nagyon csinik, és jutányos áron jutottam hozzájuk a neten. Lehet, hogy hamarosan bizsukat is fogok nektek venni. A kutyusodat elneveztem Rozinak. Csatolok egy képet, ha sikerül. Ha nem, akkor a fantáziádra bízom. Nagyon édes kiskutya.

Vigyázz magadra, majd még írok, de most meg kell kérdeznem Attilától, hogy hogy áll a házasságuk, mert ma még nem kérdeztem rá.

Öleléssel: szerető anyád

– Elmegyünk valahová?

– Hová mennénk? – felháborodva néztem Erikára.

– Szombat van. Teodórának ma van a szülinapja, nem emlékszel? Hívtak a csajok. Lazítanunk kellene mindkettőnknek.

– Ümmmmm… jaj. – Egyáltalán nem volt kedvem kimozdulni. Végre egy szombat délután, amikor ellehetek a saját fájdalmammal.

– Ne kéresd magad, Anna! – Erika morcosan nézett rám. Már második napja lakik nálam, de én még nem szoktam meg az új helyzetet. Terhes, és bár kedveli a férjét, és persze imádja a gyerekeit, mégis elköltözött tőlük. Folyton bőg, néha meg nevet, és mindenben azonnal akar dönteni, és mindent meg akar változtatni. Ha valaki terhes, elköltözött otthonról, ráadásul anya, továbbá pasija van, és egyebek mellett döntést kell hoznia az életéről, akkor minek akar kimozdulni vacsorázni meg barátnőzni?

– Nekem semmi kedvem hozzá – ráztam meg a fejem.

– Dehogyis nincs. Teodórának, aki mostanság arisztokratikusan csak Theónak hívatja magát – megjegyzem, így inkább az ásványvíz jut róla eszembe, mint egy klassz csaj –, születésnapja van. Ki kell mozdulnod. Fel kell köszöntened.

Amíg törökülésben ültem a gardróbszekrény előtt, arra várva, hogy Erika összeválogasson nekem pár cuccot, amit magamra húzhatok, arra gondoltam, hogy mégiscsak elő kéne venni egy nyugtatót, és ráinni valami erőset. Oké, nem piálgatok, leszámítva azt a múltkori pohár bort, de ezt a mait csak úgy fogom túlélni, ha leküldök a gyomromba egy töményet.

– Marci mit mondott? – fordult hátra Erika, miközben egy pánt nélküli, nagy virágmintás fehér topot méregetett egy szűk farmerrel. Látszólag flegmán tette fel a kérdést, mint akit hidegen hagy a válasz. Hát igen. Nem elég a saját bajom, tegnap este még hosszasan lelki életet kellett élnem Erika férjével is. Romokban vagyok.

– A hűtőben van egy üveg pezsgő. Ősidők óta ott áll – közöltem. – Nyissuk ki, és igyunk.

– Terhes vagyok.

– Én meg özvegy. Ha hivatalosan nem is, de a szívemben igen.

Nem mintha nyerni akartam volna, de öt percen belül ki volt bontva a pezsgő. Erika közölte, hogy ennek a gyereknek ki kell bírnia, hogy ő megiszik egy pohárral, már ha az a sorsa. Ebből nem tudtam pontosan kikövetkeztetni, hogy most akkor meg akarja–e tartani, és ha igen, akkor nálam akarja–e felnevelni azt a gyereket, vagy mi van. Szükségem volt egy újabb pohár pezsgőre.

– Szóval mit mondott?

– Hogy megért.

– Megért?!

– Javaslom, hogy beszélj vele te, hm! Marci tőlem kérdezgeti, hogy mi bajod van vele, és nekem halvány fogalmam sincs – fakadtam ki. – Én mindössze annyit tudok, hogy átmenetileg nálam laksz. Ő valami orvosi igazolásról meg iskolai lógásról magyaráz, de ő maga sem hiszi, hogy ez válóok lehet.

– Nyugi. Bocsi.

– Oké. – Tényleg nem fogja elárulni, kitől lett terhes? Nem mintha olyan kíváncsi típus lennék. Vagyis dehogynem. Valójában élek–halok érte, hogy végre megtudjam, kivel feküdt le Erika, és kicsit bánt, hogy nem mondott nekem semmit a liezonjáról.

Marci tegnap kora délután hívott fel. Csak azért vettem fel, mert nem volt elmentve a száma.

– Beszélnünk kell – mondta, és erre én lesápadtam, mint minden normális nő, akivel így indítanak egy telefonbeszélgetést. – Marci vagyok. Erika férje.

– Oké – sóhajtottam. – Biztosan velem akarsz beszélni?

– Vele akarnék, de nem veszi fel.

Hát így találkoztunk munka után, a lakásom közelében. Erika persze egy megbeszélésen volt a kereskedőkkel, szóval az egészet kénytelen voltam a tudta nélkül lebonyolítani.

– Szeretem őt – rogyott le mellém Marci a büfében, ahol már percek óta azt vizsgálgattam, hogy valóban ferde–e az egyik polc a falon. Egész jól kezdem megszokni, hogy összezavarta a látásomat az a sok kemikália, amit belém tömködtek az orvosok.

– Én is – válaszoltam, aztán rájöttem, mennyire bizarrul jött ki, amit mondtam, az igazságtartalma ellenére. Marci elmosolyodott. Magas, fekete hajú, jóképű férfi, kedves a mosolya és beszédes a tekintete, nem is értem, hogy Erika miért lépett félre.

– Sok vitánk volt az utóbbi időben – könyökölt az asztalra. Vélhetően mindenki hallhatta, miről beszélünk, aki csak átszaladt egy szendvicsért a rendelőintézetből. A mellettünk lévő asztaltól, nagyjából húsz centi távolságból két nő bámult az arcomba, nyilván azért vizsgálgattak, hogy megtudják, milyen is az a nő, aki elszeretett egy másik nőt a férjétől. – Főleg a gyerekeken. Én szigorúbb vagyok, ő engedékeny. A kisebbik két hetet lógott a suliból, egy bányatóra járt pecázni. Kitalálta, hogy halőr lesz, és ahhoz nem kell érettségi. – Sóhajtott. – De persze napijegy nélkül pecázott. Így is bukott le. Igazolást is szerzett, amire ráírt valamit latinul, amit a neten keresett ki. Konkrétan egy diagnózist.

– Milyen diagnózist?

– Hát ez az. Adnexitis chr, ezt találta. Mondjuk feltűnhetett volna a suliban a tanároknak is, mert krónikus petefészek–gyulladást jelent, és a gyerek nem transznemű, hanem határozottan fiú. – Annyira bánatos képet vágott, hogy elröhögtem magam. Kicsit azért bántott, hogy Erika nem is számolt be a kicsi fia merész húzásáról. Marci szemrehányón pillantott rám. – Na látod. Te is röhögsz. Erika is röhögött. Először kiakadt, aztán azt mondta, a gyerek legalább élelmes, és már tizenhárom éves korára van valami életcélja.

– Igen. Az van – bólogattam, és igyekeztem szigorúra rendezni a vonásaimat.

– Aha. A botot elvették tőle, én meg fizethettem egy vagyont az engedély nélküli horgászás miatt. És erre az anyja röhög egy jót, hogy milyen élelmes a gyerek, mert igazolta a hiányzását az iskolában. Ott pedig még ma is azt hiszik, hogy petefészek–gyulladással kezelik valahol.

– Komolyan ez volt a válóok? – Nem akartam hinni a fülemnek.

– Azt mondta, hogy válni akar? – Marci ijedten nézett rám.

– Nem mondta, de becuccolt hozzám egy rohadt nagy bőrönddel. – Az igazságot akartad hallani, hát tessék!

– De el akar válni?

– Nem beszélt ilyesmiről.

– Azt sem mondta, hogy miért költözött el?

A fejemet ingattam. Felidéztem ugyan, hogy Gabriel szerint valami olyasmit mondott neki Erika, hogy a gyerekek apja azt se venné észre, ha elefántok kefélnének a szomszéd szobában, de inkább nem említettem ezt a kijelentését. Meg hát ott a terhesség is… de az sem az én ügyem.

– Hát ez volt a vita kiváltó oka. Hogy én mindig lecseszem a gyerekeket, meg persze őt is, és a végén odáig jutottunk, hogy én nem nézek fel rá nőként és anyaként, és neki gondolkodnia kell az életén. Negyvenkét éves, és gondolkodni akar az életén. Hát mi a jóisten történik veletek, nőkkel? – Szúrós szemmel nézett rám, miközben felhatalmazott, hogy képviseljem a világ összes nőjét a Kapás utcai büfében. Hát csak nyeltem egy nagyot. Mondhattam volna, hogy fogalmam sincs, mi történik velünk, nőkkel, de hallgattam. Rettegtem attól, hogy azt is rám borítja, hogy Erika hogyan hagyhatta őt ott a két gyerekkel.

– Mmmmm…. – erre a válaszra futotta tőlem abban a pillanatban.

– Még szerencse, hogy a gyerekek táborban vannak. Utána meg vidéken lesznek, a nagyszülőknél. Ha tudnák, hogy mi van itthon… – elhallgatott, és nagyon szomorúnak tűnt. Engem viszont megnyugtatott a tudat, hogy a terhes barátnőm legalább nem hagyta el a gyerekeit. – Mire hazaérnek, szeretném visszakapni őt. Minél előbb…

Hallgattunk. Szívesen mondtam volna, hogy én is jobban örülnék, ha egyedül használhatnám a fürdőszobát, mert Erika piperéi elfoglalják az összes polcot és a szekrényt, és miatta be kellett zacskóznom Levente pipereholmiját, arra várva, hogy amikor Erika elköltözik tőlem, szépen, egyesével visszapakolgassam őket a szekrénybe… de nem szóltam.

– Mit tegyek? – kérdezte. Kétségbeejtő, gondoltam, hogy fogalma sincs, hogyan szerezhetné vissza a feleségét. És az a legkétségbeejtőbb, hogy nekem sem volt erről elképzelésem. Erika volt az alamuszi nyúl, aki rohadt nagyot ugrott. (Ezt a szólást anyámtól loptam, aki Attilával kapcsolatban használta.)

– Adj neki időt – jutott eszembe a híres magazinos tanács, amiről annyit olvastam, amikor még a lapkiadó terjesztésén dolgoztam, és ingyen hozzájutottam a női lapokhoz.

– Mégis mennyi időt?

– Nem tudom – ingattam a fejem. Honnan is tudnám? Azt se tudom, mi lesz a saját életemmel.

– Egy hetet?

– Ühüm – bólintottam. Soknak tűnt, mármint nekem, hiszen együtt kell élnem Marci terhes feleségével, akit imádok, de aki a legszarabb időpontban költözött hozzám, amikor még a saját gondolataimban érzem magam a leginkább biztonságban, egyedül. – Vagy kicsit többet – tettem hozzá nagyvonalúan, mert sajnos ezt láttam realitásnak.

– Hívjam el moziba?

– Uhhh. Nem tudom. Nem az van, hogy nem beszéltek?

– Jó, de akkor mi a fenét csináljak?

– Nem tudom. Várj egy kicsit.

– Ugye… ugye te nem akarsz hosszú távon együtt élni vele? – kérdezte a búcsúzásnál. Nagyon rondán nézhettem rá, mert megveregette a vállamat. – Jó, nem úgy gondoltam. Bocs. Ne haragudj. Akkor hát mindkettőnk számára az lenne a jó, ha visszaköltözne hozzám.

– Adj neki időt.

– Rendben. És köszönöm.

– Nincs mit.

– És… Anna…

– Igen?

– Szerinted van valakije?

– Jézusom, dehogy. – Nehogy már ilyeneket kérdezz tőlem! – Nem hiszem.

– És mit mond a híres női megérzésed?

– Marci, nekem már egy ideje nincs semmilyen női megérzésem – közöltem halkan. Elszégyellte magát, és elnézést kért, és sajnálkozott, hogy Leventével az történt, ami. Ezt utálom, utálom, ha sajnálnak. Szóval, bár az ő összetört szíve miatt találkoztunk, mégis én hagytam el kisírt szemmel a büfét, és a szemközti asztalnál fasírtos zsömlét falatozó nők szerintem azóta is azt hiszik, hogy valami bizarr szerelmi háromszögről szereztek tudomást.

– Nem érti, miért hagytad ott, és vissza akar szerezni. Mondtam, hogy adjon időt neked – foglaltam össze röviden Erikának a férjével történt beszélgetésünket, miközben – egy csomó félredobált ruha és fejrázás után – beleegyeztem, hogy felveszem az alul keresztben, felül hosszában sötétkék–fehér csíkos nyári ruhámat, amit tavaly óta nem is láttam. Pedig csinos, térdig ér, kicsit A vonalú a szoknyája, fent pedig vállpántban végződik. Nem vagyok egy szoknyás típus – a régi életemben inkább hordtam szoknyát –, de a kánikulára és a három pohár pezsgőre való tekintettel nem tűnt olyan rossz választásnak.

Bementünk a bevásárlóközpontba, ahol a lányok asztalt foglaltak az egyik étteremben, és félmátósan vásároltam Theónak egy parfümöt, amit régebben magamnak szerettem volna megvenni, és amelynek beszerzését egyáltalán nem engedhetettem volna meg magamnak, sem a régi, sem a jelenlegi életemben, különös tekintettel a többhavi közösköltség–tartozásomra. Vetettem egy oldalpillantást Erikára, és reméltem, hogy ezek után legalább beszáll majd a rezsibe, de aztán eleresztettem ezt a gondolatot is.

Theóval és Andival utoljára a temetésen találkoztam, azóta egyszerűen nem volt kedvem hozzájuk, nem akartam látni a szemükben a fájdalmat, nem akartam beszélni arról, hogy mit érzek, de azt is tudtam, ha találkozunk, biztosan elbőgöm magam.

Úgyhogy erőt vettem magamon, és három pohár pezsgővel bemelegítve, Erika oldalán bevitorláztam az étterembe, ahol a két lány már várt minket. Andit még a magazinos korszakból ismerem, és Nikit is, aki legnagyobb meglepetésemre ott ült a lányok asztalánál. Andi sztájliszt, különböző női magazinok divatrovatainak dolgozik. Ez körülbelül annyit tesz, hogy marha drága cuccokat hoz el őrült drága üzletekből, ezekbe öltözteti fel a modelleket, nagyon sok pénzt keres, és jelentős kedvezménnyel még meg is veheti ezeket a holmikat. Ráadásul némely cég a magazinokba való bekerülésért eleve menő ruhákat ajándékoz neki, ingyen. Nagy előny Andi barátnőjének lenni, de a mi barátságunk valójában nem ezen alapul (ezt bárki alátámaszthatja, aki bekukkant a ruhatáramba). Ja és még valami: Andi néha vásárt rendez. Nagyon olcsón kiárusítja a cuccokat, amelyek már nem kellenek neki. Azt kell mondanom, hogy az áru hatvan–hetven százalékán még az eredeti árcédula is ott fityeg. Szóval Andinak csodálatos foglalkozása van, és mellesleg ért is a divathoz. Most például, ahogy felállt, és kitárta a karját, mint aki a rég látott szüleit üdvözli, egy mintás törökbugyogót és egy teljesen sima, fehér, váll nélküli topot viselt, átlátszó pántú, ezüst talpú, lapos szandállal. Mellette ült Niki, aki Ladányi Nikolett néven, vagyis a saját nevén oknyomozó újságíróként egyre ismertebb idehaza, és egyre csajosabban néz ki, mióta elment lopott kutyák után nyomozni Olaszországba, és ott levágták és befestették a haját. Majdhogynem jobban öltözik, mint Andi, csak sokkal–sokkal kevesebb pénzből. Egy rendőrrel él együtt. Vagyis, bocsánat. Ezért kapnék a fejemre. Nem rendőrrel, hanem nyomozóval. Az anyja egy olasz hapsihoz ment feleségül, a nagyanyja pedig magándetektív. Hát igen. Lehet mondani, hogy furák a barátnőim.

Az asztalfőn Theo ült, a fekete hajú istennő, az ország egyik legmenőbb sminkese. Már régóta szeretne nekem ajándékba 3D műszempillát felrakni, és állítólag ebben is a legjobbak között van, de mivel ismerem magam, és tudom, hogy vagy piszkálom és dörzsölöm a szememet (a múltban), vagy kibőgöm (a jelenben), ezért még sosem éltem az ajánlatával.

Az a helyzet, hogy mindhárman sokkal klasszabb csajok, mint én, és sikeresebbek is.

– Anna – állt fel Theo is, és átölelt. Hirtelen megéreztem, hogy mennyire hiányzott. Mennyire hiányoztak mind a hárman. – Végre…!

Miután mindannyiukat megölelgettem, és biztosítottam őket arról, hogy fogunk koccintani, hiszen már órákkal korábban elkezdtem a piálást (sőt, azóta félő, hogy alkoholista is lettem), felköszöntöttem Theót. Ők pedig biztosítottak róla, hogy köztük a helyem, és hogy nagyon aggódtak értem, de még véletlenül sem említették a temetést, pedig emiatt stresszeltem magam a legjobban. Úgy látszik, hoztak egy olyan szabályt, hogy a jelenlétemben tilos a másik nemről beszélni. Ez a valódi női tapintat.

Kaját rendeltünk, és csak ettem, és ittam, és csak ittam. A steakkéssel ügyetlenül megvágtam az ujjamat, vérzett, mire vigyorogva közöltem, hogy nem tesz semmit, nem fáj. És tényleg nem fájt. Erika aggódva pillantgatott rám, én meg úgy éreztem magam, mintha egy héliumos lufi belsejében csücsülnék, és szép lassan emelkednék az égig. Hónapok óta most először lettem felszabadult, most először engedtem el magam úgy igazán. Nem voltam benne biztos, hogy van összefüggés a lazaságom és a kétségbeejtő mértékű alkoholfogyasztásom között, de sejtettem a választ.

Arra sem emlékszem, hogy hánykor és hogyan értünk haza, de arra igen, hogy az ágyban fekve azt kértem Leventétől, hogy most már látogasson meg, szóljon hozzám, mielőtt végérvényesen megzavarodom.

És éjjel valóban meglátogatott.

4.

Vannak mélypontok, és vannak érthetetlen sikertörténetek, gondolta Ádám egy átvitorlázott nap után, amelynek során szerzett egy kis izomlázat, leégett a válla és az orra, ráadásul Bea és baráti köre megunhatatlanul érdekesnek bizonyult. De legalábbis furcsának. Egy sztárügyvéd hajójával voltak, aki kizárólag bajba jutott celebeket védett, gyakran és arrogánsan nyilatkozott a tévében, valamint minden újságot és portált beperelt, amelyik mást írt a védenceiről, mint amit ő jóváhagyott volna. Kemény fickónak tűnt a képernyőn, olyannak, akinek a társaságában az ember nem szívesen tölt el öt percnél többet, mert sejti, hogy fejben már készül ellene is a keresetlevél. Meglepő egyszerűséggel Ügyvéd Úrnak szólították. Ügyvéd Úr a barátnőjével, Missyvel érkezett. Missy nemrégiben szépségversenyt nyert valahol, Ádám lemaradt a részletekről. Ügyvéd Úr felesége, mint később kiderült, szintén egy hajón tartózkodott, csakhogy nem ezen a hajón, ugyanis mediterrán körúton vett részt a barátnőivel. Ott volt még a hajón Tihamér, a nehéz sorsú énekes, aki az egyik tehetségkutatón egészen az elődöntőig jutott, pedig borzasztóan hamis a hangja – Ádám emlékezett rá, hogy mindig az ő versenydalánál kapcsolt át egy másik adóra –, illetve Tihamér menedzsere vagy élettársa, illetve az is lehet, hogy two in one, gondolta Ádám. A menedzser hosszú, vörös frizurát és szalmakalapot viselt, amit állandóan lefújt a fejéről a szél, és a bikinije alig takarta a mellbimbóját. Ezzel aztán versenyben volt Missyvel, aki azért kereste a menedzser társaságát, mert neki is szüksége lett volna valakire, aki jótékonyan egyengeti a pályáját. Ezt elég sokszor elmondta, és ilyenkor Ügyvéd Úr mindig kiskutyaszemmel nézett rá, és így szólt:

– Missykém, itt vagyok én neked.

Kőkemény Ügyvéd Úr egyébként is a lány lábai előtt hevert, és, bár Ádám rettenetesen vigyázott arra, hogy semmit ne mondjon, ami a későbbiekben felhasználható lenne ellene, ezért inkább meg sem szólalt, azt be kellett látnia, hogy Ügyvéd Úr a magánéletében korántsem olyan buldog, mint ahogyan a sajtóban és esetleg a tárgyalóteremben láttatja magát.

Így hatan indultak el Balatonföldvárról Tihanyba, aztán tovább, amerre éppen kedvük tartotta, hogy az éjszakát az egyik kikötőben horgonyozva, a hajón töltsék. Bea, aki nem az Ügyvéd Úr irodájában dolgozott, a tihanyi ebéd során megsúgta Ádámnak, hogy van ám neki is egy saját ügyvédi irodája, mégsem ott dolgozik. Ádám úgy tudta, hogy Bea titkárnő vagy jogi asszisztens, lettek volna kérdései, de inkább nem tette fel őket, nehogy egészen hülyének tűnjön.

Délben Missy féltékenységi nagyjelenetet rendezett a fedélzeten, aminek az lett a vége, hogy bőgve elvonult, de mivel csak napos sarkot talált a jachton, délutánra rongyá égett a drága kencékkel óvott fehér bőre. Ügyvéd Úr pedig két órát töltött rimánkodással, hogy Missy bocsásson meg neki, és többször is megígérte, hogy mihelyt hazajön a felesége az útról, azonnal beadja a válókeresetet. Tihamér időközben énekelgetett, de Ádámot ez sem tudta kihozni a béketűrésből. Bea egészen normálisnak látszott, és nagyon jó csaj volt. Egyébiránt egyrészes fürdőruhát viselt, de olyan rafináltat, hogy valójában csak a szexuális vonzalom növelésére applikálták össze finom kis pántokkal a fekete bikinit a tervezők. Ádám nem győzött csodálkozni, amikor Bea mesélt magáról: medencés, kertes ház Budán, Gucci csizmák tömkelege, amúgy a lány egy BMW tulajdonosa, na meg az ügyvédi irodájáé. Ádám nem is értette, miért dolgozik titkárnőként valaki, aki megengedhetné magának, hogy csak a saját irodájából éljen.

Este, amikor kikötöttek, és túlestek a vacsorán is, Bea még sétálni akart egyet, mielőtt visszaérnek a kikötőbe. Aztán egy platán alatt egyszerűen megragadta Ádám kezét. Ádám el sem hitte, hogy ilyen mázlija van. Úgy csókolta Beát, mintha előző este nem is találkozott volna újra – futás apropóján – a Margitszigeten Edinával, és mintha nem ugyanúgy végezték volna, mint legutóbb. Bea izgalmasabbnak tűnt, kívánatosabbnak, és nem látszott rajta, hogy nyomasztaná az egyedülállósága, míg Edinánál folyton érzett egy kis önsajnálatot.

Minden második fánál megálltak smárolni, lassan jutottak el a kikötőig, aztán a szűk kajütben egymásnak estek. Persze lehetett sejteni már reggel is, ha két ember egy kabinban alszik, akkor van esély a dugásra, de Ádám egy ideje nem volt ilyen optimista. Most pedig szinte váratlanul megvalósulni látszottak a legvadabb álmai. A nők egyszeriben már nem baleknak kezelték őt, hanem – úgy látszott – vonzó férfinak. Újszerű volt ez a felfedezés, nem is értette, hogy mi történt, de abban maradt önmagával, hogy nem is kell mindent megértenie.

– Az arcom! Te leszel az oka, ha soha többé nem kapok meghívást semmilyen modellversenyre!

– Ne csináld, nem látok semmit az arcodon.

– Akkor vak vagy! Te vagy az oka! A jövőmmel játszol, az egzisztenciámat kockáztatod! De mit neked ez az egész, nem igaz?

Erre az üvöltözésre ébredt Ádám hajnalban. A nő üvöltött, a férfi visszafogottan válaszolgatott. Ádámot közben egy csinos nő ölelte, hát ilyen élményben is rég volt része. Erekciója támadt, simogatásokkal felébresztette a lányt, aki kuncogni kezdett, amikor meghallotta a vitát.

– Beperellek! Majd magadat védd meg, ha tudod!

– Ugyan már, miről beszélsz? Semmi bajod. Még az orrod sem hámlik.

– Sajnálom, nem az én bajom, hogy nem látsz el idáig. Vegyél szemüveget, itt az a jóképű optikus gyerek a hajón, majd ő csinál neked egy erősebb okulárét – mondta, és Ádám szívét melegség töltötte el. Jóképű! Ő! – Korlátozol a versenyben!

– Micsoda?

– Éjjel elolvastam erről mindent a neten. És vedd tudomásul, hogy Farkas fog védeni! – Még Ádám is tudta, hogy egy Farkas vezetéknevű jogász volt Ügyvéd Úr legnagyobb riválisa, aki legalább annyit szerepelt a bulvárlapokban, mint Ügyvéd Úr.

– Nyugodj már meg, kicsikém.

– Nem nyugszom! Szétbaszattad a nappal a bőrömet! Én modell vagyok, és munkakörömből kifolyólag soha, érted, soha nem érheti a bőrömet a nap! – Némi csend után az Ügyvéd Úr mormogása, aztán Missy zokogása hallatszott. Ügyvéd Úr halkan mormogott tovább, Missy zokogása hüppögéssé csendesült. Közben Ádám megtalálta a nyelvével Bea legérzékenyebb pontját, aztán hagyta, hogy a lány meglovagolja őt. Bea és Missy egyszerre értek a csúcsra – Bea orgazmusát érezte, Missyét pedig hallotta a szomszéd kabinból.

Vasárnap délután kötöttek ki. Tihamér, mint kiderült, a hajón komponált egy dalt, és ha készül belőle videoklip – már csak a pénz kell hozzá, állította Tihamér –, mindenképpen Missy lesz a főszereplője. Ezen a menedzser rettenetesen megsértődött, úgyhogy Tihamért szó nélkül otthagyta a parkolóban, menjen haza, ahogy tud. Ráadásul az Ügyvéd Úr is kiakadt, és közölte, hogy Missy hamarosan az ő felesége lesz, és sztárügyvédfeleségként nem lenne szerencsés, ha videoklipekben rázná magát. Közben Ügyvéd Urat hívta valaki a mobilján, de ő nem akarta felvenni, mire Missy kikapta a kezéből a telefont, bele is szólt, de Ügyvéd Úr valahogy visszaszerezte a mobilt, és gyorsan kinyomta. Újabb balhé tört ki.

– A feleséged! Miért nem vehettem fel?

– Pont azért, mert ő volt.

– De azt mondtad, elválsz, és feleségül veszel. Itt mondtad, tanúk előtt. Ugye, Bea? Ugye, Tihamér? Ugye, Ádám? – Ádám megvonta a vállát, aztán bólintott. Végül is így történt. – Na látod! Miért nem vehettem fel a telefont, ha úgyis elválsz tőle?

– Mert engem hívott. Majd ha téged hív, a te telefonodon, akkor felveheted.

– De valakinek meg kell mondania neki, hogy elváltok!

– Kis szívem, megígértem, hogy megmondom neki.

– Akkor mondd meg most! Hívd vissza, és mondd meg!

Ádám ekkor látta elérkezettnek az időt, hogy megköszönjék a vendéglátást. Tihamér bejelentette, hogy mivel a menedzsere elhagyta, és valószínűleg az Ügyvéd Úr sem örülne a társaságának, ezért Ádámékhoz száll be. Ádám nem örült, de nem tehetett mást, beültette a kocsijába az énekest. Újpestig meg kellett hallgatniuk többféle verzióban is az új dalt, például a cappella, illetve úgy, hogy Tihamér két sörösdobozon veri a ritmust, valamint a harmadik változatban fütyülte a dallamot. Mindhárom előadás szörnyen hamis volt.

– Hazaviszlek – mondta Ádám Beának, amikor végre megszabadultak Tihamértől.

– Nem, köszönöm. Anyámékhoz megyek.

– Ó. Tényleg? – Micsoda kérdés! Hiszen a legtöbb vasárnap ő is az anyjáéknál ül.

– Igen. Néhanap szeretnek látni, tudod.

– És hogy jutsz haza? Rengeteg cucc van nálad…

– Majd apám elvisz.

Így hát elfuvarozta Beát az Izabella utcába, aztán hazafelé vette az irányt. Látta a telefonján, hogy időközben Edina kereste, de nem hívta vissza. Még futni is el akart menni, hiszen készülnie kell a versenyre.

– Jó reggelt.

– Hány óra? – nyöszörögtem. Aztán leolvastam az ébresztőóráról: fél tíz, és ezzel a fejemre húztam a paplanhuzatot, amit nyáron takaróként használok. – Vasárnap van – dünnyögtem alóla. – Én fel nem kelek, az biztos.

– Jó reggelt! – Immár két hang köszöntött kórusban, vagy annyira másnapos voltam, hogy hallucináltam. Kibújtam a huzat alól, és Angit meg Erikát láttam az ajtóban. Angi tökéletesen nézett ki, ezt még félálomban is meg tudtam állapítani, a teste napbarnított volt, a haja feltűzve, de a hajtincsek fele lazán kibújt a csatok alól, és a vállát verdeste, a szempillája csodálatosan kispirálozva (és nem kenődött le a festék a szeme alá), halványkék, ujjatlan felsőt és fehér farmerszoknyát viselt. Erika is csodásan festett, pedig terhes, és elvileg, ha a tankönyv szerinti lenne a terhessége, délelőtt fél tízre már a második hányáson is túl kellett volna esnie. Ehhez képest jó színben volt, és láthatóan gyomorpanaszok sem kínozták. Csak egy fehér póló és egy farmersort volt rajta, és az én csíkos bögrémből kortyolgatott valamit.

– Nem örülök – morogtam.

– Minek? – érdeklődött a húgom.

– Annak, hogy itt vagytok a hálószobámban. Egyáltalán, hogy kerültök ide? – érdeklődtem. Nem mintha ne tudtam volna a választ, de legalább legyen egy kis bűntudatuk. Erikának azért, mert elhagyta a családját és beköltözött hozzám, Anginak azért, mert csak úgy, se szó, se beszéd: beállít.

– Nekem például lakásgondom van – vetette oda Angéla. Erre aztán felültem az ágyban.

– Nem. Nem mondhatod, hogy te is ideköltözöl! – Oké, kicsit szakadozóban volt a cérna, de magam előtt láttam, ahogy belakják a lakásomat, és nem fogom többé érezni Levente jelenlétét, de főleg: nem látogat meg többé, hiszen ha itt van a nyakamon két lakótárs, akkor biztos nem fog eljönni hozzám.

– Nem. Igazából az van, hogy Heni odaköltözött Viktorhoz, a barátjához. Így aztán ketten maradtunk Genovval, és nem hiszem, hogy hosszú távon bírnánk a rezsit – magyarázta. Angi abból keresett egy kis pénzt, hogy spanyol– és angolórákat adott általános és középiskolásoknak, és felvett némi diákhitelt is, ami miatt azóta komolyan dühös magára, de azzal mentegetőzik önmaga előtt, hogy hirtelen felindulásból tette. – Ráadásul ott egy üres háló – folytatta. Rögvest felcsillant a szemem, és Erikára sandítottam, de ő egyenesen rám nézett, és megrázta a fejét.

– Ne reménykedj – mondta kedvesen. Így aztán visszadőltem a párnámra.

– Hozzatok valamit másnaposság ellen!

– Mit szólnátok a bundás kenyérhez? – Angi imád a konyhában tüsténkedni. Régen persze, a réges–régi életemben én is szívesen összedobtam valami kaját, de korántsem azzal a szenvedéllyel, és főleg nem azzal a lazasággal, amellyel a húgom tevékenykedik a konyhában. Jó, egy bundás kenyeret én is bármikor megsütök… illetve megsütnék, ha lenne hozzá kedvem. De nincs. Őszintén szólva a hűtőbe benyúlni is nagy fáradságnak tűnik, és nem éri meg. Vid az egyik héten azt adta feladatul, hogy naponta háromszor nyissam ki a hűtőszekrény ajtaját: kétszer vegyek ki belőle valami finomságot, és egyem is meg, egyszer pedig tegyek bele friss kaját. És örüljek annak, hogy meg tudtam venni, hogy tudok kajatartalékot képezni, és a többi. Mondanom sem kell, hogy nem volt könnyű az a hét, alig vártam, hogy leteljen. (Persze csaltam, megesett, hogy egy előző nap vásárolt csokit raktam a frigóba.)

Mivel Erika és Angi magamra hagyott, összegömbölyödtem az ágyon, és visszaidéztem az éjszaka történteket.

Feküdtem az ágyban, forgott körülöttem a világ – ez meglehetősen újszerű volt az eddigi vízióim után, vagyis hogy nem tudom igazán felbecsülni a távolságokat, és időnként ferdének látom az egyeneseket; részint persze azért volt újszerű, mert idejét sem tudom, mikor ittam utoljára többet egy pohár bornál –, és abban reménykedtem, hogy nem lesz hányingerem, mert akkor át kell mennem a nappalin. A nappaliban pedig Erika aludt.

És akkor történt meg. Levente megjelent a szobámban. Tudom, hogy ez meglehetősen hihetetlen, de még a karja melegét is éreztem. Egyszerűen leült mellém az ágyra, és rátette a kezét az enyémre. Rémülten felültem. Ennyire nem rúghattam be, ahhoz túl drága a bor abban az étteremben.

Fénylett a teste, biztosan így világította meg az utcai lámpa, és meg nem tudtam volna mondani, hogy milyen ruha volt rajta. Valahogyan az egész lénye áttetszőnek tűnt, mégis biztos voltam benne, hogy ott van. Mintha ezüstös aura vette volna körbe az alakját, de mivel nemrég jártam egy auragyógyítónál, ezen már meg sem lepődtem.

– Hát itt vagy – szólítottam meg halkan. Éreztem, ahogy megszorítja a karomat. Jó erősen rászorított, mintha csak azt akarta volna, hogy érezzem a jelenlétét.

– Itt – felelte. A saját hangján. – Rég ettél rizses csokit. Azt ne felejtsd el – emlékeztetett. Bólintottam. Egyáltalán nem tartottam furcsának, hogy ezzel az üzenettel érkezett hozzám. Fogtam a kezét, és kérleltem, hogy maradjon velem. Rátette a mutatóujját a számra. – És kezdj el olvasni újra. – Mi vaaan?

– Szorítsd meg a karomat – kérleltem. – Hogy elhiggyem, tényleg itt vagy. – Aztán ráborultam a mellére, és sírni volt kedvem, de ehelyett megnyugodtam, és úgy éreztem: minden rendben van.

– Ne szórd hülyeségekre a pénzedet, szükséged lesz rá – suttogta a fülembe.

– Milyen hülyeségekre gondolsz?

– A napterapeutára, meg ilyenekre…

– Szeretlek – motyogtam bele a mellkasába.

– Én is szeretlek – húzott magához.

A többire nem emlékszem. Nyilván elaludtam, és ő időközben elment. Ilyen nyugodtan már nagyon régen aludtam át az éjszakát. És most, hogy Angi és Erika felébresztett, tudtam, hogy nem álmodtam az egészet. Levente nálam járt. És ha egyszer eljött hozzám, akkor máskor is eljön majd.

Egészen más perspektívát láttam immár magam előtt. Leventét mégsem veszítettem el. Nem kell nekem többé senki más, csak ő.

– Anyád vett nekünk fürdőruhát – fogadott Angi a konyhában.

– Itt rohadtul erős sült olajszag van – fintorogtam.

– Tudtommal Erika terhes, és nem te.

– Igen, és miért az én anyám? A te anyád.

– Oké, anyánk vett nekünk bikinit. Boltkóros lett, egész nap a neten lóg. Apád pedig… vagyis az apánk minihajótesteket készít, mert a nagyobbakra nincs kereslet. Haza kell jönnöd velem egyik nap, megnézzük, hogy lakták be Dalnokék kertjét a törpék helyett a minivitorlások.

– Amíg Andriska ott lebzsel, én be nem teszem oda a lábam! – tiltakoztam, és lezuttyantam a sarokba. Még mielőtt a többiek nekiláttak volna, megkentem fokhagymával a frissen sült bundás kenyeret, kicsit megsóztam, és beleharaptam. Mennyei íze volt.

– Hát pedig… a legutolsó infóm szerint egy hónapig marad. Minimum. És a karja ugyanolyan rövid, mint volt.

– Akkor nem megyek haza soha többet – vontam vállat.

– Mi bajod a karjával?

– A karjával semmi. De az anyád… anyánk biztos rám sózza, hogy találjak ki neki valamilyen programot.

– Tizennégy éves.

– Tudom, anyánk írta, hogy apánk szerint vég nélküli maszturbálással telnek a napjai. Mondjuk, rád bízhatnák, te vagy a tanárnő – vigyorogtam.

Aztán csöndben kellett maradnunk, mert Erikát hívta a fia (a lógós) a táborból, és Erika nem akarta, hogy megtudja, hogy nálam tölti a vasárnap reggelt. Miután Erika bontotta a hívást, Angi elém tolt egy szórólapot. Rámeredtem, aztán a húgomra. Ő vállat vont, és a szórólapra mutatott. Újra elolvastam.

A gyűrött lapon az állt, hogy a Taylor és Bolovány Vándorcirkusz hamarosan Pestlőrincen lép fel. Felgyorsult a pulzusom.

– Ezt honnan szerezted?

– Heni pasija arrafelé lakik. Tudod, akihez elköltözött. És valahogy a cuccai közé keveredett, és kidobta, de én megláttam a Bolovány nevet, és kikukáztam.

– El kell mennünk, megnézni őket – mondtam. Angi bólintott. Erikára néztünk. Bár csak körvonalakban ismerte a cirkuszos múltamat, valószínűleg megérezte, hogy ezen sok múlik. Megköszörülte a torkát.

– El bizony – felelte, és megkönnyebbülten felsóhajtottunk Angival.

Később azt javasolták, hogy menjünk strandra, Angi a Balatonról nosztalgiázott, és hiába próbáltam mindenféle kifogást kitalálni, végül nem engedték, hogy otthon depizzek. A telt házas Pünkösdfürdőn kötöttünk ki, ahol úgy feküdtünk, mint a heringek, ami nem is lett volna akkora probléma, ha a szomszédunkban nem egy olyan család dekkol, ahol a nagypapa egy régimódi távcsővel stíröli a nők combközét. A lányok végül, amikor választás elé állítottam őket, hogy ráhívjuk a rendőröket a kukkolóra, vagy távozunk, a távozás mellett döntöttek.

Úgyhogy pár méterrel odébb, a Duna–parti füves gáton telepedtünk le, és bámultuk a vízi életet, aztán, amikor a lányok nem figyeltek, megvizsgáltam a karomat. Volt rajta egy kék folt, pontosan ott, ahol Levente az éjjel megszorította.

Immár egészen biztos voltam benne, hogy Levente nálam járt az éjjel. Nem álmodtam, nem részegen fantáziáltam.

És ha egyszer nálam járt, akkor legközelebb is eljön, és ez azt jelenti, hogy az életben soha többé semmi rossz sem történhet velem.

– Utálok napozni – panaszolta Dani, de Lilian szótlanul feküdt tovább a gumimatracon. Egy partközeli bójába kapaszkodott az egyik kezével, hogy ne sodorja el a víz, Dani pedig egy szörfdeszkán hasalt a vízen. – Gyere szörfözni!

– Nem tudok. Nem vetted észre, hogy folyton leestem a deszkáról?

– Segítek. Megtanulod. Nem vagy olyan béna.

– Köszi.

– Tényleg. Csináljunk végre valamit.

– Nekem ez is valami, hogy a matracon fekszem, hallgatom a hullámzást, nézem a vizet és képzelődöm.

– Miről?

– Hát most éppen semmiről.

– Az okos dolog. Egyébként a vastagon benaptejezett hátad úgysem fog lebarnulni.

– Nem baj. Nem akarok barnulni.

– Akkor minek fekszel a napon?

– Csak. Mert jó.

– Menjünk valahová.

– Hová?

– Bicajozni.

– Uhhh.

– Na.

– Na mi? Ha békén hagysz egy fél órát, akkor utána elmegyek veled, rendben?

– Okés. De addig itt maradhatok?

– Ja. Maradj.

– Egyébként elolvastad a legújabb részt a mangából?

– Melyiket?

– Ahol Toshio a lánnyal együtt átlendül a párhuzamos világba. Átviszi Kikumit is.

– Hogy olvastam volna? – Lilian felkapta a fejét. – Te mikor olvastad?

– Pár napja. Apám iPadjén. Megvettem.

– Micsoda?

– Igen. Nem kell rá hetekig várni. Ráadásul angol a szöveg.

– Jesszusom. Mutasd!

– Nem tudom, hogy itt van–e az iPadje.

– Tudjuk meg! Menjünk.

– Jó, de nem azt mondtad, hogy még egy fél órát fetrengeni akarsz a matracon?

– Akkor még nem tudtam, hogy van új rész.

Kikumi attól a naptól fogva, hogy Toshio megmentette őt a dagi srác erőszakoskodásától, mindig egy vörösen izzó gömböt érzett a mellkasában, amikor Toshiót meglátta, de nem tudta pontosan, hogy ez mit jelenthet. A fiú mintha kereste volna a társaságát, és amikor előbb véget értek a tanórái, mint a lánynak, megvárta az iskola bejáratánál, hogy hazakísérhesse. Kikuminak védelmet adott, Toshio pedig örült, hogy élhet a lovagiasságával, és titokban olyasmit érzett Kikumi iránt, amit még sosem tapasztalt. Arra gondolt, hogy biztosan erről az érzésről beszélt az ikertestvére a legutóbbi találkozásukkor. Kihagyta az edzések nagy részét, mert alig tudott másra gondolni, mint Kikumi bájos arcára és mohazöld szemére. Szelíd hangját megőrizte magában, és az volt a nap legszebb pillanata, amikor hazakísérhette őt. Nem sokat beszéltek, de annyit megtudott, hogy Kikumi egyedüli gyerek, és az apja már évek óta arról beszél, hogy egyszer kap egy igazán jó állásajánlatot, és felköltözhetnek Tokióba. Kikumi nem akart Tokióba költözni, már annak sem örült, amikor a régi faluját elhagyta, de itt már mindenáron maradni akart, mint ahogyan az anyja is, és azt remélte – mesélte szenvtelen hangon Toshiónak –, hogy az apja is csak magát hitegeti ezzel a szöveggel. Toshio elmesélte, hogy az anyja a tejüzemben dolgozik, apja furgonsofőr a postánál, Kikumi pedig beszámolt róla, hogy az apja tisztviselő, és az anyja tanárnő volt. Múlt időben beszélt róla, és a fiú kikövetkeztette, hogy Kikumi anyja vagy nem dolgozik, vagy olyan állása van, amit a lány nem szívesen hoz szóba.

Toshio egyik délután, amikor már rettenetesen feszült volt attól, hogy vajon a lány csak elfogadja őt kéretlen kísérőnek, vagy esetleg mást is érez iránta, úgy döntött, hogy megpróbálja mindkettejüket átvinni a párhuzamos világba. Hátha ott megvalósulhatnak a vágyai, ha már itt minden olyan esetleges. Váratlanul jött az ötlet, pontosan akkor, amikor meglátott egy nyitott kaput az egyik utcácskában. Fogta magát, felkapaszkodott a kilincsre, és átlendülés közben Kikumira gondolt.

Rögtön tudta, hogy átjutottak. Az átlendülés után néhány percig kicsit ferdén látta a világot, de aztán minden helyreállt. Másnap a lány mondta neki, hogy furán érzi magát, szédül, és csíkokat, fényvillanásokat lát. Toshio nem tudta, beavathatja–e. Végül hallgatott.

Késő este volt már, Toshio az ágyában feküdt és Kikumira gondolt, amikor az idomár megjelent a szobában.

– Nem használhatod erre a képességeidet – mondta bevezetés nélkül. – Elpazarolod az adományt, és veszélybe sodorsz mindenkit.

Toshio hallgatott. Egyelőre semmi jele nem volt annak, hogy veszélyben lennének… Annyit tapasztalt a párhuzamos univerzumból, hogy megjelent nála a halott ikertestvére, de semmi más egyértelműen jó vagy rossz dolog nem történt ezen kívül. Végül mégis megszólalt.

– Semmi sem változik.

– Az igaz érzelmekre nem tudsz így hatni – felelte az idomár. Toshio elgondolkodott ezen. – Bár nem érzékeled, igenis változnak a dolgok.

– És miért baj az?

– Egyrészt, mert nem gyakorlod a harcművészetet. Mondtam, hogy ne hagyd abba, mert bajba sodrod magad. Másrészt, mert hamarosan meg fogod érezni a veszélyt, és félek, hogy akkor már késő lesz.

– Oké. Át fogok lendülni. Visszamegyek. Holnap.

– Nem hiszek neked.

– Megígérem – felelte. Az idomár hosszan nézett rá, majd vágott egy grimaszt.

– Erős vagy. Benned van az oroszlán. De mindenhez nincs erőd, és mindenben én sem tudok segíteni. És az ikertestvéred sem.

– Önmagamra számítok – mondta a fiú önérzetesen.

– Van más is, akire számíthatsz. Csak sosem jut eszedbe.

– Ki az?

– Mindenki tőle kérne segítséget, csak te nem gondolsz rá – felelte az idomár, majd búcsút intett, és már ott sem volt. Toshio nem kapott választ a kérdésére.

Másnap, miután hazakísérte Kikumit – aki még mindig a látási problémáira és szédülésre panaszkodott –, Toshio elindult abban az utcában, ahol előző nap átlendült a kapun. Végigment az utcán, de nem volt ismerős számára egyik portál sem. Visszafordult, és újra kezdte. Aztán megint. Hatszor ment végig oda–vissza, de nem találta a kaput. Akkor találomra elkezdett próbálkozni, melyik van nyitva. Egyetlen kaput talált nyitva, de annak nem volt kilincse, és biztos volt benne, hogy ez nem az a kapu volt, ahol átlendült. Eleinte szórakoztatónak találta a dolgot, de amikor nyolcadjára ment végig a poros utcán, hirtelen fojtogatni kezdte valami, úgy érezte, mintha valaki a torkát szorítaná. Az nem lehet, hogy ne találja meg a kaput, amin átjött!

Rémülten ment át a szomszéd utcába. Aztán a következőbe. Már leszállt az est, amikor még mindig a település utcáin bolyongott, keresve a kaput, ami egyszerű barnára volt festve, fémkilincse volt, talán csak a pirosas postaláda volt igazán emlékezetes belőle. Rájött, hogy a sötétben semmi esélye megtalálni a kaput. Elhatározta, hogy másnap szisztematikus keresésbe kezd, feltérképezi a piros postaládás kapukat, még világosban.

Otthon nem volt kedve enni, de az anyja kérdőn nézett rá, nem szokta meg, hogy a fia magyarázat nélkül kimarad otthonról, és Toshio nem akarta még jobban kihúzni a gyufát azzal, hogy nem is eszik. Vett magának egy kis tésztát, odahúzta a levest, aztán elnézést kérően mormogta, hogy azért késett, mert korrepetálta egy lány matematikából. Mivel a matematikakorrepetálás rá is fért, az anyja megengedőbb lett, és mire az apja is hazaért, már nem volt feszültség a levegőben. Csak Toshio volt bizonytalan, valami rosszat érzett, ugyanakkor kíváncsi is volt rá, hogy mi fog történni. Át kell lendülnie a valódi világába, ám titkon mégis maradt volna a párhuzamos világban. Meg akarta találni a kaput, amin átlendült, de mélyen magában a kíváncsiság hajtotta, és talán nem bánta volna, ha nem találja meg soha többet.

Egyedül volt, szerelmes volt, várakozó volt, félt és boldog volt egyszerre.

– Ez nagyon jó – suttogta Lilian.

– Nehogy már valami romantikus nyál sztori legyen a végén!

– Miről beszélsz? Nincs benne semmi romantika – legyintett a lány. Dani vállat vont.

– Jó, hát nagyon úgy néz ki, hogy csak azért mentek át a párhuzamos világba, hogy összejöjjenek. Ha ennyire egysíkú az író gondolkodása, akkor én nem vagyok oda a találkozás gondolatától.

– Te hülye vagy? Ez az egész csupán szimbolizál valamit.

– Igen? Én is bírom a Kainami–mangát, de mégis, mit szimbolizál? – Dani lecsukta az apja iPadjének borítóját. Lilian megbökte a fiú karját.

– Hogyhogy mit? Hát a szabadságodat. Azt, hogy van benned egy belső erő, aminek segítségével bármire képes vagy. Hogy nem vagy egyedül.

– Jó, mondod te, mert neked is az a bajod, ami Toshiónak. Hogy magadban hordod az ikertesódat. Bennem nem él senki. Ezt néha, főleg amikor a mangát olvasom, kicsit sajnálom, máskor viszont, például amikor téged látlak – vigyorgott –, cseppet sem bánom.

– Hűha. Nagyon vicces. Szerinted akkor ennek a sztorinak semmi értelme?

– Hát… talán annyi, mondjuk a mi tapasztalatunkkal egybevetve, hogy van egy csomó dolog a világon, amit nem veszünk észre. Nem? De ez alapvetően mese.

– Mese lenne, ha nem jutottunk volna mi is át egy párhuzamos univerzumba.

– Amire nincs semmi bizonyítékunk, azon túl, hogy zűrök vannak a szememmel – vágta rá Dani.

– Láttam az ikertestvéremet. A fénylányt.

– Te láttad őt.

– Szóval mégsem hiszed el, hogy ott volt.

– Nem tudom. Jó volna elhinni. Az is jó lenne, ha Barni végre megszólalna, vagy valami ilyesmi. Jó lenne egy egyértelmű jel, ami bebizonyítaná, hogy átjöttünk.

– Neked is látnod kellene az ikertestvéremet. – Lilian ahelyett, hogy megsértődött volna Dani hitetlensége miatt, inkább törni kezdte a fejét, hogyan szerezhetne bizonyosságot az átjutásukról.

– Ja, az jó volna.

– De ha látnád, elhinnéd?

– Szerintem… biztos. Persze.

– Jó. Otthon visszaolvasom majd az eddigi részeket, hátha valami felett elsiklott a figyelmünk.

– Okés.

– Na akkor mi legyen?

– Bicajozunk? Átmehetnénk fagyizni megint.

– Siófokra?

– Ja.

– Menjünk – bólintott Lilian. – Én készen állok.

– Ebben az izé… cuccban?

– Ez egy pántos ruha. Mi bajod vele?

– Hogy csupa csipke. Átlátszik mindenhol. Mint egy kombiné.

– Az is volt. Anyámé. Tinikorában hordta – vigyorodott el Lilian. – De ne aggódj, alatta marad a bikinim, felhúzom a tépett farmersortomat és a magas szárú tornacipőmet; így jó leszek? És nézd, mit találtam! – tekert a nyakába egy piros–fehér kockás kendőt. – A vendégszoba fiókjában volt.

– Ez egy abrosz – nyugtázta Dani.

– Lehet. De nekem sál. Nem jó?

– Neked jól áll. Legalább nem vagy összetéveszthető más lányokkal.

– Köszi – bólintott hálásan Lilian, és a rózsaszín rúzsával, amit az anyjától szerzett, kicsit bemázolta a szemhéját, majd felvette a rövidgatyát, a csodás napszemüvegét és a fekete tornacipőjét. Készen állt rá, hogy átbringázzanak Siófokra.

5.

Felejthetetlen, gyönyörű, csodálatos volt ez a néhány nap. A Balaton, a változó színei, az illatok, a hullámok, a dumcsizások Danival, a víz és a szél érintése a bőrén, a kert az ősfákkal, a manga legújabb része… Lilian biztos volt benne, hogy sehová nem akar menni sem családilag, sem egyedül a nyáron, csak a Balatonra. Megrészegült a felfedezéstől, és örömében összevissza puszilta Heni nénit, amikor az felajánlotta, hogy bármikor lejöhet velük. Ez azt jelenti, hogy akár egész nyáron a Balatonon lehet! Heni néni pedig azért örült, mert tudta, ha Lilian ott van, akkor Dani is szívesebben lemegy velük.

Jókedvűen ért haza. A búcsúzásnál még megígérte Daninak, hogy átlendül, és legközelebb is együtt jönnek vissza a párhuzamosba, adott egy puszit a fiúnak, aztán felviharzott a házba.

– Van egy kis meglepim – ezzel a mondattal várta az apja.

– Te már megint hogy nézel ki! – Márk vágott egy pofát, amikor meglátta a húgát, aki aznap vörös csipkével bélelt fekete farmersortban és egy fekete pántos felsőben volt, a nyaka köré dobva a piros–fehér kockás abrosz, és a hajában az egyik, szolid kis esküvői fejdísz.

– Hagyd abba! – nézett az apjuk szigorúan Márkra. Liliant megölelgette az anyja, ez is szokatlan volt, de a lány hagyta, és valahol belül örömmel nyugtázta, hogy jó érzés, ahogy az anyja átöleli.

– Mi a meglepi? – kérdezte az apjától.

– Menj fel, és nézd meg – mosolygott büszkén a férfi. Lilian felszaladt a lépcsőn, belépett a szobájába, és már az ajtóból látta, hogy valami megváltozott. Közelebb ment a nyitott fürdőszobaajtóhoz. A rózsaszín fürdőszobát, amíg nem volt otthon, teljesen lecserélték. Minden sötétkék lett: a csempe, a mosdó, de még a sarokkád is. Csodálatosan festett. Beépített szpotlámpák világították be a fürdőt, különös hangulatot kölcsönözve neki. A káddal szemközti fal csobogónak adott helyet, hangulatfény világította meg a terméskő falon csörgedező vizet. Lilian ámultan állt. Csodálatos lett a fürdőszobája.

– Hogy tetszik? – kérdezte az apja.

– Gyönyörű – lehelte. Nem győzött betelni a látvánnyal. Pontosan ilyen fürdőszobát álmodott meg magának, csak talán a csobogó nélkül, mivel azt nem is merte elképzelni.

Az ajtófélfának támaszkodva bámulta a gyönyörű fürdőszobát, aztán a tekintete hirtelen az ajtóra tévedt. Sötétkék volt, és egész másmilyen kilincs díszítette, mint a régit. Tetszett neki, és csak igen lassan esett le a tantusz.

– Kicserélték az ajtót is? – fordult az apjához.

– Hát persze.

– És… és hol a régi?

– Elvitték egy konténerrel, a sittel együtt. Azt akartam, hogy ne legyen kupleráj, mire hazaérsz.

Lilian az ajtót nézte, és érezte, hogy a torkában dobog a szíve. Lehetséges, hogy ugyanaz történik vele, ami Toshióval? Lehetséges, hogy egy mese életre kel? Félelmetes és egyben rettentően izgalmas is volt a gondolat.

6.

Ádám úszással kezdte a napot. Nem járt gyakran uszodába, de a hétvége új energiával töltötte fel. A napfelkeltét a medencéből látta, és amikor befejezte az aznapi adagját, kifeküdt a napra.

– Helló. – Férfihang volt. Felnézett, a fény elvakította, de így is megismerte a hang gazdáját. Horváth Gábor volt az, aki anno elvitte a nőjét. És akinek szétrúgta a seggét meg a ronda sötét heréjét. Vajon ha letelt a gyászév, akkor kulturáltan kell beszélgetniük, mintha még mindig haverok lennének?

– Helló – köszönt vissza végül. A másik leült mellé. Fürdőgatyában volt, az úszószemüvegét a kezében tartotta. Ádám örömmel nyugtázta, hogy bizony Horváth Gábor sörhasat eresztett, de szinte azonnal az a kép ugrott be neki, ahogy dugta Anikót… – Mi újság? – Még mindig az én menyasszonyommal vagy együtt, te szemétláda?

– Semmi különös. Minden oké. – Te egy szerencsétlen pöcs vagy, akitől csak így el lehetett venni egy nőt.

– Remek. – Legszívesebben akkorát bebasznék neked, hogy végigcsússz az uszoda kövén.

– És veled? – Még mindig akkora balek vagy?

– Velem is. – Majd még megszívod, haver.

– Elköltöztünk – mondta Horváth Gábor. – Ki, a természetbe, Csobánkára. – Anikóval.

– Aha. – Leszarom.

– Figyelj, ne haragudj. – Már ne is haragudj, de te voltál a fasz, akitől csak így el lehetett hozni egy nőt, aki nem tudta normálisan szeretni…

– Oké. – Most már menj a picsába.

– Szerintem Anikó is szeretné, ha megértenéd, miért történt. – Annyira hülye vagy, hogy nem is tudod, miért hagyott el, és miért csalt meg téged velem.

– Nem, kösz. Nincs mit megértenem. Nekem az a dolog már a múlt. – Most már tényleg húzz el a picsába, te rohadék.

– Csak a továbblépés miatt. Na jó. Oké. Örülök, hogy találkoztunk. – Nem tudom, miért álltam meg egyáltalán, hogy beszéljek veled. Húzz te a picsába.

– Na szevasz. – Te is.

Nem dobta fel, hogy így indult a reggel, de aztán arra a napbarnított, jó testű lányra figyelt, aki a medencében szelte a hullámokat. Csodák csodája, a lány, miután leúszta a penzumát, a közelében heveredett le, és néhány perccel később már beszélgettek. Nemigen fordult elő Ádámmal, hogy egy helyes csaj csak így leszólítja. Legalábbis régebben nem. A nőt Rékának hívták és egy pirosas–pinkes, egyrészes fürdőruhát viselt. Nem volt magas, de formás volt, egészen karcsú a dereka, és amikor kibontotta a haját, Ádám látta, hogy majdnem a fenekéig érnek a sötétbarna tincsei. Rékával az a fél óra, amit együtt töltöttek az uszodában, arra volt jó, hogy szinte teljesen elfeledkezzen a Horváth Gáborral történt találkozásáról.

Később, útban az optika felé, zsebében Réka telefonszámával, eszébe jutott, hogy ajándékot kell vennie a nagynénjének, ugyanis napokon belül családi ünnep lesz, amiből ki kell vennie a részét.

A megállóban összefutott Beával. A lány Pest felől érkezett villamossal, és hevesen Ádám nyakába ugrott.

– Szuper volt a hétvége, nem?

– Igen, köszönöm.

– Megismételjük?

– Persze – Ádám érezte, hogy egy kicsit elvörösödik. – Hogyhogy nem Buda felől jössz? Nem mentél haza? – Most Bea jött zavarba.

– A helyzet az – magyarázta, ahogy szorosan egymás mellett átkeltek a zebrán –, hogy azt a budai villát én azért mondtam, mert… hiszek a vonzás törvényében. Teszem azt, megálmodsz magadnak egy villát. Igen ám, de ha csak sajnálkozol, hogy nem a tiéd, akkor azzal a hiányt közvetíted a világmindenségbe – állította meg Ádámot a kapu előtt. – Ha azonban úgy élsz, mintha már most is a birtokodban lenne, akkor biztos lehetsz benne, hogy előbb–utóbb a tiéd lesz.

– Aha. – Kibaszott jó. Ő teljesen bolond.

– És hát ezért mondtam, hogy van egy villám Budán. – Bea az egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát, és zavartan nézett Ádám szemébe.

– És a saját irodád?

– Vonzás törvénye – bólintott a lány.

– És a BMW?

– Vonzás törvénye. Meg a Gucci–cuccok is.

– Aha. Hát ez… furcsa egy kicsit.

– Én nem vagyok hazudós. Csak hiszek ezekben a dolgokban. A vonzás erejében, meg abban, hogy a gondolataid formálják az életedet.

– …

– Látom, hogy kicsit kész vagy tőlem. De ha egyszer rájössz a lényegére, akkor te is használni fogod.

– Hát… én…

– Ne mondj semmit. Tudom, hogy meg kell emésztened. De ha túllépsz rajta, akkor akár elmehetnénk nyaralni. A mallorcai apartmanomba… – játékosan elmosolyodott. Ádám sóhajtott, és ő is mosolygott. Végül is soha senki nem foglalta törvénybe, hogy a jó nők nem lehetnek elmebetegek.

– Oké.

– Na jól van. Lehet, hogy napközben beugrom az üzletbe – búcsúzott a lány, és beütötte a kapukódot, Ádám pedig az optika felé vette az irányt.

Drága kislányom!

Nem, az nem lehet, hogy ne látogass haza. Egyetértek a húgoddal (Angival). A kutyusod (Rozi) már nemcsak anyatejen él, hanem egy kis párizsit is kap. Nagyon édes. Szeretném tudni, mikor jössz érte. Még csak háromhetes, úgyhogy három hetet még maradnia kell Boriéknál.

Andriska nagyon furcsa dolgokat művel. Példának okáért ma ébredés után (megjegyzem, tizenegyig aludt) bezárkózott egy órára a fürdőszobába, és csillogó izé volt a hajában, mire kijött onnan. Nekem egyébként semmi kifogásom a melegek ellen (remélem, politikailag korrekt szót használtam), és ha meleg lenne, nem is szólnék, de az már túlzás, hogy travi. (Ezt a szót, hogy travi, a húgodtól – Angitól – hallottam.) A travik, ha nem tudnád, női ruhákban járnak, dacára, hogy fiúnak születtek. Remélem, hogy Andriska nem fog női ruhában járkálni, legalább az alatt az idő alatt, amíg itt van minálunk, mert minden ismerősünk ujjal fog mutogatni ránk. Amúgy a főztömmel kapcsolatban nincs semmi kifogása, esze ágában sincs magokat meg nyers húst reklamálni, és mit tudom én, még mit, merthogy sejtelmem sincs, miket ettek még az ősemberek, akik azt a paleolit diétát kitalálták.

Andriska ma is lement a szabad strandra, de ma nem adtam neki ezrest, meg tegnap sem. Apád megígérte neki, hogy kiviszi a csónakkal pecázni. De azóta sem vitte, pedig már három napja ígérgeti.

Velem semmi újság azon kívül, hogy vettem három színes baseballsapkát a neten a boltkóros nő férjétől. És ezt hallgasd meg: állítólag javulás állt be náluk, nem mintha a nő ne lenne már boltkóros, de egyrészt terápiára jár (ami bizonyára haszontalan, de megnyugtatja a családját), másrészt a férje felfedezte, hogy üzleti vállalkozást tud teremteni a nő hobbijából. A nőnek az a szerencséje, hogy eléggé ért ahhoz, hogy hol adják olcsón a dolgokat, és a férje drágábban adja el, de még így is olcsóbban, mint amennyiért én megvenném. (Ne kérdezd, mi szükség volt három baseballsapkára: egyik apádé, másik a húgodé, a harmadik a tiéd.) A csoportban most már van egy kleptomániás is, akinek a férje munkamániás. A kleptomániás nő kizárólag ékszereket lop, ugyan csak bizsukat, de titkon remélem, hogy előbb–utóbb rákap az értékesebbekre is, és eladja. Na jó, ne vegyél komolyan. Csak viccelek. (Remélem.)

A bátyáddal (Attilával) az a helyzet, hogy mindig csak azt mondja, hogy dolgoznak a házasságukon. Lidi a hétvégét a gyerekkel a saját anyjáéknál töltötte, Attila meg a teraszon ült, és írta az emlékiratait a nőkről. Most legalább nyugodtan írhatta. Nem, nem tudom biztosan, hogy memoárt ír, de csakis erre következtethetek abból, amit a múltkor találtam náluk. Nem is meséltem, hogy pénteken, amikor Lidiék elutaztak, és a bátyád (Attila) még nem volt otthon, újra átmentem, és találtam a bátyád íróasztalán egy bilincset. Nagyon megijedtem, mert el sem tudtam képzelni, mit akarhat vele. Odabilincselni a feleségét (Lidit) a házba? Vagy Lidi akarja Attilát bilincsben beszállítani valahová? Úgyhogy a bilincset eltulajdonítottam. Semmi szükség az erőszakra.

Más újság nincs. Már egészen megbolondít ez a kánikula, tegnap azon voltam, hogy én is lemegyek és megfürdöm a Balatonban. Gondolhatod, mennyire meleg lehet, ha már idáig jutottam.

Apád még mindig építgeti a hajóit. Már lejöhetnél.

A paradicsomkertem úgy néz ki, mintha egy dokk köré épült volna. A paradicsomágyást kis műanyag hajók veszik körbe. És hiába beszélek neki, egyáltalán nem izgatja. Hát ez van.

A szakácskönyvet köszönöm. Most már valami érdekesebbet is szerezhetnél.

Sok puszi anyádtól.

– Eltűnt az ajtó.

– Hogyhogy eltűnt? Melyik ajtó?

– Ne legyél már értetlen. A fürdőszobaajtóm, az tűnt el.

– Mi?

– Amíg lent voltunk a Balatonon, apám felújíttatta a fürdőszobámat. És az ajtót is kicseréltette.

– És hol van most a régi ajtód?

– Honnan tudnám? Elszállíttatta.

– Hová?

– Fogalmam sincs.

– Lilian.

– Mi van?

– Figyelj már rám. Meg kell keresnünk azt az ajtót.

– Minek?

– Mert ha átértünk…

– Te úgysem hittél benne, nem igaz?

– …

– Na látod.

– Ha nem hinnék benne, akkor pont leszarnám, hogy hová tűnt az az ajtó.

– Nem vagy túl meggyőző.

– Szóval ha egyszer átjöttünk, akkor előbb–utóbb vissza is kell mennünk, nem igaz? Vagyis meg kell keresnünk azt az ajtót.

– Toshio hogy találta meg a kaput?

– Arra nem emlékszem, hogy megtalálta volna. Ott ért véget a rész, hogy találkozik Kikumival.

– Jó, ezt én is olvastam, de mi van a következő részben?

– Milyen következő részben? Az még meg sem jelent.

– Ne már! Japánul sem?

– Nem. Tudod, hogy rögtön lefordítják, és angolul is megveheted. Amikor előfizettem apám iPadjén, ezt olvastam a leírásban. Most nyári szünetet tart az író, de halványlila gőzöm sincs, hogy ez meddig tart.

– Dani, eddig mindig Toshiót követtük. Azt tettük, amit ő.

– Tudom.

– És most?

– Most majd ő követ minket.

– Hihi. Jó, de akkor mi legyen?

– Keressük meg az ajtót.

– És ha nem találjuk?

– Arra jobb nem gondolni.

– Te tényleg elhiszed, hogy ha nem találjuk meg a visszautat, akkor szörnyű dolgok történnek velünk?

– Nem tudom, Lilian. Te láttad a fénylányt.

– Aha.

– Mindenesetre apádtól szerezd meg a konténeres cég számát.

– Oké.

Dani komoran érkezett. Lilian anyja engedte be, sejtelmes, halvány mosollyal az arcán, mint egy véletlenül odatévedt tündér, akinek gőze sincs, mit keres itt, és meddig kell maradnia – legalábbis Dani ezt gondolta.

– Na, beszéltél apáddal? – A fiú belépett Lilian szobájába. A lány az ágyán hasalt, és egy régebbi Kainami–mangát nézegetett.

– Majd este. Most melózik.

– Aha.

– Megnézed a fürdőszobámat? – Lilian felállt, és kinyitotta a fürdőszobaajtót. A fiú ahelyett, hogy bekukucskált volna, az ajtót vizsgálgatta.

– Biztos, hogy nem csak átfestették a régi ajtót?

– Tuti.

– Eskü?

– Eskü. Be mernék venni rá egy nagyobb adag mérget.

– Hát az most fasza lenne – vetett rá sötét pillantást Dani. – Akkor aztán sosem mennék vissza.

– Vicces lenne. – Lilian arcán ábrándos mosoly jelent meg. – Szerinted elmondjam Eszternek, hogy mi történt?

– Megőrültél? Miért mondanád el? Hacsak nem hoztad át őt is…

– Őt nem. – Lilian töprengő arcot vágott. – De másvalakit… azt hiszem, igen. Most, hogy mondod… Eddig erre nem is gondoltam.

– Mire? Te eszeveszett boszorkány.

– Na megnézed végre?

– Ja – egyezett bele Dani vonakodva. Lilian felgyújtotta a fürdőben a lámpákat. A fiú felvonta a szemöldökét, majd bólintott. – Klassz. De most elárulnád, kit hoztál még át?

– …

– Biztos a tesód hülye haverját, aki kikezdett veled, nem?

– Jaj de hülye vagy. Ez most honnan jött?

– Téged ismerve bármit el tudok képzelni. Hogy valakire csak ránézel, aztán beugrik az arca, amikor átlendülsz – vonta meg a vállát a fiú, aztán folytatta: – Jó. Legyen úgy, hogy leülünk a kanapéra, egymás szemébe nézünk, és szépen felidézed, hogy kimindenki van még itt velünk ebben a párhuzamos világban, már amennyiben ott vagyunk, és nem kamu az egész. – Dani dühösen meredt a lányra. Lilian viszont kedvesen rámosolygott, tetszett neki, hogy a fiú ennyire határozott. Ahogy Dani kérte, lehuppant a kanapéra, törökülésbe rendezte hosszú lábait, megigazgatta a combján a sortját, és hátradőlt.

– Miért fontos a szembenézés?

– Mert most már szeretném tudni, hogy mi a fene van, és nem akarom, hogy másra tereld a témát. Kit hoztál még át? – ült le mellé Dani.

– Az… optikust, akitől a mangalencsét vettem.

– Az optikust?!

– Ühüm.

– És hogy jutott eszedbe áthozni éppen őt?

– Hát nemtom – vágott egy grimaszt a lány. – Olyan… szimpi volt. Meg aztán köze is van a mangához, mivel árulja a lencsét. És nagyon okosakat mondott a könyvekről.

– Ezért hoztad át?

– Aha.

– Hát ez szuper. De honnan jött ez az őrült ötlet?

– Már a múltkor is megpróbáltam áthozni – vallotta be a lány. – De akkor, asszem, nem sikerült, mert nem jutottunk át. Legalábbis azt hiszem. Na mindegy, azért hoztam át, hogy higgyen a mangában, meg mert olyan értelmesnek látszik.

– Jesszusom, Lili, te igazi ámokfutó vagy.

– Lilian.

– Lilian. Te. Egy. Igazi. Ámokfutó. Vagy.

– Köszi. Amikor meglesz az ajtó, őt is visszahozom, ne aggódj.

– De igenis, aggódom. Akkor nézzük tovább! Áthoztál még valakit?

– Hmmm…

– Mit hümmögsz?

– Asszem egy csajra is gondoltam.

– Milyen csajra? – Dani felhörrent.

– Nem ismered. – Lilian megtámasztotta a fejét a kanapé támláján. – Az az igazság, hogy én sem ismerem – tette hozzá.

– Ó. Valóban? Akkor nem volt túlzás az a kijelentés, hogy ámokfutó vagy. Ki az a csaj?

– Nemtom. A villamoson láttam.

– Éééééés?

– Nincs és.

– Mindenkit áthoztál, akit a villamoson láttál? Naponta többször ülsz villamoson, és rengetegen utaznak veled.

– Állok.

– És áthoztál egy szerelvénnyi utast?

– Nem, csak azt a csajt. Rálépett a lábamra.

– Hát ez komoly indok.

– Nem tudom, miért – meresztett nagy szemet Lilian. – Egyszerűen csak beugrott az arca.

– Erre mi szükség volt…?

– Csak úgy beugrott az arca. De az is lehet, hogy ők ott maradtak a normális világban. Semmi sem biztos.

– Az optikusról legalább tudjuk, hol találjuk.

– Ja.

– És ez a csaj…

– Szerintem túlagyalod a dolgot. Nyugi.

– Okés, de ugye olvastad a mangában, hogy mit mondott az idomár Toshiónak? Azt vázolta, hogy ha ott marad a másik univerzumban, akkor a legsúlyosabb félelmei fognak valóra válni.

– Hirtelen nagyon elkezdtél hinni ebben az egészben.

– Miért, te nem?

– De. Csakhogy nem értem: hogy valósulhatnak meg egyszerre a legnagyobb vágyaid és a legsúlyosabb félelmeid? – egyenesedett fel Lilian. – Gondolkozz már: nem éppen az a legnagyobb félelmed, hogy a vágyaid nem fognak valóra válni?

– Nem tudom. Én úgy értelmezem, hogy a vágyaid már tudatosultak, a félelmeid meg tudatalattiak. Szerintem nem üti a kettő egymást.

– Lehet – harapta be az ajkát a lány. – De egyelőre semmi baj nem történt.

– És mit csinálunk, ha nem találjuk meg az ajtót?

– Akkor mást kell megkeresnünk.

– Mit?

– Nem mit, hanem kit. Az egyetlen, aki tudja a választ erre a kérdésre, az Takahura Makami.

– Az egészet azért csináltad, hogy találkozhass Takahurával? Valld be! Ismerlek.

– Nem. Dehogy. De azért jó lenne találkozni vele, nem?

– Uhhh, Lilian, nem vagy egy egyszerű eset.

– Sosem mondtam, hogy az vagyok.

– És miben segítene Takahura?

– Nem tudom.

– …

– Tudnia kell, mi lesz a következő részben. Hogyan tér vissza Toshio és Kikumi a normális világba.

– Lehet, hogy még nem írta meg. És az is lehet, hogy kibaszott sok részen keresztül bolyongani fognak a párhuzamos univerzumban, a félelmeikkel együtt.

– Nem lehetsz ennyire pesszimista.

– Én… izé… realista vagyok. – Dani ledőlt a kanapéra, a feje alá húzott egy párnát.

– Te is imádod a Toshio–sztorit.

– Ja.

– Hát akkor. Mi bajunk lehet?

– Nem tudom, és ez benne a legfélelmetesebb.

– Ezek szerint neked az a legsúlyosabb félelmed, hogy nem fogod tudni irányítani az életedet; nem?

– Basszus, Lilian. Ne analizálj már! Inkább szerezzük vissza azt a rohadt ajtót. Hívd fel apádat.

– Munka közben mindig ki van kapcsolva.

Ültek a kanapén, egymás mellett, és a telefonjaikon interneteztek. Lilian nekidőlt a fiú vállának.

– Már mondtam, hogy ne érj hozzám.

– Miért? Beteg vagy?

– Nem, de csaj vagy, ebben a másik univerzumban is.

– Mindig csaj voltam, nem tűnt fel?

– Nem.

– Köszi. Most miért húzódtál el? Barátok vagyunk; mit számít, hogy csaj vagyok?

– Nemtom.

– De mégis…

– Nemtom. Hagyj békén ezzel a hülyeséggel.

– Nem hagylak. Mióta átjöttünk, teljesen megváltoztál. Ez, mondjuk, azt bizonyítja, hogy tényleg átjöttünk. Régen bármiről lehetett veled dumálni.

– Veled is. Most meg csak Toshio meg a manga…

– Igazságtalan vagy.

– Mondtam, hogy ne dőlj rám. Nehéz vagy.

– Negyvenöt kiló vagyok.

– Okés. Akkor is. Ott a támla, dőlj annak!

– De miért? Ha megmondod az igazat, akkor nem dőlök neked. Reumád van?

– Te tényleg ennyire gyogyós vagy?

– Tényleg.

– Hát igen. Sejtettem.

– …

– Most mi van?

– Nézlek, és szeretném tudni, hogy mire gondolsz, amikor ilyeneket mondasz, hogy ne dőljek neked.

– Figyelj, én…

– Te… mi?

– Asszem hazamegyek.

– Most miért?

– …

– Teljesen megváltoztál, Dani. Nem tudom, hogy Kikumi megváltozott–e, amikor Toshio átvitte őt, mert még nincs folytatás…

– Kikumi, ha jól értelmeztem, Toshio szerelme. Toshio, ha jól értelmeztem, nem a barátait és a villamoson meg üzletekben látott vadidegeneket vitte át magával.

– Szóval Toshio értelmesebb, mint én vagyok.

– Lili, hagyj már.

– Lilian.

– Lilian.

– Nem engedlek el, amíg meg nem mondod, mi van. Apád lelépett otthonról? Vagy mi van?

– …

– Na… Ó…

Lilian meglepve érezte meg Dani kezét a karján, és tágra nyílt szemmel nézte, ahogy a fiú arca közeledik az övéhez. Nem volt ideje azon gondolkodni, hogy milyen gusztustalan dolog is a csókolózás. Dani magához húzta, szinte elemi erővel, és megcsókolta. Nem is volt rossz íze a nyálának. Lilian érezte, ahogy dübörög a fejében a vér. Sosem gondolta, hogy idáig jutnak, de most mégsem akarta eltolni magától. A csókolózás mégiscsak jó dolog, futott át a fején, és viszonozta Dani ölelését.

– Biztosan átjutottunk – mormolta Dani kicsit később. Lilian a fiú mellkasán pihentette a fejét. A lány igyekezett feldolgozni, ami történik velük.

– Honnan veszed?

– Onnan, hogy…

– Hogy?

– Hogy… mindegy.

– Azért mondd meg.

– Ezt kértem – súgta a fiú. – Hogy mi ketten… izé. Jöjjünk össze.

– De hát van csajod!

– Nincs csajom.

– És Juli? Csókolóztál vele.

– Egyszer, de nem a csajom.

– Velem is csak egyszer csókolóztál.

– Lilian, ne nyírj ki.

– Akkor én most mi vagyok neked?

– …

– Hmmm?

– Az ápoltam.

Röhögtek, aztán újra csókolóztak. Ha ilyen a párhuzamos univerzumban az élet, hogy a legjobb barátod ennyire közel kerül hozzád, és ilyen izgalmas ez az érzés, akkor ez egyáltalán nem félelmetes, gondolta Lilian.

Arra ébredtem, hogy virágokkal kell körülvennem magam. Meggyőződésem volt, hogy ezt a sugallatot is Levente küldte az álmomban – bár még a rizses csokit sem vettem meg. Hirtelen rettenetesen fontos lett, hogy beszerezzem azokat a növényeket. Nem tudom másként megfogalmazni, mint hogy sóvárgás tört rám. Beleugrottam a farmerembe, magamra húztam egy pólót, és halkan átlopakodtam a nappalin – naná, hogy Erika még aludt, a mázlista –, és éppen csak megmostam a fogam, máris indultam a virágoshoz.

Nyitás közben csíptem el. Még épphogy csak elkezdett kipakolni, amikor betoppantam, és mint egy kisgyerek, őrült tempóban válogatni kezdtem a színes, cserepes nyári virágok között.

– Jól van? – kérdezte a virágos. – Minden rendben?

– Ühüm.

– Hová lesz? Balkonra? – Rábámultam, megráztam a fejem, és pakoltam tovább. Adott egy kartondobozt, hogy abba halmozzam fel a cserepeket. Azt hiszem, úgy tíznél állhattam meg. Nagyjából tíz cserepes színes növény díszelgett a kartonban. Két kört tettem, mire mindet felcipeltem. Behúztam a dobozt az előszobába, mire Erika álmos képpel bámult rám a nappaliból, aztán felkelt. Egy bugyiban és pólóban állt meg mellettem.

– Segíthetek? – kérdezte, és bármennyire fura is, láttam rajta, hogy komolyan gondolja.

Színes kaspókat varázsolt le a konyhaszekrény tetejéről, a rég elhunyt növényeim kaspóit, amiket egy rossz napomon dühömben elraktam szem elől. Nagyjából tíz perc alatt elrendeztük a növényeket. Gyönyörű lett a lakás, nyárias, vidám. Egyáltalán nem illett hozzám, de valahogy azóta, hogy Levente meglátogatott álmomban, éreztem, hogy még nem kell feladnom mindent.

– Tudod, hogy ezek kerti növények… legalábbis a többségük. – Erika ezzel az infóval próbálta elvenni a kedvemet, de én csak vonogattam a vállam. Szerintem nincs olyan, hogy kerti növény, ha süt a nap és kap vizet, miért ne lenne el a szobában is? Erika puffogva bekapcsolta a tévét. Ismerős hangot hallottunk, és mindketten odakaptuk a fejünket. Az egyik reggeli műsor vendége éppen a főnöknőnk, Nóra volt. Meregettük a szemünket, hát bizony, vászon bevásárlószatyrokból varrt nyári ruha volt rajta. Emlékeztem erre a szatyorra, környezetbarát termékként adták valahány euró feletti vásárlásnál Ausztriában, a magyar határ közelében. (Hogy megkapjam ingyen a szatyrot, vettem két csokis bőrradírt is, amit máig sem használtam el, mert már az első kipróbáláskor, a tömény csokiillatot megérezve nagyon durván rám tört a csokiéhség, és nem volt itthon édesség. Igen… igen, persze hogy belekóstoltam, de sajnos az íze elég borzalmas volt, úgyhogy azóta a testemre sem akarom kenni.)

Nóra szerkójánál is megdöbbentőbbnek bizonyult a mondanivalója.

– Igen, igaz a hír: elindult a pályázatunk – mosolygott a műsorvezetőre. – Tehetséges magyar szerzőket keresünk, már többen jelentkeztek a pályaműveikkel. Regényeket, novellákat várunk… – magyarázta, és erre a hírre én elsápadtam. Nóra teljesen megőrült. És hogy a csapás teljes legyen, a mondandója közben az én e–mail címem jelent meg a képernyőn. – Szorgos kollégáim a lenti címen várják a kéziratokat – búcsúzott, és jelentőségteljesen belenézett a kamerába, mintha csak nekem üzenné: most aztán kösd föl a gatyát, kisanyám.

– Felmondok – üvöltöttem a fürdőszoba előtt. Erika már bent volt, de nem bírtam kivárni, amíg végez. – Mégis, hogy képzeli?

– Legalább hivatkozhatsz erre, amikor mangaolvasásra kényszerít.

– Azon már túlvagyok. Sőt, elküldtem neki a Thornton–licitre küldendő pályázatunkat is. Akkor is felmondok.

– És mihez kezdesz?

– Visszakönyörgöm magam a Taylor és Boloványhoz. Mit tudom én. Valamit majd csak találok.

– Szerintem – dugta ki a fejét az ajtón – ez a mai bejelentésed akár a lógás legalizálásaként is értelmezhető. Nincs más dolgod, mint fogadni a kéziratokat, belenézni, és aki öt értelmes mondattal indít, annak a kéziratát továbbítani a szerkesztőknek. Ezzel elmegy némi időd. Nem kényszeríthet pályázatírásra, meg hasonlók.

– De én nem értek a kéziratokhoz. Nem érdekelnek. És egyébként is, nem erre vett fel. Most azonnal felhívom Gyurit, hogy át tudná–e irányítani a címemre érkező leveleket valaki másnak. Informatikus, hát csak nem okozhat neki gondot. Én komolyan… – nagyjából itt tartottam a hőzöngésben, és még számtalan mondanivalóm lett volna, amikor csöngettek.

Hozzám nem szokás csengetni. A számlások rég tudják, hogy nekik sosem vagyok otthon, a postás tapintatos ember, és valószínűleg nem akar zavarni, ezt abból szűrtem le, hogy még sosem csöngetett be. Az ajánlott leveleimért mindig le kell slattyognom a postára, és időtlen időkig sorban állnom. A közös képviselő általában levélben szólít fel, ha tartozásom van (de erre most nem is akartam gondolni). Óvatosan az ajtóhoz szlalomoztam, és – mivel nincs kukucskálóm – résnyire kinyitottam, de a láncot nem vettem le. Egy óriási csokor virágot láttam. Aztán a virág mögül előbukkant egy férfiarc. Jesszusom, mit csináljak?

A bejárat előtt Erika férje, Marci állt. Ijedtemben becsaptam az ajtót.

– Marci az. Mit csináljunk?

– Mondd meg neki, hogy menjen el!

– Nem fog elmenni. Egy kazal virággal ácsorog az ajtóm előtt.

– Mondd meg, hogy most vásároltad fel a virágárus egész készletét.

– Erika, nyisd ki az ajtót!

– Pisilek.

– A francokat. Nyisd ki az ajtót! Ez az én fürdőszobám.

– Légyszi… küldd el. Nem vagyok képes beszélni vele.

– Márpedig fogsz, vagy küldd el te. És engedj be, kérlek, helyet cserélünk. Amíg ti tárgyaltok, én lezuhanyozom. Ja, és ne a gangon őrjöngjetek.

– Nem tudok beszélni vele. Még nem állok rá készen. – Egészen halkan beszélt. Nekitámasztottam a fejem a fürdőszobaajtónak, és úgy válaszoltam, hogy minden szavamat hallja.

– Erika. Nagyon bírlak. De nem juthatunk el odáig, hogy én legyek a férjed lelki támasza. Jelenleg nem vagyok erre alkalmas. – Elhallgattam, de az ajtó túloldalán is nagy volt a csend. – Nem tudom, hogy juthattatok el idáig. Nem tudom, kiért–miért akarod elhagyni. De az nem normális, hogy bezárkózol hozzám, bujkálsz, nem vagy hajlandó beszélni vele, és ő engem nevezett ki túsztárgyalónak. – Hallgattam. A fülemet az ajtóhoz szorítottam, hogy meghalljak minden apró neszt a túloldalról. Csak remélni tudtam, hogy nem tesz kárt magában, csak azért, hogy kicsesszen velem, és felvágott erekkel találjak rá a kádban. Végül óriási sóhajt hallottam.

– Oké – mondta. Én is felsóhajtottam. Majdnem beestem az ajtón, amikor hirtelen kilépett, és a fürdőköpenyemben állt ott. – Akkor cseréljünk helyet. – Elindult az előszoba felé, de még visszaszólt. – Köszi.

– És légyszi ne ordítozzatok a gangon – kértem még egyszer, de egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy meghallotta. Mire beértek, én már fürdéshez készültem.

Vizet engedtem a kádba, de közben is beszűrődött egy–két mondat.

„Mondtam, hogy majd amikor készen állok rá…”

„Nem értem, magyarázd meg…”

„…nem figyeltél rám…”

„…folyton rád figyeltem, meg a munkámra, meg a gyerekeinkre…”

„Meg tudod mondani, mikor voltunk utoljára moziban? Színházban? Vacsorázni? Mikor voltunk utoljára kettesben a konyhában, csak hogy beszélgessünk?”

„…hallgass meg…”

„…nem, most nem… mondtam, hogy idő kell…”

És így tovább.

Belemerültem a vízbe, és arra gondoltam, hogy egyetlen igazi válságunk volt Leventével, amikor nem tudtam, mitévő legyek.

Rekkenő nyár volt, és nekem végig kellett dolgoznom mindhárom hónapot a kínaiaknál. Nem mondom, hogy nem mehettem volna szabira, de Li, a főnököm világossá tette számomra, hogy csak így tudom visszafizetni a kölcsönt Attilának, amit eszehagyott módon elvertem egy festményre. (Senki se kérdezze, miért… megláttam abban a galériában, kortárs, fiatal végzős srác készítette, és elmentem az árverésre… Színes csíkok, hajladozó formák, úgy éreztem: benne vagyok abban a képben. Igazán nem én tehettem róla, hogy másoknak is tetszett, és hogy a végén nem tudtam fegyelmezni magam, és utolsóként, büszkén és győztesen még rálicitáltam. Nem kellett volna. Már csak azért sem, mert a kép nem volt nálam hosszú életű… Mégsem sajnáltam, hogy megvettem. Abban a festményben benne voltam, benne volt az akkori összes reményem, gondtalanságom, és minden szépség, amit akkoriban az életemben találtam.) Levente a kép árának a felét oda akarta adni, de ez az én bulim volt. Az én vágyam, az én hülyeségem. És, bár önzőnek hangzik: az én képem.

Levente nélkülem utazott az Adriára, nem nyaralni, hanem egy kinti ékszerész megbízásából Dubrovnikban készítette el a nyaralók által a katalógusból megrendelt ékszereket. Közel három hónapot töltött kint, és én csak nagy ritkán tudtam meglátogatni. Viszont jó üzlet volt, és tudtam, hogy hülye lett volna, ha kihagyja ezt a lehetőséget.

És persze ott találkozott azzal a magyar lánnyal, aki a barátnőivel nyaralt kint két hetet. Az ismeretségből barátságféle lett – kérdezem: ki hiszi el, hogy két hét alatt férfi és nő között kialakulhat barátság? –, aztán még történt valami az utolsó este, nem vagyok biztos benne, hogy lefeküdtek egymással (e tekintetben ellentmondásosak az információim), de hogy akkor már több volt köztük puszta ismeretségnél, az biztos. És hazatérve, Budapesten ismét találkoztak.

Én csak jóval később tudtam meg az egész históriát. Még a családban és a baráti körömben is megoszlanak a vélemények arról, hogy mit kellett volna tennem – hát én nagyjából azt tettem, amit abban a helyzetben képes voltam megtenni. Nem sok, elismerem, de annyi telt tőlem. (Csak csendben jegyzem meg: nem ért ennyit az a festmény, különös tekintettel a későbbi sorsára.)

– Hahó. – Bátortalan kopogás az ajtón. Itt volt az ideje, és hát nem is szívesen zuhanok bele azokba az emlékekbe…

– Mi történt? Bújj be!

– Huhh. Semmi. – Erika bejött, és leült a kád mellett a vécédeszkára, én pedig magamra húztam egy kisebb dombnyi habfürdőt.

– Semmi? Hogyhogy semmi? – Pedig már azt reméltem, hogy szent a béke, és mától megint mindenki a saját otthonában éli az életét.

– Mondtam, hogy nem vagyok képes beszélni vele. Még nem. – Meg is rázta a fejét, mintha semmi köze sem lenne az egészhez.

– De mi a baj?

– Mondtam már. Nem tudom érzékletesebben kifejteni. Ellaposodtak a dolgok. Át kell gondolnom az életünket. Most bármit mondanék, ráfognád, hogy hülyeség, meg életközépválság, mit tudom én, mi. Elkényeztetett feleség vagyok, aki nem elégszik meg azzal, amije van. Mert, ugye, hányan lennének szívesen a helyemben? – Színpadiasan széttárta a kezét. – Még te is – tette hozzá, aztán elkomorult. – Ne haragudj. Nem úgy értettem…

– De úgy értetted. Nem baj, igazad van. Persze, hogy a fenébe ne lennék a helyedben!?

– Azokra gondoltam, akik elváltak, akiket elhagytak, akik munkanélküliek, akiknek nem lehet gyerekük, akik… mit tudom én. És mégis nekem van problémám. Hát mi ez, ha nem valami mondvacsinált dolog?

– Vidnek kéne szólnod. Vagy egy pszichiáternek. Ez nem valami kezdődő depresszió?

– Nem vagyok depressziós! – csattant fel. – Csak… nem tudom, mit kezdjek az életemmel.

– És… – Á, nem létezik, hogy folytatni tudjam, gondoltam.

– És mindez a legrosszabbkor. – Lehajtotta a fejét. – Ráadásul… Marci rettenetesen szexi, nem igaz? – Jesszusom. Honnan tudnám? Miért pont engem kérdez? Én már nemek szerint meg sem különböztetem az embereket. Nekem nincs már szexi férfi… – Bocs – pillantott rám, és szomorú képet vágott. – Tényleg, nem tőled kéne kérdeznem. Mármint most. Érted. Na, ne haragudj.

– Nem haragszom, de mondd… – elhallgattam, aztán mégis muszáj volt folytatnom. Már szétfeszített a kíváncsiság. Eddig bírtam, de tovább nem megy. – Elárulnád végre, hogy ki a születendő gyereked apja?

7.

Toshio nem sejtette, hogy a tizenhatodik születésnapja vízválasztó lesz a számára. Nemcsak azért, mert ezen az estén tudta meg, hogy az ikertestvérét elragadó oroszlán lelke átszállt belé, az ikertestvére lelkével egyetemben, hanem mert a szüleivel kapcsolatban is fény derült egy titokra. Apja az ünnepi vacsoránál véletlenül szólta el magát, és onnan már nem volt visszaút: a fiú kérdezett, és akkor már nem tehették meg, hogy nem válaszolnak neki. Így tudta meg, hogy az anyját nem a saját szülei nevelték fel. Körülbelül kétéves korában elkeveredett a családjától, és egy idegen család talált rá és fogadta be. Toshio anyja tizenéves volt, amikor megjelent a falujukban egy idegen férfi, aki a lányért jött. Mint kiderült, a szülei sok éven át keresték őt, végül elvesztettek minden reményt, mint ahogyan a rendőrség is tehetetlenül állt az eset előtt. Egy idegen mégis ingyen vállalta, hogy segít megtalálni a lányt. Sok év kutatómunka után egy olyan faluban akadt rá, ahol a lány szülei sosem jártak, sőt, még a környéket sem ismerték. A lány nem akarta elhinni, hogy mások a vér szerinti szülei, mint akik felnevelték, de a megtalálója tudta, hogy hol van, és milyen alakú az a heg a lány alkarján, ami egy csecsemőkori balesetből származott.

Toshio anyja idegenként élt tovább a vér szerinti szüleinél, de ami még furcsább, hiába próbálta meglátogatni a nevelőszüleit, nem találta a faluban a házat, és nem volt meg az utca sem, ahol felnőtt. Többször visszament, de senki ismerőssel nem találkozott. Az iskolában nem emlékeztek rá. Mintha az a tizenhárom év meg sem történt volna… Toshio anyja, bár a vér szerinti szülei kényeztették és lesték a kívánságait, nem érezte magát otthon náluk. Legközelebb akkor volt boldog pillanata, amikor Toshio apjával találkozott. Alig várta, hogy a nagyvárosból visszaköltözhessen vidékre. Az a tizenhárom év, amit a nevelőszüleinél töltött, sosem törlődött ki az emlékeiből.

Toshio értetlenül hallgatta a történetet. Hogyan veszíthetnek el a szülei egy kisgyereket? Hová tűnhetett el egy egész utca egy faluban? Hová lettek a nevelőszülők? Hogyan törlődhet ki valakinek a teljes múltja?

Toshio évekig az átlagos gyerekek átlagos életét élte, nem gondolta, hogy másképp is lehet. Aztán hirtelen szembesült az anyja múltjával, és a sajátjával is. Nemigen tudott mit kezdeni ezzel az egésszel.

– A fürdőkád, meg a bidé, meg a vécé… a fürdőszobaszekrény… – A férfi fújt egyet, aztán nekitámaszkodott a furgon ajtajának. Lilian végül megszerezte az apjától a fuvaros számát, arra hivatkozva, hogy az ajtón volt egy matrica egy telefonszámmal, amit máshogyan nem tud visszaszerezni. A fuvarost egész nap üldözték, mire sikerült egy találkozót megbeszélniük vele a telephelyén. – A kádra van vevőm. – Határozottan megrázta a fejét. – De persze megbeszélhetjük az árat.

– Nem kell a kád – szólt közbe Dani. – Semmi sem kell, csak az ajtó.

– A fürdőszobaszekrény ajtaja? A tükörre már van vevőm.

– Nem a fürdőszobaszekrényé.

– A megrendelővel így állapodtunk meg – kötötte a férfi az ebet a karóhoz. – Ezért lett olcsóbb az elszállítás. Belekalkuláltam az árba, hogy mennyiért tudnám eladni a bontott dolgokat. Még így is igen alacsony árral számoltam. Az a helyzet, hogy a használhatatlan dolgokat eladom Erzsébeten egy… vállalkozónak, de ezek még itt vannak. A fürdőszobaszekrény, meg a kád is. Meg még néhány dolog.

– Értse meg, az ajtó kell! Nem a fürdőszobaszekrény. – Lilian a szemét forgatta.

– Mármint milyen ajtó?

– A fürdőszobaajtó – vágta rá Dani.

– Ja! – bólintott. Aztán nagy levegőt vett. – Hát azt már elvitték.

– Elvitték?

– Nem adtam drágán. Meg kell szabadulnom a dolgoktól, a hátsó kertben van a műhely, a nejem nem bírja látni ezeket a bontott limlomokat.

– Kinek adta el?

– Honnan tudjam?

– Valaki csak megvette…?

– Folyamatosan jönnek–mennek itt a népek, nézik, mit tudnának megvásárolni. El akartam vinni azt is a lomoshoz, de bejött egy férfi, faanyagot keresett, volt is, megjegyzem, nemrég bontottak egy konyhát, aztán idehozták a fiúk, amit nem tudtak használni…

– Kinek adta el? – Daninak fogytán volt a türelme. A fuvaros, aki a jelek szerint mindennel üzletelt, ami csak mozdítható volt, végül elmondta, hogy még szombaton jött egy férfi faanyagért. Középkorú, szőke hajú férfi volt, halszemekkel, mármint a leírása szerint, és elvitte a konyhabútorból használható elemeket, egy egész jó állapotú íróasztalt, és a fürdőszobaajtót, kilincsestül. Fogalma sem volt róla, ki az illető, egy fehér színű furgonnal érkezett, de a rendszámára nem emlékszik, meg sem nézte, ráadásul a vevő „fillérekért” vette meg az árut.

A buszmegállóban Lilian vihogni kezdett. Annyira szánalmasnak tűnt ez az egész, nem beszélve arról, hogy mennyire jólesett neki, hogy Danival ilyen közelségbe kerültek. A fiú közel húzta magához, és megcsókolta.

– Csak azért, hogy ne tudjak röhögni – motyogta Lilian, de aztán átölelte a fiút.

– Mit kérsz szülinapodra? – kérdezte Dani a buszon.

– Téged, oké?

– És még? Mondjuk egy új fejdíszt?

– Höhö. Vicces vagy.

– Na. Tényleg.

– …

– Komolyan.

– Egy csókot.

– Nem gáz?

– Képzeld, nem. Nem gusztustalan.

– Ennek örülök.

– Mmmm…

– Mi az?

– Hát mondjuk… egy ígéretet.

– Lilian, te nem olyan csaj vagy, aki ígéretekre vadászik…

– De. De. Ígérd meg, hogy találkozunk Takahura Makamival. Ha… lehetőség lesz rá.

– Okés.

– Tényleg?

– Naná. Mit gondolsz, nem akarom tudni, hogyan szabadulhatunk innen?

Elmentek fagyizni, aztán Daniékhoz, és Dani késő este hazakísérte Liliant. A lány, amikor felment a lépcsőn, egy ismerős sziluettet látott a testvére ajtajában, de az alak eltűnt, Lilian pedig bement a szobájába. Ő maga volt negyvenöt kilónyi boldogság. Talán egyszer majd együtt is alszik Danival; ki tudja, talán az sem lesz rossz, futott át a fején.

Levente halála óta nem érzem a fizikai fájdalmat. Tudom, hogy az a csontrepedés nem hiányzott, de csak azért nem, mert szétesett állapotomban elárultam Vidnek, hogy mi a helyzet. Aztán a siófoki doki is megtudta (apámtól), úgyhogy mielőtt beutaltak volna véget nem érő vizsgálatokra, elkezdtem azt hazudni, hogy már érzem, ha beütöm valamimet, és hogy már újra kínlódom néha fejfájással. De mindez persze nem igaz.

Továbbra is mindig vannak rajtam kék–zöld foltok, és azt kellett megállapítanom, hogy amikor nem félsz a fájdalomtól, figyelmetlenebbé is válsz. Ezért most már kínosan ügyelek arra, hogy ne akadjak fel az ajtókilincsen, vagy ne egyenesedjek fel hirtelen egy polc alatt. A múltkor például bevertem a fejem az ablakkeretbe, és észre sem vettem, hogy vérzik a homlokom.

Erika szerint ezt kaptam cserébe a lelki traumáért.

Vid szerint ebből nagy gáz lesz, és muszáj megnyílnom a fájdalom előtt.

Anyu szerint ez csodálatos dolog, ha vele is így lenne, akkor büntetlenül megehetné a hagymás rántottát, és nem fájna tőle az epéje, de mostanában mégis elkezdett aggódni miattam.

Angi szerint muszáj lenne keresnem egy normális dilidokit, de azt sem tartja kizártnak, hogy be kéne feküdnöm egy kórházba, ahol elektrosokkal visszahozzák az érzékelésemet. (Nem tudom eldönteni, hogy ezt viccből mondta–e, de van egy olyan érzésem, hogy nem teljesen.)

Gabriel szerint viszont a fizikai fájdalomérzet hiánya visszahat az érzelmeimre, és nem engedi, hogy bárki újat befogadjak a szívembe. Az ő latin szemlélete szerint akkor leszek nyitott egy új kapcsolatra, ha elkezdem újra érezni a testi fájdalmakat, és az a véleménye, hogy ezt nem lehet sürgetni, mert akkor a kapcsolatokban is meg fogom égetni magam. Alapvetően egyetértenék vele, már amennyiben úgy gondolnám, hogy valaha is szeretnék újra párkapcsolatban élni. De mivel nem szeretnék, az elméletét inkább az „új ismerősökre”, illetve a lehetséges „új barátokra” illesztem, és meg kell állapítanom, hogy még nem vagyok nyitott sem az új ismerősök, pláne nem az új barátok befogadására.

Drága kislányom!

Ma láttam a tévében egy felkavaró dokumentumfilmet. Egy férfi beszélt arról, hogy hogyan változott meg az élete. Amerikai volt, a Spektrum vagy valami hasonló csatorna adta. Ez az ember elhitte, hogy boldog életet él, de végül rájött, hogy mégsem a saját életét éli. Gyönyörű felesége volt, jó állása, sokat dolgozott, és azt hitte, hogy azért kezdett el a haverjaival ide–oda járni, hogy lazítson. Amikor már majdnem alkoholista lett, egyszer csak álmodott valamit. Azt álmodta, hogy egy másik nővel él együtt, aki nem olyan szép, mint a felesége, de minden este beszélgetnek néhány órát. Akkor jött rá, hogy boldogtalan az életében. Nagyon elgondolkodtató volt a film, persze sokkal lassabban történt mindez a férfival, mint ahogy leírom, de tény, hogy elgondolkodtam: vajon Attila a saját életét éli–e? Vajon boldog–e Lidivel? És persze a saját életem is eszembe jutott. Nem mintha ne lennénk jól apáddal, de tudod, néha eszembe jut, hogy hol van már az a nagy szerelem?! Főleg most, hogy telerakja a kertet kicsi vitorlásokkal. Lehet, hogy neki is van valami baja, lehet, hogy ő sem a saját életét éli?

Lehet, hogy a világon mindennek az az oka, hogy senki sem a saját életét éli?

Na jól van, nem fogok erről most hosszabban értekezni, de elgondolkodtatott a dolog, és arra jutottam, hogy talán nem is veled van a baj, hanem velünk, akik többé–kevésbé boldognak hisszük magunkat. Hát nem tudom, mi az igazság, mindenesetre bevettem egy Xanaxot, amit még a tavasszal neked írtak fel, aztán itt maradt egy dobozzal, mert attól remélhetőleg rózsaszínnek fogom látni a világot (már a múltkor is bevettem egyet, amikor megláttam az első minivitorlásokat a veteményesem körül, és meg kell mondjam, egészen vidámnak láttam a helyzetet). De ne aggódj, nem fogok rászokni, elég nekünk Attila baja, meg a tiéd.

Andriska ma egész nap a kertben napozott, és szanaszét égett az egyébként is hámló arca. Azt mondta, nem baj, ez jót tesz a bőrének. El sem tudom képzelni, honnan szedi ezeket a bőrgyógyászati tanácsokat. Most már nemcsak a pattanásai vörösek, hanem lángol az egész feje. Ráadásul bejelentette, hogy szombaton diszkóba megy. Nem tudom, hogy egy tizennégy évest beengednek–e bármilyen diszkóba, de azt hiszem, beletömök majd egy–két altatót, hogy ne tudjon elmenni, mert a végén még valami zűrbe keveredik nekem. Persze ha hazajönnétek végre Angival, akkor veletek elengedném „buliba”. Nem mintha megbíznék bennetek, mert te biztos nem figyelnél rá, Angit pedig valószínűleg megpróbálná meghódítani valami eszelős fickó. (Persze lehet, hogy téged is, ne érts félre, de Angi ugye jóval fiatalabb, ami egy diszkóban előny lehet, meg aztán, ahogy mondják, ő bombázó, na nem, mintha te ne néznél ki remekül – főleg, ha híznál egy kicsit –, de a külseje miatt őrá rögtön ugranak. Nem mintha ez nagy előny lenne neki, biztos vagyok benne, hogy jobban örülne, ha az esze miatt próbálnák meghódítani, bár most, hogy ezt leírtam, már nem is értek egyet magammal, hiszen az csodálatos, hogy okos is és csinos is. Persze hogy te is csinos vagy, szóval ne érts félre, de Angira a bolond hapsik rögtön rábuknak, szóval nem biztos, hogy áldás neki a külseje.)

A kutyusod nagyon aranyos. Rozinak hívom, írtam már? Szerintem nem fog túl sok szőrt hullatni a lakásodban, ha rendszeresen keféled és sétálni jársz majd vele.

Vigyázz magadra!

Sok puszi anyádtól (és apádtól). (És Andriskától.)

Nem tudom, mondtam–e már, hogy kutyák befogadására sem vagyok alkalmas. Úgy látszik, az anyám ezt sem akarja megérteni.

– Mondd, te egészen megbolondultál?

– Mi a baj, anya?

– Szedjen probiotikumot, és használja ezt a hüvelytablettát.

– Auhhh. – Ádám sóhaja nyögésbe torkollott. Utálta, hogy az anyja képes a rendelése közben magánbeszélgetéseket folytatni a telefonján. Egy időben még a szülőszobából és a műtőből is hazaszólt, ha mondandója akadt.

– Szóval egyáltalán nem tartom rendben lévőnek, hogy… – kezdte újra az anyja, aztán megint hangszínváltás: – Nem gondolom, hogy egy egyszerű hólyaghurutra hetekig kellene szednie az antibiotikumot. Hagyja abba, már egy dobozzal beszedett, vegyen inkább probiotikumot, egyen kefírt, igyon sok vizet, és használja a hüvelytablettát. – Hosszú sóhaj. – Megbolondulok – dünnyögte a telefonba.

– Nem óhajtok hüvelyfertőzésekről előadást hallgatni. Megtennéd, hogy akkor hívsz, ha végeztél a betegeddel?

– Már végeztem. Mind azt hiszi, hogy ágyúval nyugodtan lövöldözhet verébre. Aztán csodálkoznak, ha nem tudnak kimászni egy sima gyulladásból – magyarázta, nem mintha Ádám kíváncsi lett volna rá. – Csak tudnám, milyen őrült írja fel nekik a többdoboznyi antibiotikumot?

– Gőzöm sincs, anyu.

– Persze hogy nincs. – Az anyja megint sóhajtott egyet, jelezve, hogy Ádám is hozzászólhatna a témához, ha elvégezte volna az orvosit. – Na figyelj, drága elsőszülöttem. – A francba, gondolta Ádám. Ilyenkor általában egy jól megkomponált anyai leszúrás jön. – Én nem tudom, mit és kivel csinálsz, de az tény, hogy tegnap egy idegen nővel voltál moziban…

– Negyvenéves vagyok, és számomra nem volt idegen.

– Végigmondhatom?

– Igen. – Inkább ne.

– Szóval egy nővel voltál moziban, aminek részben örülök, mert végre elkezdtél újra randevúzni, de közben hülyíted ezt a szerencsétlen Edinát, aki egészen össze van törve. – Szóval innen fúj a szél, sejthette volna. Már akkor gyanította, hogy baj lesz, amikor Edinával összefutott a pattogatott kukoricásnál. Bea kapaszkodott a karjába, hát mit lehet tenni. Felpörögtek az események. – Hallod, amit mondok?

– Felnőtt férfi vagyok.

– Felnőtt, de annyi eszed van, mint egy tizenhat évesnek. Összejössz a szomszédunk lányával, de legalábbis lefekszel vele, feltételezem, óvszer nélkül, aztán egy másik nővel mutatkozol nyilvánosan, engem meg a szomszédasszony üldöz, hogy mégis, miért teszed tönkre a lányát. – Ádám anyja egy szuszra hadarta el az egészet.

– Edina felnőtt nő. Két felnőtt hozhat bizonyos döntéseket; nem igaz?

– Edina a szomszéd lánya! Marikától időtlen időkig hallgathatom, hogy milyen egy utolsó nőcsábász a fiam. Nem beszélve arról, hogy mindezt elhíreszteli a környéken, és mindenki ferde szemmel néz majd ránk.

– Nem tudom, miért beszéli meg egy felnőtt, elvált nő az anyjával a szexuális életét. Az anyjával, aki ráadásul a környék falurádiója.

– Most nem ez a kérdés, hanem az, hogy miért nem kötsz csomót a …

– A …?

– A farkadra. – Az anyja újra sóhajtott. – Nem szívesen mondom, de amíg nem tisztázod ezt az ügyet, addig jobb, ha nem állítasz be hozzánk vasárnapi ebédre.

– Uhhh. – Ádám elmosolyodott: mostantól hivatalosan is távol tarthatja magát az anyja főztjétől. Humorosnak találta a helyzetet. – És akkor hol találkozunk ezentúl? Titkos helyeken? Kávézókban?

– Nem hallottad, amit mondtam? Amíg nem tisz–tá–zod a hely–ze–tet. Ennél jobban már nem tudok artikulálni.

– Mire gondolsz pontosan? Menjek át a falurádióhoz, és mondjam be, hogy miért mentem moziba egy másik nővel?

– Szerinted ez vicces, nem igaz?

– Nem mondtam.

– De ezt gondolod, ugye?

– Nem gondolom ezt.

– Hát akkor mit gondolsz?

– Azt, hogy ez az egész… történet nem tartozik sem Edina anyjára, sem rád, sem senki másra.

– Rendben, akkor beszéld meg Edinával. Szeretem, ha a dolgok feketék vagy fehérek. Egy férfi legyen férfi, és vállalja már a felelősséget azért, amit tett.

– Oké, lehet, hogy volt köztünk valami Edinával, de nem járunk, és nem ígértem örök hűséget neki.

– …

– És változatlanul nem értem, miért megy az anyjához panaszra, de ez az ő dolga.

– …

– Valamint tudtommal nem írtam alá sosem, hogy nem megyek többé moziba. És azt sem, hogy nem megyek más nővel moziba.

– Jaj, fiam. Legalább arra tekintettel lehettél volna, hogy családi házas környéken lakunk, ahol mindenki ismer mindenkit. Mi a fenéért pont a szomszédunk lányával kell szórakoznod?

– Ha jól emlékszem, éppen te akartál összehozni minket.

– Mert akkor még azt gondoltam, hogy a szerencsétlen gyerekem még mindig az összetört szívét borogatja. Akkor még azt hittem, hogy segítenem kell neked, azt viszont álmomban sem gondoltam, hogy… nőzöl, érted?

– A fenébe, anya. Biztos, hogy ezt nekünk meg kell beszélnünk?

– A fiam vagy. Nemrég még azon aggódtam, hogy magányosan öregszel meg, idővel becsavarodsz, nem fogsz fürdeni, büdös lesz a lakásodban, nem mosod ki a cuccaidat, feladod az üzletedet és kiköltözöl egy tanyára. Most meg azon aggódom, hogy megkeféled a fél várost, gyerekeket csinálsz vadidegen nőknek, és aztán mégis magányosan öregszel meg, HIV–fertőzött leszel, és persze nem fogsz fürdeni, nem szellőztetsz, nem mosod ki a cuccaidat…

– Anyu, túl sokat pörögsz ezen a témán.

– Az egyetlen fiam vagy! Az e–gyet–len.

– Nem én tehetek róla, hogy nem lett testvérem.

– Most nem erről van szó – sóhajtott. – Miért nem vagy képes normális életet élni negyvenéves korodra? Egyik nap egy alkoholista, csalfa menyasszony után sóhajtozol, másnap meg beleveted magad az élet sűrűjébe. Most már akár azt is elhiszem, amit mondtál, hogy a prostituáltak társaságát sem vetnéd meg, mint Edina exférje.

– Azt azért mondtam, mert dühös voltam, hogy össze akarsz hozni vele.

– Gratulálok. Erre fel összejöttél vele.

– Nem is volt jó érzésem, hogy anyai közvetítésre jövök össze egy csajjal.

– Remek, hogy negyvenévesen érkeztél a dackorszakba. Lehet, hogy engem akartál büntetni ezzel az egésszel? Vajon arra gondoltál, hogy oké, akkor most megmutatom anyámnak, mi történik, ha azt teszem, amit ő akar?!

– Anyu, nem pszichológus vagy, hanem nőgyógyász. Nem voltak ilyen gondolataim.

– Na mindegy. Mikor mondod meg neki, hogy vége, és hogy elnézést kérsz?

– Nem lehet vége valaminek, ami el sem kezdődött. Bocsánatkérésre nincs szükség, hiszen nem járunk.

– Játszd el, hogy úriember vagy. A kedvemért kérj tőle bocsánatot.

– Majd átgondolom – forgatta a szemét Ádám.

– Ha bocsánatot kérsz, ismét jöhetsz családi ebédekre, emelt fővel.

– …

– Sejtem, mire gondolsz. De tudnod kell, hogy komoly erőfeszítéseket teszek. Próbálok egyre jobban főzni, és már kezdem látni az eredményt. Apád talán még nem látja, de én már igen.

– …

– Na mindegy. Hétvégén úgyis a nagynénéd születésnapját ünnepeljük, nála. Remélem, hogy addigra elintézed. Nem olyan nagy dolog egy bocsánatkérés.

– Majd még átgondolom.

– Egyébként ki volt az a lány?

– Milyen lány?

– Akivel moziban voltál.

– Ő… egy lány. A házból.

– Nem tudod a nevét? – Ez inkább felháborodott hörrenés volt, semmint kérdés.

– De igen, persze hogy tudom. Ez még csak most kezdődött, és egyáltalán nem biztos, hogy valami komoly alakul ki belőle, akkor meg miért kéne lekáderezned őt?

– Anikót nem kádereztem le, aztán ez lett belőle.

– Anikóval együtt éltem.

– Aztán hova jutottatok.

– Muszáj ezt folytatnunk? Nem jött beteged?

– És neked nincs vevőd?

– Már bezártam. Fél hét elmúlt. Futni készülök.

– Nagyszerű. Számíthatok rá, hogy… – Az anyja elharapta a kérdést, de Ádám magában folytatni tudta: „megint összefutsz valami nővel?” Nem válaszolt. – Na mindegy. Vegyél valami hasznosat a nagynénédnek, és kérj bocsánatot Edinától. Apropó, vannak vele terveid?

– Miféle terveim?

– Hát azt mondtad, hogy kaland… de sosem tudhatjuk, mikor fordul komolyra egy kaland.

– Nem, nincsenek komoly terveim.

– Hát az jó – sóhajtott. – Ezek után inkább ne is legyenek, mert Marika megöl, ha komolyra fordul a dolog, aztán mégis elhagyod a lányát.

– Köszönöm a tanácsot.

– Üdvözlöm. Hogy van? Hányadik hét is? Harminc, rendben, először nézzük meg a szívhangot, és utána vizsgálunk… Pillanat… Ádám, itt vagy még?

– Igen.

– Na jó, elbúcsúzom. Ne felejtsd el, amit mondtam. Kérj tőle elnézést, és vegyél valamit a nagynénédnek.

– Puszi, anya.

– Szia, drágám. Vigyázz magadra.

Ádám teremben futott, résztávozni akart, és egész jól ment. Utána gyorsan lezuhanyozott, és indult. Az utolsó pillanatig halogatta a döntést, hogy elmenjen–e a gimnáziumi osztálytalálkozójára, mert a legutóbbin elege volt abból, hogy mindenki a gyerekéről, a családjáról, a kutyájáról, a lakásáról mutogatott fotókat, és előadta, mennyire sikeres a munkában is. Aztán végül úgy határozott, hogy mégis elmegy. Miért is ne? Ő is fel tud mutatni egy exmenyasszonyt, egy vállalkozást, ami – meglepő módon – az elmúlt hetekben kezdett fellendülni, és ha úgy adódik, akár egy csinos barátnőről is tud említést tenni, és van legalább egy nagy terve. Egy futóterve, egy álom – és hozzá való repjegy. Amúgy meg kezd kinyílni előtte a világ, kezdi meglátni a szépségeit. Talán jó is lesz a régi haverokkal összefutni, megmutatni, hogy milyen jól tartja magát, megnézni a lányokat, Barbarát, a gyönyörű csajt, akinek az, a nála még gyönyörűbb nővére volt…

Amikor beült a kocsijába, megnézte a telefonját. Bea háromszor hívta, és volt egy sms–e is – Edinától. Összeszorult a gyomra, nem akart szemrehányásokat olvasni. Azért mégis megnyitotta az üzenetet. „Helló, gondoltam, megkérdezem, hogy tetszett a tegnapi film. Nem értem, hogy tud valaki ilyen sovány maradni, ha olyan óriási adag pattogatott kukoricát eszik. Bárcsak engem sem hizlalna. Edina”

Nem értette pontosan, mit akar mondani a lány, de valahogy úgy érezte, hogy nem kifejezetten szemrehányó az üzenet. Inkább csak kapcsolatfelvétel. Ki érti a nőket? Előbb bemószerolja őt az anyjánál, elmeséli a kalandjukat, elpanaszolja, hogy egy másik nővel látta őt, aztán jelentkezik nála egy ilyen semleges üzenetben? Rejtély.

8.

– Ezt hogy csinálja? – Erika a fülembe suttogott, de Gabriel, aki a másik oldalamon ült, így is meghallotta, és válaszolt.

– Trükk az egész. Nem valódi a tűz.

– Ne vegyétek el az illúziómat – morgott Angi Gabriel mellől.

– Csodálom, hogy vannak még illúzióid, pedig már itt ülünk egy ideje – válaszolt Gabriel. Nem szólaltam meg, mert nekem ez az egész nem illúzió volt. Amikor megérkeztünk – a jegyárust nem ismertem, úgy látszik, Margó nyugdíjba vonult –, azon izgultam, hogy már megint jön a várakozás, amit Levente elvesztése óta képtelen vagyok elviselni. Várni a legrosszabb dolgok egyike: főleg, amikor ismerősökkel vagy, és semmi használható téma nem jut eszedbe arra az időre, amíg várnotok kell. Úgy éreztem, hogy képtelen vagyok elviselni a „haszontalan” időt, de fogalmam sem volt, hogy mi ennek az oka. Azonban a cirkuszban nem volt haszontalan a várakozás sem. Újra húszéves voltam, egy húszéves lány, akit megszédített a manézs illata, a közönség tapsa, aki váratlanul felfedezte, hogy passzol a kezébe a kés (bármilyen hülyén hangzik is), és akinek a kezdés előtti izgalom valamiféle doppingszer volt. El sem tudtam hinni, hogy újra ugyanabban a cirkuszban vagyok, ahol annyi mindent átéltem…

Sorra jöttek a számok. A légtornászlány, Szabó Linda már nem ment fel a trapézra, új számmal állt ki a porondra. Már ő sem az a huszonöt éves, csillogó szemű szépség, akit akkor megismertem, negyven körül lehetett, és nagyon komoly, talán kissé szomorkás lett a tekintete. Összeszorult a szívem, ahogy belegondoltam, hogy onnan fentről lefelé hozta a sors, műlovarnő lett belőle, aki immár pónikon lovagol. Még mindig csinos, vékony és izmos volt, flitteres lovaglónadrágot, ezüstszínű lovaglócsizmát és a testéhez tapadó, fekete, fényes felsőt viselt. A pónik elporzottak, aztán színre lépett a pohárzsonglőr, Béla. Gőzöm sem volt, hogy vajon még mindig együtt élnek–e, de kicsit elszomorított, hogy Béla ugyanazt a pohárszámot adta elő, amit még az „én időmben” gyakorolt be. Két számmal később visszajött, és alig hittem a szememnek: emelőemberként egy izmos, fiatal srác partnere lett, az unokatestvéréé, felismertem a vonásait. Az arca semmit sem változott: ugyanolyan kisfiús, szégyellős mosoly ült rajta, mint tízévesen, amikor nyáron körülöttünk lebzselt.

Aztán a bűvész következett. A torkomban dobogott a szívem, amikor megláttam. Rögtön tudtam, hogy… de mi van, ha mégsem? Aztán odaért középre, és megbizonyosodtam. Misi bácsi. Taylor Misi, ahogy mindenki ismeri. Él és virul.

Nem tudom, miért, de könnyes lett a szemem. Valahogy attól tartottam, hogy Taylor Misi már nincs közöttünk. Mennyi lehet? Hetvenöt? Még a bűvészek közül is mindig kirítt a megjelenésével, az elegáns tartásával, arisztokratikus arcvonásaival. Hiába viselt civilben nyaranta atlétatrikót meg kopott farmert, valahogy mindig úgy tűnt, mintha csak álcázná a született eleganciáját. Taylor Misi, a bűvész és állatidomár.

Attól kezdve, hogy feltűnt a porondon, egyáltalán nem arra figyeltem, hogy mit tesz vagy mit mond. Majdnem olyan megnyugtató érzés volt látnom őt, mintha Leventét láttam volna. Nem tudom megmagyarázni ezt az érzést. Hirtelen a látásom fókusza is kiélesedett – fogalmam sincs, hogy élesebben láttam–e, mint máskor, vagy csak az elmúlt időszakban rám törő „furcsa látás” múlt el –, de oldalra fordultam, hogy odasúgjam Leventének, hogy…

– Mi van? – húzta fel a szemöldökét Gabriel.

Vajon meddig tart még? Meddig tart, hogy Leventével akarok megosztani valamit, aztán jön a megrázkódtatás, a szörnyű felismerés, hogy nem mondhatom el neki soha többet. Rádöbbentem, hogy anyám igazat írt. Nem a saját életemet élem én sem. A saját életemben ugyanis Levente ülne mellettem.

Hirtelen úgy éreztem, hogy felforrósodik az arcom. Taylor Misi felénk nézett, és pontosan tudtam, hogy engem néz. Megismert. Egy villanás volt a szemében, semmi több. Egy villanás, és valahogy megnyugodtam.

Lement a fény, felhúztak egy körkörös rácsot a nézők és a manézs közé, és hamarosan besétált két oroszlán.

Ez egy kicsit sok volt nekem. Misi mindig kísérletező típus volt, és értett is az állatok nyelvén, voltak majomszámai, tevékkel is fellépett, voltak kutyák… de hogy oroszlán…

Majd elállt a szívverésem, ahogy a kifejlett ragadozók körbekocogtak a manézsban, majd elfoglalták a kijelölt helyüket. Misi segítője ebben a számban Linda, a lánya volt. Valamint egy izmos fickó állt egy rúddal a manézs szélén, hogy fegyelmezze az állatokat.

Az oroszlánszám szerintem túlment minden határon. Mindvégig izgultam érte, nem tudom, hogy lehet ilyen idősen bevállalni két oroszlánt. Pedig az oroszlánok tele lehettek tömve kajával, mert igencsak álmatagnak látszottak. Még tüzes karika is volt, ahogy Gabriel megjegyezte: „mint egy igazi cirkuszban”. Odamorogtam neki, hogy ez igenis igazi cirkusz. Nem tudom, mit gondolnak az emberek. Attól, mert egy társulat városról városra (na jó, faluról falura) jár, a számok igenis ugyanolyan veszélyesek és lenyűgözőek, mint a Nagycirkuszban. Oké, itt nincs szünet, hogy perecet vegyél, de attól még ez igazi cirkusz. Személyes sértésnek vettem Gabriel megjegyzését.

Az oroszlánok szinte úsztak a sikerben. Gyanítom, hogy mindenki azt gondolja: ez nem lehetséges, márpedig én – a cirkuszi múltam miatt – pontosan tudom, hogy az állatszereplők legalább annyira élvezik a tapsot, mint az emberek.

Misi bácsi jött újra, mint bűvész, és Lindával – aki most bűvészsegédként tűnt fel mellette – a gyerekeket szórakoztatta. Bő kabátot és szűk nadrágot viselt. Linda, amikor nem volt dolga, felénk nézegetett, és amikor találkozott a tekintetünk, elmosolyodott, és alig észrevehetően intett. Felismertek. Kicsit úgy éreztem magam, mint aki hosszú távollét után hazatér. Persze csak látogatóba.

Misiék a színpadon maradtak, amikor behoztak a manézsba egy kelléket. Felgyorsult a szívverésem. Hamarosan besétált egy fickó, a húszas évei végén járhatott, és egy lányt vezetett kézen fogva. A lány odaállt a kellék elé, a srác pedig körbemutatott egy kést. A tekintetem Linda tekintetébe fúródott. Ahogy a késdobáló célozni kezdett, Linda súgott valamit Misinek. Misi rám nézett, és megrázta a fejét. Ösztönösen eltakartam a szemem, mint a gyerekek. Nem, nem, nem.

Linda azonban akkor már elindult felém, nem törődve apja ellenkezésével. Átlépett a manézst a közönség soraitól elválasztó korláton, és rémülten néztem, ahogy felém közeledik. Hallottam, hogy Gabriel izgatottan felnyög, ahogy Erika azt ismételgeti, hogy „nem, nem”, és ahogy Angi a nevemet mondogatja, aztán megéreztem Linda kezét az enyémen. Mintha hipnózis alatt lennék, felálltam. Érdekes, abban a pillanatban arra gondoltam, milyen snasszul öltöztem fel, nem túl színpadias ez a farmer és a virágmintás felső meg a flip–flop. Linda szorosan fogta a csuklómat, és nem törődött azzal, hogy az apja milyen sötéten néz rá. Hát persze, hogy a fenébe ne!? Már több mint tíz éve nem dobtam. Hiába van benne a mozdulat az ember kezében, sok múlik a távolságon, a késen, és persze minden – szinte minden – a gyakorláson. Hirtelen megváltozott a kép előttem, mint amikor az éjszakában, kocsiban ülve a féklámpákat színes csíkoknak látjuk.

Mire leértünk, már helyreállt a látásom, de tudtam, hogy ez képtelenség. Nem vehetek kést a kezembe, hiszen a dilibogyóktól – úgy látszik – károsodott a látásom. Linda a kezébe kaparintotta a mikrofont.

– Egy vállalkozó szellemű hölgyet hoztam a közönség köréből. Megmutatja, hogy… – kezdte, és én megrettenve néztem hol rá, hol pedig Misire. Misi tekintete egészen elsötétült. A mikrofonért nyúlt. Hatalmas csend támadt, mint amikor víz alá merül az ember.

Linda végül megérezte a félelmemet, visszahúzta az apjától a mikrofont, és másképp folytatta, miközben a késdobáló zavartan bámult ránk.

– A hölgyet megkérjük, hogy engedje meg Mr. Knife–nak, hogy körbedobja – mondta, és arra gondoltam, milyen hülye név ez a Mr. Knife egy magyar vándorcirkuszban. Igen, annak idején odaálltam, amikor a mesterem, Jenő tanítgatott. Ő körüldobálhatott. Ezer évvel ezelőtt. Váratlan módon jobban féltem attól, hogy odaálljak, és kések repüljenek felém, mint hogy én dobjak. Odaléptem Mr. Knife–hoz, és a késéért nyúltam. Bíztam benne, hogy nem valami preparált vacak, amivel sosem dolgoztam szívesen. Ahogy Mr. Knife–ra néztem, nem tudtam eldönteni, hogy melyikünk van nagyobb zavarban, és melyikünk retteg jobban attól, ami következik. Szorosan markolta a kést, de én is ráfogtam. Bár a közönség biztosan nem látta, valóságos közelharc bontakozott ki köztünk. Közben éreztem a súlyáról, hogy valódi kés van a kezében, nem holmi bűvészkellék.

Ezalatt Linda a mikrofonba csicsergett valamit arról, hogy milyen bátorság kell a késdobáló fegyvere elé állni, és micsoda remek csaj lehet az, aki ezt bevállalja, aztán Misi átvette a mikrofont, és közölte, hogy mindez persze csak átverés, és eszük ágában sincs nézőket bevonni az előadásba. Éreztem, ahogy Mr. Knife keze izzad. A közönség halkan felmorajlott, ahogy kihúztam a szerszámot a késdobáló kezéből. Rászorítottam. Orrnehéz, súlyos darab volt. A lány, Mr. Knife asszisztense rám nézett, pánik ült az arcán, félelem a szemében, és eljött a kellék elől, mintha csak azt mondta volna: „Azt lesheted, hogy én a késed elé álljak!” Ácsorogtam a késsel a kezemben, amikor a látóteremben megjelent Misi. Lassan, kimérten odajött hozzám. Már készültem, hogy átadjam a kést és levonuljak a színpadról, de ő finoman megérintette a vállamat, és annyit súgott: ne félj! Aztán odaállt a kellék elé. Álltam Misivel szemben, aki vállalta a nem kis felelősséget. Mitévő legyek? Nem szégyen leballagni. Minden néző ezt tenné, hacsak nem ül itt egy bérgyilkos, gondoltam. Bárki felnevetne, visszaadná a kést Mr. Knife–nak, aztán visszaülne a helyére, a közönség pedig azt hihetné, hogy ez az egész előre megbeszélt jelenet volt, az izgalom fokozására.

De akkorra a kés már beült a kezembe. Azon gondolkoztam, hogy úgy kell eldobnom, hogy ne pörögjön, csak átforduljon. Ez a legnehezebb. Amikor azt a kanos késélezőt célba vettem, bizony megpördült a kés, márpedig ha megpördül, akkor csak a profi tudja kiszámítani a röppályáját. De ahhoz kell a nagyobb profizmus – és a szuper kés –, hogy az eszköz ne pörögjön, mialatt röpül.

Megálltam, úgy, ahogy nekem a legbiztonságosabb, ahogy Jenő tanított, a legjobb pozícióban. Céloztam, koncentráltam, és dobtam. Tudtam, hogy Misi nem fog elmozdulni. Gyakoroltam rajta eleget annak idején. Ahogy eleresztettem a kést, a közönség felhördült.

A kés pedig beleállt a táblába, pontosan Misi jobb karja mellett. Linda odalépett hozzám, és a kezembe adott egy újabb kést.

Nem hiszem, hogy az egész produkció másfél percnél tovább tartott. A régi rekordom negyven másodperc volt, ennyi idő alatt dobtam körül Jenő lányát, aki azután még sokáig velünk dolgozott. Koncentrálnom kellett, de attól kezdve, hogy az első kés elrepült, már magabiztos voltam. Megéreztem a kést, egyszerűen rááll az ember keze.

Leizzadtam, mire az utolsót is eldobtam.

Misi mosolygott, de a tekintete még mindig nagyon sötét volt. Mr. Knife szédülten nézett rám, valahogy úgy, mintha egy földönkívülit látna. A közönség tombolt.

Még nem ért véget a taps, amikor elindultam vissza a helyemre.

– Ezt meg kell ismételned – fogadott Gabriel. – Ez elképesztő. Te egy kibaszott zseni vagy. Legközelebb Nórát kell körüldobálnod.

Oldalra hajtottam a fejem, hogy feltűnés nélkül beszagoljak a hónom alá. Nem tudtam eldönteni, hogy az oroszlánok voltak–e szúrósabb szagúak, vagy én. A félelem szagát éreztem magamon.

– Elveszett a bizalmad – fogadott Taylor Misi az előadás után. Semmi ölelés vagy kedves üdvözlés, nosztalgiázás, azonnal a közepébe vágott. Kis csapatommal álltam ott előtte, és rádöbbentem, hogy igaza van. Hirtelen megvilágosodtam: valóban nem a késdobálástól féltem, hanem attól, hogy engem céloznak meg. – És a bizalmad elvesztése vakmerővé tett – folytatta. Ebben is igaza volt. Hogy a picsába gondoltam, hogy egy élő emberre fogok célozni annyi év kihagyás után? Én egy megveszekedett hülye tyúk vagyok.

Abban maradtam Misivel – aki rendesen kiosztotta a lányát, amiért kéretlenül a manézsba vonszolt engem –, hogy (mivel még maradnak Pestlőrincen) egyik este találkozunk. De aznap még mindenkivel váltottam pár szót, és számot cseréltünk. Egyedül Mr. Knife nem jött oda hozzám. Nem csodáltam. Égett a pofám a produkció miatt. Tényleg egy megveszekedett hülye, felelőtlen idióta vagyok, aki ráadásul gondolkodás nélkül elvette Mr. Knife aznap esti sikerét. Nem is elvette: ellopta.

Örültem, hogy nem egyedül töltöm majd az éjszakát. Megnyugtatott, hogy Erika ott lesz mellettem, és nem maradok egyedül az önmarcangoló gondolataimmal. És azt sem bántam, hogy Angi javaslatára beültünk a Westendbe egy búcsúkávéra.

– Ez kemény volt – mondogatta Gabriel útközben. – Ki gondolta volna? Te bárkit meg tudnál ölni – igazam van? Vagy csak preparált kés volt? Valld be… ugye meg tudnál ölni bárkit!? – vigyorgott. Kapd be, gondoltam. Nem tudtam, mit tehetnék, hogy soha többé senki és semmi se emlékeztessen erre a mai műsoromra.

Csilivili: Van itt valaki?

OnlineHelp3: Itt vagyok.

Duglasz: Én is. Van valami jó híred, Csilivili? Valami… érdekesség…?

OnlineHelp3: Duglasz, nem kereskedünk.

Duglasz: Nem is arra gondoltam.

Csilivili: Azt ígérte, hogy megváltozik, csak legyek türelemmel.

Viki11: Kac–kac. Ne higgy neki.

Csilivili: Viszont pár napig egyáltalán nem jártam bizsuboltok közelében.

OnlineHelp3: Ez jó hír. Ügyes vagy.

Csilivili: Na ne fényezzetek annyira, mert ma muszáj volt elcsórnom egy láncot.

Duglasz: Hogy néz ki? Van róla fotód?

OnlineHelp3: Duglasz, ugye tudod, hogy lassan te is vásárlásfüggő leszel, mint Shopper felesége? Csak te a neten bonyolítod a dolgokat.

Duglasz: Én ezzel segítek másokon. Ez nem függőség.

OnlineHelp3: Majd beszélgessünk erről, csak előbb hallgassuk meg Csilivilit.

Csilivili: Igazából nincs mit mondanom. Sokkal kedvesebb velem egy pár napja, és bejelenti, ha későn jön haza, és bentről is hív. Ja, és van még egy bevallanivalóm. Nemcsak a láncot, hanem egy kendőt is megfújtam.

OnlineHelp3: És milyen érzés volt?

Duglasz: Milyen kendő? Úgy értem, milyen színű?

Csilivili: Rózsaszín, fekete rombuszmintával.

Duglasz: Jól hangzik. Hordani fogod, vagy eladod?

OnlineHelp3: Duglasz, nem akarod, hogy blokkoljunk, igaz?

Duglasz: Pikkelsz rám, OnlineHelp3. OnlineHelp1 és 2 és 4 teljesen jól visel engem.

OnlineHelp3: Csakhogy ez nem egy kereskedés, és nem kéne belesodorni Csilivilit abba, hogy még több dolgot ellopjon.

Csilivili: Ez nem lopás, hanem szarkakór. Már megbeszéltük.

Viki11: OnlineHelp3, túl szigorú vagy. Itt mindenki segíteni akar a másiknak.

Csilivili: Visszatérve a kérdésre: jó érzés volt. Biztos meg fogjátok kérdezni, hogy ha megvettem volna, az is ilyen jólesett volna–e… hát nem! Persze hogy nem.

OnlineHelp3: Párterápiára kéne mennetek.

Shopper: Na helló. Hát igen, addig kéne terápiára mennetek, amíg le nem csuknak lopásért, Csilivili.

Duglasz: Szia, Shopper, köszönöm a vázát, tegnap hozta a postás. Nagyon gondosan becsomagoltad, nem esett baja.

Shopper: Szívesen.

OnlineHelp3: Fejezzük be a netes adásvételt, rendben? Inkább mesélj: nálatok mi újság, Duglasz?

Duglasz: A fiam még mindig naplót ír. Nem mond semmit a házasságáról, de még együtt élnek. Nem tudom, meddig lesz képes visszafogni magát, hogy ne az újabb hódításokon járjon az agya.

Shopper: Szerintem a fiad nem szexfüggő, de ezt már sokan mondták itt neked. Inkább a házasságával lehet baj.

Duglasz: Nem tudom. Van más is. A férjem, aki hajóépítő, telerakja a kertet kis vitorlásokkal meg mindenféle minihajótestekkel, mert most, hogy nincs megrendelése, hobbiból ezeket építi. Apropó, nem akar valaki kis vitorlást vagy kishajót venni? Olcsón elintézem.

OnlineHelp3: Ez nem kereskedőoldal.

Duglasz: Tudom.

Viki11: Nem tudnánk hová tenni.

Játékos: Megkérdezem a barátnőm férjét. Mindenféle modelleket gyűjt.

Duglasz: Megköszönöm.

OnlineHelp3: Van itt valakinek bármilyen problémája, ami a fő témánkhoz kapcsolódik?

Shopper: Duglasz például közel van a vásárlásfüggéshez, valóban így látod, OnlineHelp3? Mert nem akarom, hogy én húzzam bele.

Duglasz: Épp eladni akartam, nemde?

OnlineHelp3: Van valakinek megoldandó problémája most, ebben a pillanatban?

Viki11: Mesélhetnél magadról, OnlineHelp3. Most, hogy mindannyian éppen jól vagyunk (valamennyire), most mesélj te.

OnlineHelp3: Nemigen van miről mesélnem.

Duglasz: De mégis? Mivel foglalkozol munkaidőben? Milyen a családod? Kell mosogatnod, meg ilyenek? Leviszed a szemetet?

OnlineHelp3: Ezekről nem beszélhetek.

Viki11: Ugyan, azt már mindannyian tudjuk, hogy például OnlineHelp2–nek a fotózás a hobbija, van egy barátja, akivel nemsokára összeházasodtak, és szereti a csokis–lekváros piskótát.

OnlineHelp3: Nem tudom, mit mondhatnék magamról, úgy, hogy megmaradjak helpernek. Egy üzletben dolgozom, sokat sportolok, ennyi. Maradjunk ennyiben.

Duglasz: Mit sportolsz?

OnlineHelp3: Futok.

Duglasz: Jesszusom. Az borzasztó lehet. És van feleséged?

OnlineHelp3: Nem árulhatom el.

Viki11: Figyi már, mindannyian tudjuk, hogy pasi vagy! Már ki is szerkesztettük a múltkor, amikor kiszálltál, a személyiségrajzodat. Persze a futás nem volt benne.

OnlineHelp3: Nem tudom, ennek örüljek–e.

Duglasz: Biztosan kíváncsi vagy, mit gondolunk rólad.

OnlineHelp3: Nem igazán.

Viki11: Dehogynem. Na figyelj, mondom, amit összehoztunk: a negyedik ikszen túl vagy, de legalábbis a harmincötöt betöltötted, elváltál, félsz az új kapcsolattól. Lehet, hogy van egy gyereked, de talán nem a feleségedtől, hanem egy fiatalkori kapcsolatodból. Egy lánygyerek, akivel szemben bűntudatod van, mert nem vettél részt a nevelésében. A foglalkozásodat illetően a következők merültek fel: búvároktató, HR–es, honlapépítő, tanár. Felmerült még a szociális munkás, de végül kizártuk ezt is, a tanárt is, és a HR–es is csak úgy maradt, ha közvetlenül nem találkozol sok kollégáddal, mert nem hisszük, hogy ezt lehetne mellette csinálni. Továbbá kicsit tudsz főzni, de nem túl jól, gyakran mosol, nem használsz öblítőt, és van a nyakadban egy fából készült teknősbéka–medál.

Duglasz: És csíkos zoknikat hordasz.

Shopper: Én nem vettem részt ebben az egészben.

OnlineHelp3: Hát nagyon fantáziadúsak vagytok. Annyit mondhatok, hogy nincs teknősbéka–medálom, és használok öblítőt. Ha nincs semmi probléma, magatokra hagylak titeket. Találgassatok nyugodtan, és jó éjszakát. :)

Ádám tudta, hogy találgatni fognak. Később visszalépett, hogy megnézze, mit írnak róla, de aztán elszégyellte magát, és gyorsan kikapcsolta a laptopját.

Liliant egy étterembe vitték a szülei a születésnapja alkalmából. Természetesen Márknak kötelezően velük kellett mennie, és az apja megkérdezte Liliantól, hogy szeretné–e, ha Dani szintén velük ünnepelne. Lilian tiltakozva rázta meg a fejét. Még csak az hiányozna. Egyrészt nem akarta, hogy Dani unatkozzon a társaságukban, nem szerette volna, ha rájönnek, hogy a barátságuk már nem csupán barátság, másrészt fogalma sem volt, hogy Márk hogyan fogadná Danit. Márk ellentmondásosan viselkedett Danival, néha egész jól eldumáltak, máskor viszont Márk beszólt neki valamit. Lilian arra tippelt, hogy a bátyja kicsit féltékeny, amiért ők Danival jobban megértik egymást, és Márkot zavarja, hogy vannak közös titkaik. Az ellen viszont Lilian nem tiltakozott, hogy Eszter is jelen legyen a vacsorán.

Tudta, hogy az eseményre „normálisan” kellene felöltöznie, de azt már csak nem hagyhatta ki, hogy az egyik – előző nap ezüstre befestett – kicsi menyasszonyi fejdíszét feltegye. Szürke farmert és fekete pólót vett, de a póló alól így is kivillant az ezüst top pántja. Mindehhez magára húzta a piros, magas szárú tornacipőjét, és már készen is volt. Persze szívesen vett volna fel valami igazán ütős szerelést, de azt majd titokban, Daninak. Elhatározta, hogy ma csakazértis szuperül fogja érezni magát, még Márk kekeckedései sem fogják elrontani az estét, hiszen egyszer tizenhat éves, és először jár életében egyszerre két univerzumban (bár titkon azt remélte, hogy most már ott is marad mindkettőben, Danival).

Jól is indult minden. A kerthelyiségben ültek, a kis tó mellett, és Liliant egyáltalán nem bosszantották a körülöttük rohangáló kisgyerekek. Ez az ő napja volt. Most nemhogy nem zavarta, hanem kifejezetten örült neki, hogy az anyját felismerték az étteremben. A vendégek feléjük bámultak, a pincér pedig mosolyogva és türelmesen végigvárta azt a cirka tíz percet, amíg az anyja a madagaszkári szték és a csőben sült zöldség meg valami halétel között dilemmázott. Pillanatonként változtatta az elképzelését, és a végére a legtöbb fogásról kimerítő magyarázatot kapott. Lilian apja nem szólt közbe, megszokta már, hogy azon ritka alkalmakkor, amikor Lilian anyja „átlagemberként” mutatkozik, nagyjából úgy csodálkozik rá a világra, mint Maugli, amikor először lát embert. Eszter ellenben szájtátva bámulta őt, persze Lilian tudta, hogy a barátnőjét mennyire lenyűgözi az anyja, és milyen nagy csodálója.

– Már nem is emlékszem a tizenhatodik születésnapomra – mondta az apja. – Hiába próbálom felidézni, fogalmam sincs, hogyan ünnepeltük.

– Én sem az enyémre. – Márk elvigyorodott.

– Pedig az tavaly volt! – vetette közbe Eszter.

– És te, anya? – Lilian az anyjához fordult.

– Én… nem tudom. Olyan rég volt már. Huszonöt éve…

– Azért mesélhetnél egyszer a tizenéves korodról. Még fényképeket is alig láttunk rólad abból a korszakodból.

– Nem hiszem, hogy annyira érdekes lett volna az életem. – Az anyja mosolygott, de Lilian hallotta az elutasítást a hangjában, és látta a dacos fényt a szemében. Nem akart beszélni róla. Vajon miért nem beszél sosem a fiatalkoráról? Minden anya azzal jön a gyerekeinek, hogy „bezzeg amikor én ennyi idős voltam” – de az ő anyja soha nem példálózik. Pedig Lilian szívesen hallgatta volna az anyja meleg, mély, bársonyos hangját, ahogy mesél…

Mialatt Lilian elmélázva hallgatott, Eszter csacsogott a saját tizenhatodik születésnapjáról, aztán Márk közölte, hogy Liliannak valójában jót tett volna, ha évvesztes; ezen kicsit összevitatkoztak, az anyja nem szólt, hanem a vacsora előtt rendelt kapucsínót kortyolta. Aztán megjött az étel, az egyik pincér autogramot kért az anyjától egy papírlapra, az anyja csodálkozva írta alá, mintha még mindig csak szédelegne ebben az „átlagos” világban, és evés közben Márk Eszternek kezdett beszólogatni. Hála istennek, gondolta Lilian, legalább kivételesen nem őt gyötri, hogy miért eszi a grillezett sajtot óriási adag lekvárral.

– Miért kell az ajtó? – fordult az apja Lilianhoz, amikor végzett a báránysülttel. Lilian úgy bámult rá, mint akit valami súlyos vétségen értek. – Úgy értem, a régi ajtód. Minek kell? Én nem láttam rajta semmiféle matricát, amit mondtál.

– Ja, hát az csak… Valamit kitaláltunk Danival, és ahhoz kellett volna.

– Ajtókereskedésetek lesz? – vigyorgott a bátyja.

– Nem, csak… Mindegy – legyintett. – Igazából Daninak kellene. Én elvagyok nélküle.

– De megadtam a szállító címét. Nem értétek utol?

– Állítólag már túladott az ajtón. De nem érdekes – vonta meg a vállát. Nem akarta, hogy Márk, amikor majd este unatkozik, átsétáljon hozzá, és azzal gyötörje, hogy mi a francnak nekik egy régi ajtó.

– Mindent meg lehet találni – mondta az apja. – De mindegy, ha nem fontos, hagyjátok. – Ezt szerette az apjában, hogy nem kérdezősködött feleslegesen, meghagyta Lilian szabadságát.

– Az ajtó a szabadság jelképe – szólalt meg váratlanul az anyja. – Mindenki mindig az ajtót keresi.

Lilian arcán árny suhant át. Vajon ezzel mit akar mondani az anyja; csak nem rabságban érzi magát? Csak nem a szabadságát keresi? A lány eltűnődött azon, mennyit változott mostanában az anyja. Jobb kedvű lett, és már nem kerülte az érintést. Még a gyerekei dolgai iránt is érdeklődni kezdett, holott régebben gyakran álmatagon nézte, ahogy a gyerekek élik az életüket. Lilian apja megsimogatta az anyja vállát. A nő rámosolygott a férfira, a lány pedig megkönnyebbülten felsóhajtott. Talán nem negyvenegy évesen jön rá az anyja, hogy nem a saját életét éli?

– Boldog szülinapot! – a pincérek tortával közeledtek, amelynek tetején minitűzijáték égett. Lilian szülei énekelni kezdtek, Eszter is csatlakozott hozzájuk, és a végére még Márk is odadörmögte magát. Végül már csak Eszter és Márk ismételgette a happy birthday–t, direkt rossz angolsággal. A bátyja hajlandó énekelni egy étteremben? Lilian nem gondolta volna róla. Mialatt az anyja segítségével a tortát adagolta, Márk megint dalolászni kezdett, hamisan, Eszter pedig hangosan vihogott. Lilian rájuk nézett, és kővé meredt. A bátyja, aki általában úgy viselkedett a családja társaságában nyilvános helyen, mint aki szívességet tesz, hogy egyáltalán jelen van, széles mosolyt küldött Eszter felé. Jóságos ég, futott át Lilian fején. Mégiscsak bejön a testvérének Eszter. Mórikálja magát előtte. Aztán, amikor már a tortát ették, és Eszter vidáman csicsergett Márkkal, beugrott neki még valami: a múltkor, amikor egy karcsú árnyat látott a testvére szobájában eltűnni… hát az az „árny” Eszter volt. Szentséges ég. Vajon a szülei is tudják? Csak ő nem tud semmiről? És vajon milyen titkokat osztanak meg egymással? Kainami–szerződés ide vagy oda, egy szerelmes lány minden titkot kifecseg. Még ő is bőbeszédűbb lett Danival, mióta csókolóztak, holott neki nincsenek titkai Dani előtt. Vagy legalábbis csak nagyon kevés.

– Isten éltessen sokáig! – Az apja köszöntötte utolsóként. Esztertől egy pendrive–ot kapott, rajta a legfontosabb mangák részletes történetével. Eszter saját maga állította össze. Lilian elpirult, amikor rájött, hogy a barátnője mennyit dolgozhatott az ajándékkal. Márktól egy rózsaszín–fehér csíkos Abercrombie pólót kapott, amit valószínűleg sosem fog felvenni, de azért kedves a testvérétől, hogy egyáltalán gondolt rá. Márk valami olyasmit is dünnyögött, hogy azért kapja tőle a pólót, hogy „végre normálisan nézzen ki”. Az apja átadta az anyjával közös ajándékukat: egy vékony bőrláncot, amin egy kicsi, ezüstből készült medál volt. A medál egy szemet ábrázolt, a pupilla vörös féldrágakőből készült.

Lilian rögtön beleszeretett a láncba. Sejtette, hogy az apja választotta és csináltatta neki. A párhuzamos világban immár védi őt valami. Megvan a saját talizmánja.

Toshio a padláson találta a leveleket, nem sokkal azt követően, hogy az anyja először mesélt a titokzatos gyerekkoráról. Egy csomó levél volt, mind bontatlanul, „címzett ismeretlen” felirattal gyülekezett egy dobozban.

Óvatosan felbontotta az egyiket. Az anyja kézírására ismert, finoman formáltak voltak a betűi. Toshio tétovázott: nem tudta, beleolvashat–e az anyja levelébe. Aztán győzött a kíváncsisága.

Kedves anyám, kedves Eiko (nem tudom, melyiket is használjam)!

Még mindig nagyon szomorú vagyok, amiért nem hallok hírt felőletek. Nem értem, miért érkeznek vissza bontatlanul a leveleim. A címet az eszembe véstem, emlékszel? Te tanítottad meg, hogy mindig hazataláljak. Eléggé értetlenül állok a dolog előtt. Tervezem, hogy meglátogatlak benneteket, de nagyon hosszú út az, nem is tudom, egyedül nekivágjak–e.

A szüleim – szeretnék, ha így gondolnék rájuk – nagyon rendesek, de én nem hozzájuk tartozom, és nem érzem jól magam a nagyvárosban. Ha találkoznánk végre, akkor talán nem kellene megjátszanom magam, és biztosan nem lennék ilyen fegyelmezett, mint amikor ezt a levelet írom. Azonban most is párás a szemem. Nem tudom, miért nem válaszoltok. Én még nem érzem azt, hogy „kész” lennék, amivel elváltatok tőlem. És nem értem, mire kell „kész” lennem. A „szüleim”, akik minden bizonnyal a vér szerinti szüleim, sosem fognak annyit jelenteni számomra, mint amennyit ti, az igazi családom jelentettetek.

Ott vannak az én barátnőim, falun. Itt senkit sem ismerek. Idegen mindenki az iskolában, a városban, de még a házban is, ahol lakunk. És ha mindez nem lenne elég, még a saját otthonomban is mindenki. Itt nemhogy saját kis szobám nincs, hanem mindannyian egy szobában zsúfolódunk össze, de erről már írtam… bár ezt a levelet is bontatlanul kaptam vissza.

Nem tudom, mi történhetett. Úgy érzem, hogy az elemek összeesküdtek ellenem. Valami történt, amit nem értek, amit nem vagyok képes megérteni. És talán nem is leszek képes sosem.

Hamarosan veszek egy vonatjegyet.

Addig is szeretettel gondolok rátok.

Benika

Toshio döbbenten forgatta a levelet. A sorokból áradt a visszafogott, fegyelmezett szomorúság és a tanácstalanság. Belegondolt, milyen érzés lehetett, hogy az anyja nem kapott választ a szüleitől. Előhúzott a paksamétából még egy levelet, találomra. Lassan azt is felbontotta.

Kedves Eiko!

Még mindig értetlenül állok a történtek előtt. Hogyan lehetséges, hogy nem találtam meg a házunkat? Egy lány kísért el, aki talán a barátnőm lett, de lehet, hogy ezt még korai lenne kijelenteni. Már írtam róla, de nem olvashattátok, hiszen az a levelem is visszajött. Elköltöztetek volna? A faluban senki sem tud rólatok, de ami még furcsább, engem sem ismertek meg. Olyan érzésem támadt, hogy megbolondultam, vagy talán pillanatnyi elmezavar okán esetleg egy másik faluba mentem, de ellenőriztem mindent, a név stimmel. Az utcanév is, de a ház egészen más. És a szomszédba is mások költöztek, bár a ház olyan maradt, mint amilyenre emlékeztem. Az iskola előtt ácsorogtam, de már vége volt a tanításnak, és senkivel sem sikerült találkoznom. A barátnőm valószínűleg azt hiszi, hogy emlékezetkiesésem van, vagy csak kitaláltam az egészet.

Néha úgy érzem, mintha egy másik világba kerültem volna, de az is lehetséges, hogy az volt az álomvilág, amiben veletek éltem.

Bár igyekszem tanulni, és egészen jól beilleszkedtem az osztályba, de a gondolataim egy része még mindig körülöttetek forog, és amikor elmélázom, mindig a múltban járok. Nem felfogható számomra, ami történt. Elfogadom, hogy mások a vér szerinti szüleim, és ezek szerint nekem velük van a helyem, de folyton arra gondolok, hogy valaki más életét élem. Szeretnék veletek találkozni, és remélem, ha kitartó leszek, akkor sikerülni fog.

Most búcsúzom.

Szeretettel,

Benika

Toshio a hóna alá csapta az egész dobozt, és levitte a padlásról a szobájába. Tudta, hogy nem illik más leveleit elolvasni, de a rejtély rabul ejtette, és őszintén sajnálta az anyját. Ő maga borzasztóan kétségbe lenne esve, gondolta, ha egyik pillanatról a másikra más családhoz kellene költöznie, és nem találná azt a családot, amit a sajátjának tudott.

Bár legszívesebben végigolvasta volna az összes levelet, pedig érezte, hogy ez egyáltalán nem illendő, és kicsit félt is, hogy még mit talál ezekben a levelekben, mi mindent tud meg az anyjáról. A dobozt besüllyesztette az íróasztala legalsó fiókjába, rárakott néhány füzetet, mintha csak a tanszerei sorakoznának ott, és betolta a fiókot a helyére.

Ádám álmaiban napok óta felbukkant az egykori osztálytársnőjének, Barbarának a nővére. Barbara miatt megérte az egész osztálytalálkozó, a családi fotókkal, rég elfelejtett és most felidézett sztorikkal együtt. Nem mintha bármit is akart volna a kétgyermekes anyukától, de mégiscsak ő volt az egyetlen érdekes jelenség a találkozón, aki ugyanolyan önfeledten nevetett minden idétlen sztorin, mint annak idején.

– A nővéred…? – kérdezte tőle, miután összeszedte a bátorságát.

– A nővérem? Téged is csak ő érdekel – mosolygott Barbara. – Köszönöm kérdésed, jól van. Boldog házasságban él. És természetesen még mindig nagyon csinos – tette hozzá, mert sejtette, hogy Ádám erre kíváncsi. Ádám aznap nem hozta szóba többet Barbara nővérét, de a találkozó óta gyakran álmodott vele. Ébredés után, ha eszébe jutott az álma, eltűnődött: vajon azért bukkan fel minduntalan a lány az álmában, mert mindig hűvös és elérhetetlen volt számára? Vagy azért álmodik róla, mert egyszer együtt tévedtek el a Börzsönyben az elsős osztálykiránduláson? Tanácstalan volt.

Most viszont egészen különleges álmot álmodott, találkozott Barbara nővérével, és azon a helyen ültek és beszélgettek, ahol akkor táboroztak le, amikor eltévedtek. Aztán megjelent egy idős ember, aki olvasószemüveget akart venni, majd egy bokor mögül előbukkant egy férfi, aki kísértetiesen hasonlított az egyik fickóra, aki nemrég futás közben megtámadta őt, végül feltűnt egy piros szemű lány, aki leült az egyik közeli sziklára, és őket figyelte: Ádámot és Barbara nővérét.

Örült, hogy felébredt az álomból, és sajnálta, hogy Bea nem maradt nála éjszakára. Kezébe vett egy könyvet, hátha elnyomja az olvasás, aztán újra az eszébe jutott a piros kontaktlencsés lány, aki ámultan hallgatta őt az üzletben, ahogy egy Nick Hornby–regényről mesélt neki.

Legalább egy órát olvasott, mire elálmosodott. Mielőtt eloltotta volna a lámpát, újra megnézte az ajtófélfát, ami napok óta ferdének tűnt, de már nem izgatta magát emiatt. A fejére húzta a takarót.

– Összejöttek – suttogta Lilian a telefonba. Az ágyán ült, és arra vágyott, bárcsak Dani karnyújtásnyira lenne mellette.

– Szuper.

– Szuper? El fogja mondani Márknak.

– Mit?

– Hát mindent. Toshióról, meg rólam.

– Szerintem nincs semmi nagy titok, amiről ne beszélhetne.

– És ha feldob a tesómnál, hogy át akartam jönni? Hogy megpróbáltam…?

– Akkor Márk még buggyantabbnak fog tartani. – Lilian sejtette, hogy Dani vigyorog.

– És?

– Mit és?

– És ha rájönnek, hogy tényleg átjöttünk?

– Baszki, Lili…

– Lilian.

– Lilian, túl sokat agyalsz ezen az egészen. Lehet, hogy át sem mentünk sehová.

– Egyik pillanatban ezt mondod, a másikban meg azt. Nem tudok kiigazodni rajtad.

– Nem mindegy? Ha összejött Eszterrel, hát összejött. Legalább nem kell tovább közvetítened köztük.

– Aha.

– Pipa vagy?

– Dehogyis.

– De.

– Inkább szomorú.

– Mert összejöttek?!

– Dehogy. Azért, mert nem vagy itt velem.

– …

– Tudom, hogy én mondtam, hogy ne gyere el a vacsira.

– Átmenjek?

– Most? Éjjel fél egykor?

– Hát mikor?

– Majd holnap.

– Holnap ünnepelünk.

– …

– Jó lesz. Bírni fogod az ajándékomat.

– Megyünk Bécsbe, talizni Takahurával?

– Ne kíváncsiskodj! Majd holnap megtudod.

– Oké. És…

– Igen?

– Hiányzom?

– Már mondtam.

– Mondd még!

– Hiányzol.

– …

– Mondtam. Mondjam még?

– Aha.

– Hiányzol, Lilian.

– Te is nekem.

Mosolyogva nyomta ki a mobilját. Nem tudta az okát, de most, hogy Danira gondolt, forró bizsergést érzett a hasában. Szokatlan érzés volt, nem is tudta igazán hová tenni.

Bekapott egy szem csokit, aztán felpattant, hogy még egyszer fogat mosson.

Amikor benyitott a fürdőszobába, egész teste megmerevedett a döbbenettől.

A kád szélén ott ült a fénylány.

9.

Nem tudom, miért szálltam le a villamosról több megállóval előbb, mint kellett volna. Ha Erika velem van – de ő aznap az egyik ügynökségnél kezdett –, valószínűleg eszembe sem jut leszállni, ám így senki sem nézhetett hülyének, hogy miért ugrom le félúton.

Egyenesen az optika felé vitt a lábam. Elegem volt a fénycsíkokból, amelyek ott cikáztak a szemem előtt. Jó ideje felhagytam a dilibogyók szedésével, de a látásom csak nem akart helyreállni.

Az optikus éppen a vasrácsot húzta fel az üzletén, miközben egy miniszoknyás csaj kísérte figyelemmel a műveletet.

– Na én megyek – mondta a nő az optikusnak. – Ebédszünetben leugrom. – Tett egy tétova mozdulatot, mintha meg akarná csókolni a férfit, de aztán rám nézett, visszalépett, és felém intett. – Helló.

– Helló – feleltem, és a férfinak is köszöntem. Neki jóreggelttel, nehogy bizalmaskodónak tűnjek, és a miniszoknyás levágjon egy féltékenységi jelenetet (mert simán kinéztem belőle).

– Ó – bámult rám az optikus. – A könyves hölgy.

Igazán hülyén hangzott ez a „könyves hölgy” a szájából, de én úgy tettem, mintha meg sem hallottam volna. Bementünk az üzletbe, levettem a napszemüvegemet, mire ő érte nyúlt.

– Nincs baj vele – mondtam, és kihúztam a kezéből.

– Azt hittem, állítani kell rajta.

– Nem. Én csak azért jöttem, mert… – elhallgattam, hiszen most kellett volna előadnom, hogy teljesen meghülyültem, és víziók gyötörnek. A férfi érdeklődve nézte az arcomat. Kialvatlannak tűnt, de igazán tetszett, hogy a szemében valódi érdeklődést láttam. – Azért jöttem, mert olyan… fura dolgokat látok egy ideje. – Végül csak sikerült kimondanom.

– Pontosabban? – kérdezte óvatosan, és rátámaszkodott a pultra. Esküszöm, azt hihette, hogy fehér elefántok mászkálnak a látóteremben, legalábbis úgy nézett rám, mint aki egy ehhez hasonló sztorira számít.

– Például… csíkokat.

– Csíkokat?

– Aha.

– Amikor a napszemüveget viseli? – nyúlt ismét a szemüveg felé. Gyorsan beraktam a táskámba. – Ha így bánik vele, akkor biztosan megkarcolódik. Arra pedig nincs garancia.

– Nem.

– Mit nem?

– Nemcsak akkor, ha a napszemüveget viselem. Szabad szemmel is látom őket.

– Nézzük meg – mutatott a látásvizsgáló gép felé. Engedelmesen beültem, bár sejtettem, hogy egy dioptriás szemüveg nem fogja megoldani a problémámat.

– Úgy tűnik minden rendben. Nincs szüksége szemüvegre – mondta ki a férfi, amit eddig is tudtam.

– Akkor mitől látok mégis ferdén? – Gondoltam, most küld el pszichiátriára, de ehelyett leült a látásvizsgálószékre, és rám meredt.

– Hogy érti ezt?

– Mintha ferdén állnának a polcaim. De lemértem őket, és pontosan ugyanannyi távolságra van a polc két széle a padlótól. És a padlóm sem lejt. Nincs ugyan vízmértékem, de…

– Csak otthon látja ferdének a polcokat?

– Dehogyis – ráztam meg a fejem. – A kiadóban is. Márpedig könyvespolcok közt élem az életemet, legalábbis a munkahelyemen, és elég zavaró, hogy ferdének látom őket. És vannak még más… furcsaságok is a látásommal. – Arra gondoltam, hogy ezek után tutira őrült tyúknak tart, de ha már belekezdtem, folytattam. – Néha nem tudom felmérni, hogy egy tárgy milyen távolságra van tőlem.

– És az ajtófélfa párhuzamos? – kérdezte, és mintha izgatottá vált volna. Tudom, kezdett szürreálissá válni a párbeszéd, de átgondoltam a kérdést.

– Most itt… annak látom – mutattam az ajtó felé. – De alapvetően… lehet, hogy néha az ajtófélfát sem látom párhuzamosnak. Nem tudom, erre még nem figyeltem fel.

– És a sínek…? – Hűha. Ha minden igaz, kifogtam egy komplett bolondot.

– A sínek, gondolom, párhuzamosak…

– Mióta tart ez a… látászavara?

– Néhány hete.

– Volt valami előzménye?

– Ühmmm – dünnyögtem. Most avassam be, hogy nemrég antidepresszánsokat szedtem? Aztán úgy döntöttem, megbízom ebben az alakban, aki van olyan őrült, mint én. – Korábban kellett szednem pár gyógyszert. Hangulatjavítókat. – Végül csak kinyögtem. Nem láttam rajta meglepődést. – Azt gondoltam, a gyógyszer mellékhatása… csakhogy nem múlt el. Azóta is ferdék a polcok.

– Ez érdekes.

– Gondolja?

– Azért érdekes, mert nincs egyedül.

– …

– Tudom, hogy furcsán hangzik, és talán el is fog menekülni az üzletemből, ha elmondom, de… néhány hete nekem sem tűnnek párhuzamosnak a dolgok.

– Például a sínek? – Nem volt nehéz ráhibáznom.

– Például – bólintott. – Meg az ajtófélfák, többek közt. És néha én sem tudom felbecsülni a távolságokat.

– Oké, részben megnyugtató, hogy magának is vannak ilyen tünetei. Szedett valamit?

– Nem.

– Akkor…

– Akkor kizártuk a hangulatjavítót is. Emiatt nem hiszem, hogy abba kellene hagynia – mondta. Eltűnődtem, feleljek–e erre valamit, de végül hallgattam. – Őszintén szólva, nem tudom, mi lehet ez. Egy–két ismerősömnek felvetettem, hogy nem mindig látom párhuzamosnak a síneket, de úgy néztek rám, mintha hülye lennék, úgyhogy nem teszteltem tovább a kérdést.

– Hát én sem. Biztos voltam benne, hogy a gyógyszer utóhatása.

– …

– Akkor… – emelkedtem fel a székből.

– Utánanézek az interneten. Engem is érdekel, mi lehet ez. Őszintén: már arra is gondoltam, hogy a sok futástól van…

– Én nem futok, és nem is tervezem – biztosítottam. Elnevette magát, és vele nevettem.

– Különös.

– Hát az.

– Hmmm… – Láttam rajta, hogy kérdezni akar valamit, de nehezen szánta rá magát. – És más különös dolgok is történtek magával mostanában?

– Nem mondhatnám. Különösnek legalábbis nem nevezném őket. – Persze meglehetősen szokatlan, hogy beköltözött hozzám a terhes barátnőm, de ez talán nem sorolható a különös kategóriába. Levente elvesztése pedig nem különös, hanem fájdalmas és tragikus. A tegnap esti késdobálásom… nos, az lehet, hogy különösnek minősíthető, de arról csakis én tehetek, mert eszelős vagyok, gondoltam. – Miért, magával igen?

– Nem tudom. – A fejét ingatta. – Talán… hacsak az nem, hogy felbukkantak körülöttem olyasvalakik, akiknek a megjelenésére nem számítottam – mondta. Szegény, gondoltam, biztos megszállták őt is a rokonai, mint engem. Aztán beugrott, hogy Levente meglátogatott az egyik éjjel. Már–már belekezdtem, de aztán mégis hallgattam. Ez senkire sem tartozik, és persze senki sem hinne nekem. Még egy sorstárs sem, aki nem látja párhuzamosnak a síneket.

– Akkor a rejtély rejtély marad.

– Talán megfejtjük. Vagy talán elmúlik a probléma, olyan hirtelen, ahogy jött.

– Én már egészen megszoktam – vallottam be. Kicsit olyannak láttam a helyzetet, mint amikor az orvosi váróban beszélgetnek egymással a páciensek.

– Nekem néha már fel sem tűnik – tromfolt rám.

– Lehet, hogy mindenki így lát, csak nem tűnik fel nekik.

– Azt azért nem hinném.

– Oké. Én sem. Talán poszttraumás hatás – csúszott ki a számon. Vidtől hallottam ezt a kifejezést. Az optikus kérdőn nézett rám, de valószínűleg rájött, hogy nem óhajtom a témát részletezni. Kicsit megvonta a vállát, amiből azt értettem: lehet.

– Ha megadja a számát, felhívom, ha találok valami magyarázatot a… jelenségre.

Megadtam. Végül is nem nézett hülyének, és valahol a sorstársam. Isten hozott a ferdénlátók klubjában. Búcsúzáskor azt kérdezte, milyen olvasmányt ajánlok neki. Ezt utálom, azért, mert könyvkiadóban dolgozom, miért gondolják az emberek, hogy személyre szabott olvasmányokat tudok javasolni? Végül bemondtam az egyik szakácskönyvünk címét, meg a Tárgyalásművészetet.

– Az mi?

– Egy menő külföldi pszichológus írta. Ha minden igaz, hamarosan kiadjuk az új könyvét is a félrelépésekről. Félrelép a fél világ, vagy valami ilyen munkacíme van.

– Ühüm – bólintott, és mintha kicsit elszomorodott volna.

Ideje volt a távozás mezejére lépnem.

A munkahelyemen alig mertem bekapcsolni a gépemet. Az elmúlt napokban tartózkodtam az e–mailek olvasásától, mert megszálltak az őrültek, akik mindenféle kéziratokkal bombáztak, főnöknőnk emlékezetes tévészereplésének köszönhetően. Ez persze azzal járt, hogy nem olvastam el időben, hogy még egy kör van a félrelépőkönyv licitjére, és csak az utolsó pillanatban szóltam Nórának, hogy emelnünk kell a tétet. Ráadásul anyám leveleit sem láttam, és kissé rettegtem, hogy már a lakásomban vár egy mindent összefosó és az egész lakást szétrágó kiskutya. (Anyámtól simán kitelik, hogy beköltöztesse hozzám.)

Szóval kénytelen voltam megnyitni az Outlookomat, és rögtön elárasztott a rengeteg önjelölt író szerzeménye. A legfrissebb egy magát Casanova Blancónak nevező szerző levele volt. „Tisztelt Kiadó, remek könyvet írtam a nőkről a nőknek. Én férfi vagyok, és senki sem ismerheti a nőket jobban, mint én. Sejtem, hogy a kukába akarják dobni, de ne tegyék. A könyvemből ki fog derülni, hol és miben hibáznak a legtöbbet a nők, és gyakran miért nem tudják megtartani a férfiakat. Nézzenek rá, meg fognak lepődni, milyen sokat lehet tanulni a történeteimből. Üdv: C. Blanco”. Hát ezek jönnek tömegével, gondoltam, hogy kitörlöm, de aztán abban maradtam magammal, hogy később majd belenézek a kéziratba, hátha tényleg valami világmegváltó felfedezést tett a mi Casanovánk.

Drága kislányom!

Most már haza kell jönnötök a húgoddal (Angival). Vettem nektek egy–egy nyakláncot. (Bizsu.) De nem is ezért hívlak, hanem mert Andriska ugyan átaludta az altatóktól az éjszakát – tehát nem ment diszkóba, de… Nem, ne kérdezd, hogy legálisan jutottak–e a tápcsatornájába a gyógyszerek. Használd a képzelőerődet. Viszont ma hazajött a strandról egy lánnyal. Ráadásul egy helyi lánnyal, ezt onnan tudom, hogy Lidi azt mondta, régebben az osztályába járt ez a lány, aztán átvitték egy másik iskolába a szülei. Egyszóval Andriska a lánnyal, akinek a nevét sem tudom, mert Lidi ugyan mondta, de a stresszhelyzetben nem tudtam megjegyezni, bevonult a szobájába. Jobban mondva Attila egykori szobájába, amit most kiutaltunk neki. Figyelj ide, kislányom, ezek tizennégy évesek, Andriska bőre hámlik, vörös és pattanásos, a karja rövid, és összeszedte ezt a lányt, én meg nem merem megkérdezni, hogy mi folyik itt. Nálunk ez nem volt divat, hogy elvonultatok volna tinédzserként a szobátokba a másik nemhez tartozó illetővel. Jó negyven perccel később kijöttek, aztán Andriska elkísérte valameddig a kislányt, akin ugyanúgy állt a ruha, mint előtte, remélem, nem történt semmiféle bűncselekmény Attila egykori szobájában, de később nem tudtam kifaggatni Andriskát, mert elaludt! (Remélem, nem a tegnapi gyógyszer hatása.) Most itt alszik a nappaliban. Tanácstalan vagyok. Rég nem volt már kamasszal dolgom. Gyertek haza egy kis időre!

Vettem neked egy körömlakkot is (a boltkóros nő legutóbb piperékben utazott), meg egy óriási adag fahéjas teát, mert egy üzlet karácsonyi teakészletét is felvásárolta, jutányos áron. Nem tudom, szereted–e a teát. Látod, olyan régen nem jártál itthon, hogy már erre sem emlékszem. És eladtam apád két kis vitorlását. Ő még nem tudja.

A kutyusod egyre rakoncátlanabb.

Várunk!

Sok csók anyádtól.

Igyekeztem nem tudomást venni a levélről és az anyai felszólításról, helyette lefoglaltam magam egész napra. Mivel Erika csak ebéd utánra volt várható, Gabriellel kiugrottam a kínaiba, és mondtam neki, hogy borzasztó, hogy folyton nosztalgiázom. A múltkor a cirkusz, most meg a kínai kajálda. Nagyon röhögött, és azt felelte, hogy szerinte előbb–utóbb felidézek egyéb jó dolgokat is az életemből. Nem válaszoltam. Aztán később elmondtam neki, hogy ferdelátó lettem, amire megint széles vigyor ült ki az arcára, egyáltalán nem vette komolyan a problémámat, főleg miután megtudta, hogy az optikusnak is hasonló baja van.

– Szerintem ti nem esztek eleget, ezért szédültök – közölte. – Bár nem ismerem a szemüvegárust, de fogadni mernék, hogy az is olyan csontkollekció, mint te vagy.

Magamba gyűrtem a kaját, csak hogy ne neki legyen igaza, és visszafelé vettem egy tábla rizses csokit.

Mire visszaértünk az irodába, megjött a válasz a kintiektől: elfogadták az ajánlatunkat a mangára. Próbáltam mosolyogva közölni a hírt Nórával, aki ma egyébként egy kartonból készült mellényt viselt a nyári ruháján. Úgy értem, kartonpapírból. Kicsit a McDonald’s–os gyerekmenüre emlékeztetett, úgyhogy végül is őszinte volt a mosolyom.

– Nagyszerű. Most már csak meg kell találnunk a célcsoportot – bólintott a főnöknőm. Esküszöm, úgy állt ott, mintha teljesen normális dolog lenne, hogy az ember papírból hajtogatja magának a cuccait. – Dolgozzátok ki Erikával – tette hozzá.

Mondjuk, jókor jut eszébe, hogy célcsoportot találjon a japán képregénynek. Talán előbb azt kellett volna felkutatni, és csak utána megvenni a fordítási jogot, de ez végül is nem az én dolgom.

Alig vártam, hogy Erika megérkezzen, és szidhassuk együtt egy kicsit Nórát, de egy bejövő telefonhívás elterelte a figyelmemet a munkáról. Taylor Misi volt a vonalban, és találkozni akart velem.

– Tánccal mindent ki tudsz fejezni. Én sokáig keresgéltem a legjobb önkifejezési módot, mire megtaláltam a táncot – mosolygott Réka. Ádám figyelmesen hallgatta. – Mert mindenkinek kell valami… eszköz arra, hogy kihozza magából, amit eltemet legbelül. Érted, mire gondolok? – kérdezte. Ádám bólintott. Egy pillanatra elcsodálkozott, hogy itt ülhet egy bombajó nő mellett egy Bécsi úti kávézóban, előttük dübörög hangosan a tizenhetes villamos, és ő érzi, hogy nem reménytelen ez az ügy sem. Elég volt egyetlen telefonhívás, az uszodában futólag megismert lány igent mondott a randira.

– Nekem ilyesmi lehet a futás – felelte. Réka megigazította az arca elé belógó hajtincset, hosszú, sötét, tömött haja volt, Ádám megbabonázva nézte.

– A futással levezeted a feszültségedet, de nem hiszem, hogy ez egy önkifejezési mód.

– Hát… lehet. – A franc se fog vitatkozni vele, főleg, mert jó csaj, és… ki tudja, gondolta, talán még az sem lehetetlen, hogy Réka és ő… Meg hát nem is akart belemélyedni igazán ebbe az önkifejezéses témába.

– A táncban megélem, hogy nő vagyok. Ki tudom hozni magamból a nőt. Megváltozik a tartásom, teljesen átlényegülök. És a férfi, ha igazi férfi, akkor kihozza belőle az őserőt, a tartást, és azt, hogy ő vezet, ő védelmez…

– Hm. – Ádámnak egyre jobban tetszett ez a lány, ahogy hevesen magyaráz.

– El kellene jönnöd velem.

– Botlábú vagyok.

– Nem baj. A tánc az innen indul, tudod? – mutatott Réka a saját mellkasára, nagyjából a bal mellbimbója irányába. Ádám érzett egy kis bizsergést az ágyékában, és eltűnődött a dolgon, de aztán sajnálkozva arra jutott, hogy a nő minden bizonnyal a szívére mutatott. A bizsergés ennek ellenére sem múlt el. – Majd megmutatom, ha van hozzá kedved – folytatta a nő. Ádám bólintott. Bármiben benne van, ha megláthatja, honnan is indul valójában a tánc. Mert azért reménykedett benne, hogy Rékának végül is a mellbimbójából ered ez a dolog.

– Rendben.

– A tánc ellazít. A futás merevvé tesz, lehet, hogy pont jót tenne neked – kortyolt bele a tejeskávéjába a nő, és Ádám nem élt ellenvetéssel. Hirtelen már látta is magát, ahogy latin táncot lejt egy testhez simuló gatyában, ezüst ingben, és elvigyorodott. – Min nevetsz?

– Már szinte látom magam argentin tangót járni, lezselézett hajjal, szűk cuccban – vallotta be.

– Hosszú idő lesz, mire megtanulod. Pár év biztosan kell.

– Aha. Na még szerencse.

Nem nagyon volt közös témájuk, de ez nem zavarta Ádámot, voltaképpen fel sem tűnt neki. Végül is jó volt a lány mellett ülni, és remélni, hogy előbb–utóbb közelebb kerül hozzá. Nagyjából egy órát ültek ott, és végül azzal váltak el, hogy hamarosan elmennek együtt táncolni. Ádám elkísérte Rékát az autójáig, aztán elgyalogolt a Margit hídig, és onnan elvillamosozott a Westendig, hogy vegyen valamit a nagynénje születésnapjára. Nem bánta, hogy már megtette aznap azt az utat a munkahelyére menet reggel, és késő délután, amikor zárást követően Rékával találkozott.

A nagynénjének vásárolni mindig jó mulatság volt. Míg az anyja csak a hasznos dolgoknak örült, és minden más egyebet fölösleges pénzkidobásnak tartott, addig az anyja testvére imádta a bolondos meglepetéseket, ráadásul minél vadabbra sikeredett egy ajándék, annál boldogabb volt tőle. Ádám anyja egy időben próbálta lebeszélni a fiát arról, hogy abszolút fölösleges kacatokat vásároljon ilyen alkalmakra, mint mondta, limlom a padláson is van, kezdjen talán ott kutakodni. Az anyja nem is sejtette, hogy ebben az egészben rendszer van, amit csak ők ketten értettek a nagynénjével. Tulajdonképpen gyerekkorában kezdődött, amikor a nagynénje vitte magával ide–oda, mesélt neki, könyveket vettek, amiket aztán együtt olvastak el, diafilmeket néztek. Akkoriban Ádám mindig kapott valamit a nagynénjétől, ami arra az éppen aktuális mesére utalt. Sicc olvasásakor kapott egy műanyag macskát, amit a nagynénje gondosan meg is olvasztott a radiátoron, hogy pontosan olyan hullámos legyen, mint a Sicc–történetben a kutya, amikor a nagy hideg elől menekülve felfekszik a radiátorra. Az indiános történetekhez nagyítót kapott (hogy megtanuljon a nap fényét lupéval összegyűjtve tüzet gyújtani – sosem sikerült), meg műanyag békepipát, pergament, amire békeszerződést lehet szövegezni, de kapott aranyhajat, űrhajóépítéshez szükséges kézikönyvet, óceánjárós mentőmellényt síppal, jeladóval felszerelve (hátha előáll egy olyan vészhelyzet, amikor csak ez mentheti meg Ádám életét – a nagynénje egy hajóútról csórta), harminc méter hajókötelet, és egyszer egy oxigénpalackot is (sosem lehet tudni, szükség lesz–e rá az űrben). Aztán ahogy Ádám kinőtt a mesékből meg az ifjúsági történetekből, már csak könyveket kapott, a történetre utaló ajándék nélkül.

– Mostantól megfordul a dolog – mondta egyszer, gimnazistaként a nagynénjének. – Én hozok az olvasmányhoz ajándékot.

Az lett a hagyomány, hogy a nagynénje adott egy gondosan kiválasztott könyvet neki karácsonykor, Ádám elolvasta, és nyáron a regényhez kapcsolódó őrültséggel lepte meg őt a szülinapjára. Aztán Ádám kapott a szülinapjára is egy könyvet, és ahhoz illő ajándékot adott karácsonyra a nagynénjének. A nő igyekezett úgy választani olvasmányt, hogy Ádám dolgát a lehetőség szerint a leginkább megnehezítse. Ádám pedig talán le is szokott volna az olvasásról, ha nincs ott a nagynénje, aki kiválasztja neki a köteteket. Legutóbb például Nick Hornby egyik regényét. Abban a könyvben a főhős egy gördeszkás fiú. Ádám eltűnődött a gördeszkavásárlás lehetőségén, de ezt két okból is elvetette. Az egyik az volt, hogy a nagynéni sosem használná, bár ez egyáltalán nem volt szempont. Volt egy nyomósabb érv is: ez túlontúl egyszerű, és ilyen módon értékelhetetlen és a maga módján kisstílű megoldás lett volna. Egy gördeszkázós könyvhöz kapcsolódóan nem veszel gördeszkát, ez az alap.

Mindenesetre most jól kitolt vele a szülinapos, mert bár még jegyzetelt is olvasáskor, mégsem tudott semmi frappáns meglepetést kitalálni. Végül megoldotta a problémát; az egyik párbeszédben felbukkan David Beckham és Posh Spice neve, túl nagy hangsúlyt nem kapnak a sztoriban, mondhatni semmit, de ebből ki tudott indulni, és talán a nagynénjének is gondolkoznia kell majd, hogy megfejtse, miért éppen ez lett az ajándéka.

Amikor ott állt a sportszerboltban, azonnal a futballhoz használatos lábszárvédőkhöz ment, és leemelt egyet. Most majd jön még egy hajzselé és egy XS méretű tangabugyi is a csomagba, mert gőze nem volt, hogyan és mivel utalhatna másképp Victoria Beckhamre – hacsak nem akar mindent egy pillanat alatt elárulni egy Spice Girls–albummal –, aztán az egészet berakja egy nagy virágcserépbe. Valamit még vennie kell. Az lesz a szokásos kakukktojás.

A fehérneműs üzlet eladója helyes volt, segítőkész és mosolygós. Apró fogak, rózsaszín szájfény, sokat sejtető, szűk felső. Ádám visszamosolygott rá, és érezte, hogy valami történt vele az utóbbi időben, valami egészen megváltozott, hiszen régen észre sem vették a nők, és igazság szerint senkivel sem mert kikezdeni, de most flörtölt, újra flörtölt, és azt gondolta, hogy bármi vezetett is ide, ez a változás nagyon jó.

– Boldogat – somolygott Dani, és egy dobozt nyújtott Lilian felé.

– Jaj. Várj, be kell igazítanom magam.

– Mi?

– Hát hogy jól nézzek ki. Várj! – Elfordult Danitól, és a táskájában kotorászott. Amikor megtalálta a halványpiros rúzst, kicsit rákent belőle az ujjbegyére, majd a szemhéjára, aztán hirtelen ötlettel az ajkát is kirúzsozta. A műveletet a telefonja sötét képernyőjén figyelte, jobb híján ez szolgált tükörként. A szentendrei Duna–part mellvédjén ültek, mert Lilian kíváncsi volt a régi házakra az ófaluban. – Na, kész is vagyok – fordult vissza a fiúhoz. – Jöhet az ajándék.

– Lilian, te igazi gyogyós vagy – vigyorgott Dani, és újra felé nyújtotta a sima, barna dobozt, ami kisebb volt, mint egy cipősdoboz, de ahhoz túl nagy, hogy Lilian ne vette volna észre már a HÉV–en. Lekapta a tetejét. A dobozban egy csomó kis hungarocellszívecske állt halomban, mindegyik más színre festve. – Én színeztem be őket – vörösödött el Dani. – Az öcsémmel.

– Az öcséddel?!

– Aha. Barni segíteni akart… hát mit csináltam volna. Dühös vagy?

– Dehogy. Ez szuper, nem gondolod? Már együtt készítitek az ajándékot. Szerintem ezekből láncot meg fülbevalót fogok csinálni – emelt ki néhány szívet a kupacból Lilian.

– Tudtam – dünnyögött Dani.

– Nagyon édes vagy, köszönöm!

– De ez még nem minden.

– Viccelsz?

– Keresgélj benne.

Lilian óvatosan beleszórta a szíveket a táskájába, és már mindet áttöltötte, mire észrevette a doboz alján a borítékot.

– Remélem, nem kéred meg a kezem – csúszott ki a száján.

– Eszemben sincs – morogta a fiú, és újra lángvörös lett az arca és a nyaka. Lilian óvatosan felnyitotta a borítékot. Fehér papírt látott benne. Kihúzta a borítékból.

Egy levél volt. Kézírással, tintával írva, méghozzá angolul.

– Kedves Lilian – kezdte olvasni sebtében fordítva magyarra, és megremegett a hangja –, nagyon boldog születésnapot kívánok neked. Mivel csak egyszer az életben vagy tizenhat éves, érezd át, hogy mennyire különleges is ez a szám. Azt kívánom neked, hogy sose felejtsd el: erős vagy, és van melletted valaki, akire mindig számíthatsz – felnézett Danira, fényesen csillogott a szeme, és alig tudta folytatni, szinte csak lehelte: – Szeretettel: Takahura Makami.

Hallgattak. Lilian tisztán érzékelte, ahogy fúj a meleg, nyári szél, a szeme sarkából látta a Dunán a kajakosokat, látta, ahogy a parthoz közelít egy sétahajó, látta Danit, aki kíváncsian figyelte őt. Ahogy átélte a pillanat varázsát, hirtelen észrevette a dzsipet is, amelyben Dani apukája mellett egy vadidegen, napszemüveges nő ült, látta, ahogy leparkolnak a közelben, és az futott át az agyán, hogy basszus, ez bukta lesz. Aztán arra gondolt, hogy mennyire nagyon szereti Danit, megcsókolta, egyáltalán nem azért, hogy Dani ne vegye észre az apját a nőjével, hanem azért, mert vágyott a csókjára, és azt érezte, hogy szívből szereti őt.

– Csupa rúzs lettél – mondta Daninak később, és nevetve letörölgette a fiú száját.

– Nem baj. Neked meg csupa rúzs a szemed.

– Az menő.

– Ja, bocs.

– A ruhát is miattad vettem fel.

– Nagyon klassz.

– Tényleg? Kicsit… szokványos, nem? Nem snassz? – nézett végig magán. Műanyag strandpapucs volt rajta, amit egy óriási lila szív díszített, fekete farmersortot viselt, aminek az elülső szárára még reggel japán írásjeleket varrt, Toshio Kainami nevének betűit, minden egyes jel fémből készült, és kis bőrön lógott. Liliannak két órájába telt, mire ilyen ütősre felszerelte a sortot, de nem bánta, sőt szívesen ügyködött rajta felkelés után. Fekete pólót választott hozzá, a mellrészén egy ásító oroszlánt ábrázoló rajzzal. Most nem volt rajta fejdísz, sötét haja szabadon szállt, ahogy fújt a szél.

– Nagyon jó, mondom.

– Aha, csak semmi különös.

– Elég különös vagy így is.

– Akkor jó.

– És… Mit szólsz hozzá? – mutatott Dani a papírra, amit a lány még mindig a kezében szorongatott.

– Egyelőre… még meg kell szoknom a gondolatot.

– Milyen gondolatot?

– Hát hogy ő írt nekem.

– Hm.

– Hogy csináltad?

– Mit?

– Hát hogy írt nekem.

– Írtam neki, hogy nagy magyar rajongója vagy.

– Hová írtál?

– A kiadója e–mail címére. És egyszer csak megjött a válasz.

– Ühm…

– Mit ühm?

– Hát hogy ez csodálatos. Elképesztő. Nagyon… nagyon boldog vagyok. Amiatt is, hogy mellettem állsz, de persze ezt tudtam. Ez olyan…

– Milyen?

– Hát olyan… – keresgélte a szavakat a lány – …valahogy nem rá vall. Megírja azt, amit addig is tudtam.

– Na és?

– Hát semmi és. Valahogy jobban kinéztem volna belőle valami rejtvényt, vagy ilyesmit.

– Akkor nem örülsz?

– Dehogyisnem!

– Akkor már nem is akarsz vele találkozni?

– Dehogynem. – Lilian felhúzta a szemöldökét. – Meg kell tudnunk, hogyan juthatunk vissza innen; nem igaz? De előbb el kell mesélnem valamit – mondta, és hanyatt dőlt a mellvéd tetején. Felhúzta a lábát, és a fiú ölébe tette a fejét, majd gyorsan felrakta a napszemüvegét.

– Ne izélj!

– Mizéljek?

– Feküdj máshova.

– Már megint kezded?

– Lili, baszki, a combomra tedd a fejed.

– Miért?

– Mert… na ne kelljen végigmondanom.

– Mit? Hű… Ja… Ckhmm…

– Mozdulj már, ne mosolyogj.

– Ez tökre érdekes.

– Mi? Na köszönöm, végre.

– Hát az, ami történik. A magazinok úgy írják, hogy a pasi begerjedt. A régi könyvek meg úgy, hogy a férfinak merevedése támadt – kuncogott Lilian.

– Köszönöm a felvilágosítást. Mit akartál elmesélni?

– Azt, ami tegnap éjjel történt.

Lilian hátrahőkölt, aztán óvatosan újra bekukkantott a fürdőszobájába. Nem, nem volt tévedés. A kád szélén a fénylány ült. A sarokrészre támaszkodott, egyik lábát felhúzta a kád szélére, a másikat a földön hagyta. Lilian nagyon óvatosan, mintha tojáshéjon járna, belépett a fürdőszobába, de fel volt készülve rá, hogy a lány váratlanul megint köddé válik. Mereven nézte őt, nézte a fényes körvonalait, és remélte, hogy azzal, hogy rászegezi a tekintetét, ott tudja tartani őt a fürdőszobában. Szaporán vert a szíve, és nem tudta, mit mondjon. Megszólaljon–e egyáltalán? Vajon hallja őt a testvére?

– Gyere. Ülj mellém – szólalt meg a lány. Kellemes, vékony, de nem gyermeki hangja volt. A kád szélére mutatott, és kicsit a fal felé húzódott. Lilian szótlanul odament, és anélkül, hogy levette volna róla a tekintetét, lassan leereszkedett a kád szélére. – Okés. Mi van, félsz tőlem?

– Attól félek, hogy megint eltűnsz – nyögte Lilian.

– Majd eltűnök, de előbb beszélni akarok veled.

– Ó.

– Boldog szülinapot! – A fénylány arcán felragyogott egy mosoly, és ettől mintha az egész környezete is kifényesedett volna.

– Köszönöm – mondta Lilian, majd elszomorodott. Ha… ha az ikertestvére megszülethetett volna, akkor most mindketten a szülinapjukat ünnepelnék.

– Tudom, hogy hiányzom neked. De ne bánkódj. Én jól vagyok.

– …

– És valójában hogy is hiányozhatnék neked, ha meg sem születtem, nem igaz? Nem vesztettél el engem.

– De igen.

– Tévedés. Nem elvesztettél, hanem megtaláltál – kuncogott a fénylány. Lilian csodálkozva hallgatta. – Tehát nem veszteséged van, hanem nyereséged; érted?

– Aha.

– Akarsz valamit kérdezni tőlem?

Lilinek semmi sem jutott eszébe, pedig korábban számtalan kérdése lett volna a meg nem született ikertestvéréhez.

– Nem bánod, hogy a nevedet beleraktam a nevembe? – szólalt meg végül.

– Nem – ingatta a fejét a lány, és a térdére tette az állát. – Semmi gáz.

– Mit gondolsz a tesónkról?

– Idióta – felelte a fénylány, és mindketten felnevettek.

– Eszterrel jár – suttogta Lilian.

– Na és.

– És mit gondolsz Daniról?

– Bírom őt.

– Bírod? Láthat téged?

– Elvileg nem.

– És gyakorlatilag?

– Lehet. – A fénylány nekitámasztotta a hátát a csempének. – Lehet – ismételte meg. Aztán vágott egy grimaszt. – Nem olvasod figyelmesen a mangát, Lilian.

– Vagyis? Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy nem maradhattatok volna itt. Vissza kellett volna lendülnöd.

– Jó itt. Rátaláltam Danira. Jól érzem magam. És találkoztam veled, ez volt minden vágyam – Liliannak esze ágában sem volt visszamenni abba a másik valóságba, ha egyáltalán átjutottak, ha egyáltalán van olyan, hogy párhuzamos valóság.

– Hát nem tudom – állt fel a fénylány, és nyújtózott egyet. – Szerintem minél később találjátok meg az utat, annál nehezebb lesz a visszatérés.

– És ha nem akarok soha többé visszamenni?

– Te oda tartozol, Lilian. Ez a hely veszélyes lesz számotokra.

– Végre találkoztam veled.

– Ott is találkozhatunk, ha hívsz.

– Biztos?

– Nem biztos – felelte komoly arccal a fénylány. – Na mindegy, én már úgysem tudok túl sokat tenni azért, hogy visszamenjetek – nevette el magát. – De a mangát olvasd figyelmesebben. Van valaki, akitől kérdezhetsz. Most mennem kell…

– Láthatlak még?

– Biztosan.

– Hová sietsz?

– Te folyton kérdezel?

– Igen.

– Randira megyek.

– Randira? – kerekedett el Lilian szeme.

– Miért, csak te járhatsz randizni?

– Ó. Nem. Dehogyis. És milyen… milyen a fiú?

– Kicsit lökött.

– Hm.

– Magas, vicces. Aranyos.

– És hol… hol randiztok?

– Elég már a faggatózásból. Találd meg azt, akinek fel kell tenned a kérdéseidet – mondta, és megfogta az ajtókilincset. Mire kiért volna az ajtón, addigra elhalványultak a körvonalai, majd egészen eltűnt. Lilian pedig ott ült a kád szélén, remegett a lába, és majd szétvetette az öröm. Beszélt a fénylánnyal! Találkozott az ikertestvérével!

Hirtelen eszébe jutott, hogy miről akarta kérdezni: az idomárról és az oroszlánról, de már ez nem számított, hiszen most nem tehetett fel neki több kérdést.

– Beszéltél vele? – hüledezett Dani. – Most csak hülyéskedsz?

– Mondom, hogy így történt. Bír téged, azt mondta. És lehet, hogy láthatod őt. Azt nem mondta, hogy mikor.

– Miért nem hívtál fel azonnal?

– Mert… mert ezt személyesen akartam elmesélni.

– És hogy tudtál aludni?

– Sehogy. De látod az összefüggést, ugye? Hogy nekem is a tizenhatodik szülinapomon történt valami nagy dolog, mint Toshio életében. Csak engem rögtön a fénylány látogatott meg.

– És azt mondta, hogy húzzunk vissza gyorsan. Keressük meg a visszautat, mert veszélyes itt maradnunk – szögezte le Dani.

– Aha – bólintott Lilian, és álmodozva mosolygott fel Danira.

– Örülök, hogy eljátszod a hülyét – morgott Dani, és közben beletúrt a lány hajába, aztán az arcát simogatta. Lilian békésen pihentette a fejét Dani combján. – Nem mondta, hogy hol keressük azt a rohadt ajtót?

– Mondom, hogy már nem tud segíteni – mosolygott a lány.

– Örülök, hogy ezt ilyen viccesnek találod.

– Azt mondta, van valaki, akinek feltehetem a kérdéseimet. Gőzöm sincs, kire gondol. Talán Takahurára.

– Ha átjutottunk, az azt jelenti, hogy Barni meg fog szólalni – mondta a fiú.

– Barni az öcséd, és szerintem nem kérhetsz más nevében, ezt már mondtam, szóval nem tudom, hogy ez a dolog így működik–e. Egyébként pedig átjutottunk, ezt is tisztáztuk. Na gyere, menjünk. Keressük tovább az ajtót.

Lili feltápászkodott, aztán belekapaszkodott Dani kezébe és leugrott a mellvédről. Kézen fogva indultak el. Dani ragaszkodott hozzá, hogy vegyenek egy fagyit, és amíg sorban álltak a fagyis előtt a macskaköves utcán, Lilian a levelet tanulmányozta, amit Takahura küldött neki. Végigsimított a papíron, megszagolta, belenyomta az orrát, hogy érezzen bármilyen illatot, de persze nem érzett. Újra és újra elolvasta Takahura jókívánságait. Érezte, hogy lappang valami a sorok között, de nem tudott rájönni, hogy mi.

És amikor felnézett a levélből, már késő volt. Dani papája és a sötétbarna hajú, napszemüveges csaj kézen fogva jött ki a fagylaltozóból. Mindketten egy–egy fagyival megpakolt tölcsért tartottak a szabad kezükben, és Dani apjának egyenesen rájuk tévedt a pillantása. Lilian látta a szemében a felismerést, majd a teljes tanácstalanságot. Érzékelte, hogy Dani is észrevette az apját. Aki végül odalépett hozzájuk.

– Szia… sziasztok – mondta. Sápadt volt, de igyekezett mosolyogni. Elengedte a nő kezét.

– Helló – köszönt Dani, és hagyta, hogy az apja adjon neki egy puszit, pedig ez Lilian szerint rettenetesen gáz és ciki, nyilvánosan ilyesmit nem engedhet meg az ember a szüleinek. Dani sem szokta, de most biztos teljesen megkeveredett ő is.

– Helló – nyögte Lilian is. Örült, hogy legalább nem csókolomot kell köszönnie, mert Dani apja azt sosem hagyta.

– Ö… bemutatom a fiamat, ő pedig… Flóra – mutatott a mellette álló nőre, de látszott, hogy kezd valamelyest magára találni. A nő zavartan mosolygott. Dani után Lilian is kezet fogott a csajjal. Igazság szerint Lilian utálni akarta, de nagyon finom illata volt, és nem is volt olyan undok, mint amilyennek kellett volna lennie, úgyhogy letett erről a tervéről. Azt rögtön megállapította, hogy jobb ízlése lehet, mint Heni néninek, de hát ugye ezt a feltételt nem olyan nehéz teljesíteni. – Ööö… hmmm… Esetleg beülünk valahova együtt kajálni? – próbálkozott Dani papája, de a fiú megrázta a fejét.

– Dolgunk van.

– Hát jó. Akkor… majd este otthon találkozunk – mondta a férfi, és búcsút intett nekik. A nőtől nagyjából harminc centi távolságot tartott, de lehet, hogy többet is, ahogy mentek lefelé a part felé. Lilian utánuk bámult, aztán Dani behúzta őt a cukrászdába.

– Nagyon szar? – kérdezte a lány, amikor már az óváros felé slattyogtak.

– Micsoda?

– Hát, hogy az apád…

– Ja, nem. Nem gáz. Tudtam, hogy van nője, akiért odavan. Mindenki tudja a családban. Csak olyan… fantomnő volt eddig, érted.

– Aha – bólintott Lilian. – Lehet, hogy több is van neki.

– Ja, beszélnek arról a vörösről, valami Kittyről, akinek gyereke van. Én is találkoztam vele, meg a gyerekével, mondjuk nem annyira gáz a gyerek, mint ahogy kinéz, érted. De az a vörös nő csak a dugás miatt volt.

– Baszki. Ezt hogy érted?

– Hát, hogy nem szerelem, csak dugás.

– Fura ezt hallani. Nem mintha engem érdekelne a szex, de szerintem szerelem nélkül még szörnyűbb lehet – vonta meg a vállát a lány. Dani odakapta rá a szemét, és mintha teljes döbbenet ült volna a pillantásában, de aztán újra az utcát nézte. – De tudom, hogy a pasiknál másképp van. Csak hát nem értem, minek neki a barna is, meg a vörös is, meg a mamád is?

– A vörös dugás volt, és vele beszélte meg, amit nem tudott anyámnak elmondani.

– Ezt honnan tudod?

– Tudom – bámulta a cipőjét Dani. – Egyszer hallottam, amikor Balatonon mesélte a haverjának. Hogy anyuval semmit se lehet megbeszélni anélkül, hogy ne legyen belőle sírás vagy ordítozás. És hogy a Kittynek meg mindent el lehet mondani, mert nem ordít, és csak ritkán sír. Csakhogy uncsi a Kitty, persze oké, hogy mindig kéznél van és nem bonyolult ügy, de ez nem szerelem. Csak a stressz levezetése, meg dugás.

– Pfuj – rázta meg a fejét Lilian. – Gusztustalan. Már bocs.

– Aha.

– És hogy jön a képbe ez a mostani csaj?

– Hát ez a szerelem, mondtam már.

– Honnan tudod?

– Olvastam az sms–eiket – vonta meg a vállát a fiú. – Egyszer elolvastam az összeset. Egy évig csak várt rá. Addig dugott a Kittyvel, meg veszekedtek anyuval. Mert a Kittyvel dugni veszélytelen volt.

– Ezt megírta az új nőnek? – Lilian levegő után kapkodott.

– Nem. Ezt a haverjának mesélte, mondtam már.

– …

– De figyelj, apám rendes ember.

– Tudom.

– Lehet, hogy leszokna a piáról meg az üvöltözésről, ha boldog lenne.

– Nem boldog?

– Szerinted…?

– De mitől lenne boldog?

– Hát szerintem attól, ha nem kéne anyuval együtt élnie, és összeköltözhetne ezzel a nővel.

– De akkor miért nem teszi?

– Mert… mert nem akar minket elveszíteni. Meg a házat. Meg az arcát, érted.

– Milyen arcát?

– Hát azt, hogy ő a nagymenő, akinek minden összejött, egy csomóan ezt gondolják róla. Van egy eszelős jó állása, és egy egész személyzet tiszteleg neki minden felszálláskor. Van egy háza Görögországban, amit kiad. Itt van a családja. Aztán ha elválnak, akkor mindenki látni fogja, hogy ez kudarcos sztori volt. Meg azt sem akarja, hogy mindenki szemében ő legyen a hibás.

– Hm.

– Anyu szerint ő a hibás, tudod. Ő egy ideje azt mondogatja a barátnőinek meg mindenkinek, hogy apám a farka után mászkál, mert önértékelési zavara van. Szerintem ez nem igaz, csak anyu így védi magát, hogy ne kelljen kihajítania, és ő tűnjön mártírnak.

– De miért nem hajítja ki? – állt meg Lilian.

– Mert akkor nincs annyi lóvé, meg kisebb lesz a lakás, meg ilyesmik. Állásba nem akar menni, tudod. Stewardess volt annak idején, ma már nem lenne rá szükség, meg utálja is a repülést – vonta meg a vállát Dani.

– Jesszusom. Ez szörnyűbb, mint ahogy képzeltem.

– Á, nem tudom. Az ő dolguk. Csak nem értem, miért ölik egymást. És az nem oké, hogy azért viselik el így az egészet, hogy egyikük se veszítsen el minket Barnival.

– Hülyék ezek a felnőttek? – kérdezte Lilian. – Hát miért veszítenének el?

– Áh, mit tudom én. Nem beszélünk másról? – kérdezte Dani, átölelte a lányt, majd nekidöntötte egy díszes, sötétbarnára mázolt, fából készült, boltíves kapunak, és vadul megcsókolta, úgy, mint akinek csak ez a csók mentheti meg az életét.

Dani este hazakísérte Liliant. Mennyei illat fogadta őket, amikor beléptek.

– De jó, hogy jöttök. Mindjárt kész a vacsora. Egyél velünk, Dani – jött elő mosolyogva a konyhából Lilian anyja. Lenyűgözően nézett ki, Lilian csodálta, hogy tud az anyja még főzéskor is úgy megjelenni, mint egy mesebeli, szomorú tündér. Az is ritkaságszámba ment, hogy az anyja főzött, úgyhogy Lilian most gyanakodva nézte, ahogy eltűnik az ajtóban. Fekete, egészen szűk farmert és fehér blúzt viselt (főzéshez, na hiszen!, gondolta a lány), fekete flip–flopban csattogott, a haja copfba fogva. Nincs még egy ilyen gyönyörű nő a világon, ebben biztos volt. Az ő hűvös és egzotikus anyja. A kiszámíthatatlanságával, a depressziójával, az időszakos hallgatásaival, a sokszor ehetetlen főztjével együtt.

Lilian igazából nem is tudott volna senki mást sem az anyjához hasonlítani, rajta kívül egyetlen olyan magyar színésznőt sem ismert, akinek külföldi sikerei is lettek volna. Pedig sok jó színésznő volt, Lilian imádta például Anikót a füstös hangjával, az örök fiatalságával, a különleges nevetésével – néha megfordultak olyan helyen, ahol Lilian találkozhatott a magyar színésznőkkel –, és még volt néhány kedvence: Noémi az utánozhatatlan, zsigerből jövő nőiességével és a szexisen mély hangjával és az „igaziságával”, gyakran miatta utazott Székesfehérvárra a családdal, hogy megnézzék őt egy darabban.

– Köszönöm – felelte Dani, és Lilianra kacsintott.

– Lecsó lesz, szereted? – kukkantott ki a lány anyja a konyhából. Dani bólintott, és Lilian rámosolygott az anyjára.

– Még mindig az ajtód után jártok? – húzta meg játékosan Lilian haját az apja, amikor hazaérkezett. A lány vágott egy grimaszt, és arra gondolt, hogy pont előző este tisztázta az apjával, hogy már nem érdekli őket az ajtó. Észrevette, hogy Dani nagy levegőt vesz, mintha mondani akarna valamit, de végül nem szólt.

Mire belapátolták az ételt, befutott Márk is, méghozzá Eszterrel. Lilian sötéten nézett a barátnőjére, aki zavartan köszönt neki és Daninak. Miután Dani elment, Lilian felvonult a szobájába, anélkül, hogy egyetlen szót is váltott volna Eszterrel.

– Volt egy erdő. Egy nagyon sűrű erdő. Tele fákkal, furcsa hangokkal, árnyakkal és fenyegető sötétséggel. Voltak az erdőben tisztások is, éneklő madarakkal, napfénnyel és gyümöcsöt termő bokrokkal. Az erdőből egyetlen ösvény vezetett ki, egy sötét, árnyakkal terhes út, ahol kígyók bújtak meg az aljnövényzetben. A tisztásokon nyugodt volt az élet, de aki ott ragadt, azt örökre körülvette a fenyegető erdő, és nem talált magának új barátokat. Aki kereste a kiutat, annak be kellett merészkednie a legsötétebb ösvényekre. Ha nem rettegett, akkor segítőtársakat is kapott. – Taylor Misi belekortyolt az ásványvízbe, de még ekkor sem eresztett el a tekintetével. Letette a poharát, és folytatta. – Ezt a mesét szoktam mondani az unokámnak.

– Ki írta? – kérdeztem rekedten. Felhúzta a szemöldökét:

– Ki tudja? És tudod, mit szokott mondani az unokám? Hát azt, hogy aki bátor, az elindul az ösvényen.

– Hm. – Nemigen tudtam, mit mondjak erre. – Hány éves az unokád?

– Öt.

Ideje volt elgondolkodnom, hogy egy ötévesnek szóló mesével mit üzenhet nekem – figyelembe véve még azt is, hogy említettem neki néhány dolgot a múltamból, többek közt az aranyszőrű ragadozós–tukános álmomat.

– Klassz. És veletek utazgat?

– Persze, nincs más lehetősége – mosolygott. Egy lőrinci presszó teraszán ültünk, ahol megállt az idő nagyjából a nyolcvanas évek közepén. – És te? Végül is kit akarsz megölni? – kérdezte váratlanul. Rámeredtem. Arra gondoltam, hogy vele nagy bajok vannak.

– Senkit.

– Megfigyelted a kést? – kérdezte lágyan.

– Mire gondolsz?

– Arra, amit te is tudsz. Kétszer fordult át minden eldobott késed.

– Ó. Ez… Ez nem igaz – nyögtem. És közben gondolkoztam. Próbáltam visszaidézni azokat a pillanatokat. Orrnehéz, komoly kések voltak. Szinte újra éreztem, ahogy beleülnek a kezembe. Megfogom, és csak az agyamban, gyorsan végzem el a célzást. Dobom. Finoman, de határozottan. Elhagyja a kezemet. Átfordul. Büszke vagyok rá, mert nem pörög, csak átfordul. Igen. Nézem az ívét. És akkor… igen, talán még egyszer átfordul. Hm. Basszus, ilyet még sosem csináltam. – Kiestem a rutinból – vonogattam a vállamat, mint egy flegma tini.

– Nem, dehogyis. Akkor pörgött volna, vagy nem lett volna tökéletes az íve. Ez tökéletesen átfordult. Egyszer. Aztán repült tovább, és mielőtt célba ért volna, átfordult még egyszer. A késdobálónk, Knájfi teljesen odáig volt. Ilyet még sosem látott.

– Hm. – Azon tűnődtem, hogy mit mondjak. Magam sem értettem, hogyan történhetett meg, és miért fontos ez.

– Visszafojtott düh, nekem ezt jelenti a második átfordulás. Düh, ami akkor fog kitörni, amikor már nem tudod lenyomni magadban.

– Mit csináljak? – kérdeztem Misit.

– Add ki magadból a feszültséget! Fuss! Sokat. Hosszan. És egyél.

– Na ne. A futást utálom – ráztam a fejem, és eszembe jutott az az optikus. Komolyan, teljesen értelmetlen dolog.

– Itt az ideje, hogy bízni kezdj valakiben – tűnődött tovább. Éreztem, hogy szaporán ver a szívem. El akartam fordulni, de nem voltam képes rá, mert egyszerűen nem eresztett el a pillantásával.

Sejtettem, hogy mi a terve. A rohadt életbe, nem akarom, és kész. Felállok, és elmegyek. Egyszerűen csak elsétálok erről a teraszról. Nem bírok ki még egy ilyen őrültséget. Most hagyom itt Taylor Misit meg ezt a lepukkant presszót, gondoltam, és ez nem vágy volt, hanem döntés. Eldöntöttem, és kész. Arra gondoltam, hogy fél percen belül már az utcán leszek, rohanni fogok a villamoshoz, és nem veszek részt semmiféle eszeveszett hülyeségben.

Ahogy az oroszlán lassan, határozottan jött felém, olyan volt, mintha egy gyönyörű álmot látnék, vagy legalábbis lenne egy óriási képernyős tévém, amin csak az Animal Planet filmjeit adják. Közeledett felém, egészen puhán… Fényes volt a szőre, nagy, izmos a teste, ápolt, selymes a sörénye. Az én aranyszőrű ragadozóm, ez suhant át az agyamon. Itt van, tessék. Nem fog bántani, mert az őrült ayahuascás utazásom során sem bántott.

Találkoztunk. A fejét, mint egy cica, a hasamhoz nyomta. Ezzel oda is lökött a ketrechez, és odatapasztott a rácsokhoz. Hatalmas fejét továbbra is a hasamnak szegezte, mintha csak arra várna, hogy cirógassam. Érdekes, azon tűnődtem, hogy sárga a sörénye a fejénél, ahol kezdődik; de vajon miért sötét a vége a törzsénél?

– Nyugalom – mondta Misi halkan. Olyan csend volt a fülemben, amilyet már rég nem hallottam. Mintha az óceán mélyén lettem volna. – Simogasd meg – tette hozzá Misi, aki egy legalább kétméteres, hegyes végű rúddal a kezében ácsorgott bent a ketrecben, és láthatóan teljesen nyugodt maradt.

Lassan, óvatosan felemeltem a kezem. Éreztem, hogy csupa ragacs az izzadságtól.

– Ne tartsd a levegőben a kezed – szólt rám nagyon finoman Taylor Misi, és akkor próbáltam nagy levegőt venni, amit kicsit akadályozott, hogy az oroszlán mind a kétszázötven kilóját a gyomromon pihentette, és megérintettem a fejét. Finom, puha volt a szőre. Cirógatni kezdtem, az állat pedig még jobban befészkelte magát a helyzetbe, és még inkább a rácsokhoz préselt a busa fejével. Csak pihegni tudtam. Simogattam a fejét, óvatosan, szinte lágyan, és valahogy az a gondolat suhant át az agyamon, hogy vissza kell térnem a barátaimhoz, gondolatban is vissza kell térnem a munkámhoz, és haza kell mennem egy kicsit. Kell. Eszeveszetten dörömbölt a szívem, és kiszáradt a szám. Nem tudom, mennyi időt töltöttem ott az oroszlánnal. Egyszer csak azt éreztem, hogy már nem félek annyira.

– Samu – szólította meg Misi az oroszlánt, aki csak a harmadik felszólításra fordult meg. Akár egy kutya. – Most kijöhetsz – intett nekem Misi. Az ajtó felé indult, de a rudat Samu felé tartotta. – Akár hátat is fordíthatsz neki – tette hozzá, és engem újra kivert a víz. Ha akár hátat is fordíthatok neki, akkor a helyzet az, hogy biztonságosabb úgy kimenni, ha nem fordítok hátat, értelmeztem a mondatot. Hátrálni kezdtem, úgy igyekeztem a kijárat felé. Nem tudtam, tartsak–e szemkontaktust az állattal, de tudomásom szerint ezt fenyegetésnek élik meg az állatok, vagy kihívásnak.

Aztán hirtelen, magam sem értettem, miért, hátat fordítottam az oroszlánnak, és óvatosan a ketrec ajtaja felé indultam.

– Lassan – irányított Misi, én pedig egyetlen mantrát ismételgettem magamban: „Ó, a picsába!”

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire elértem az ajtót. Folyamatosan kényszert éreztem, hogy visszaforduljak és megnézzem, mit csinál az oroszlán, és komolyan, már a karmait éreztem a hátamban, magam előtt látva azt a képet, ahogy hátulról rám veti magát és megöl.

Amikor becsukódott mögöttem a ketrec ajtaja, lerogytam az első zsámolyra a ketrec mellett, amit megláttam. Az egész testem ragadt a verejtéktől, és reszketett kezem–lábam. Nem tudom, Misi hogyan és mikor jött ki a ketrecből, csak azt, hogy egy idő után az oroszlán érdeklődő pofáját láttam. A rácsnak támasztotta a fejét, és engem nézett. Találkozott a pillantásunk, nézett egy ideig, majd hatalmasra tátotta a száját, és elbődült.

– Egész jó, de még gyakorolnod kell – mondta Misi később, amikor elhagytuk az állat sátrát. Körülöttünk már az előadásra készülődtek a vándorcirkuszosok. Linda odaszaladt hozzám egy puszira, és bemutatta a fiát. Homályosan érzékeltem, hogy Mr. Knife is elmegy mellettünk, aggodalmas arckifejezéssel.

– Hm – dünnyögtem határozatlanul.

– Itt maradsz? Megnézed az előadást?

– Nem. Ma nem.

– Rendben. Akkor valamelyik nap beszélgessünk egy kicsit. Többet, mint ma. Továbbmegyünk, de itt leszünk Pest környékén. Majd hívj fel, ha lesz időd – mosolyodott el. Megpusziltam. Már majdnem elindult, de megtorpant. – Egész jó volt. Ugye tudod?

– Benned bíztam, nem az oroszlánodban – morogtam kifelé menet.

– Az mindegy, Anna. Az teljesen mindegy.

Drága kislányom!

Sikerült a testvéredet (Attilát) beíratnom egy nyári művészeti kurzusra, amit itt rendeznek Siófokon. Nagyon jónak ígérkezik, a rendező Váczi Klarissza is tanít, és ő nagyon tehetséges, ezt onnan tudom, hogy mindig ezt írja róla az a napilap, amiben a celebekről meg a rablógyilkosokról szól az első oldal (és ő is volt már az első oldalon, természetesen mint celebritás). Még sosem láttam semmilyen rendezését, de ez azért lehet, mert nem nézem azt a napi sorozatot azon a hogyishívják adón. Csak amiatt aggódom egy kicsit, hogy ott tanít majd az a Szelebus Gábris nevű rendező is, tudod, akinek mindig a nőügyeiről írnak a pletykalapok. Mert a bátyádat (Attilát) nem abba az irányba kellene vinni.

Nem is mondtam, ugye, hogy a művészeti kurzust kuponos cégnél vettem?! Biztos hallottál már róluk, csak nem tudom, miért titkoltad el előlem, hogy ilyen is van. Itt feleannyiért lehet hozzájutni a dolgokhoz, mint máshol. Attila még nem tudja, hogy két hét múlva indul a tanfolyama. Igazság szerint magáról a tanfolyam létezéséről sem tud. Egyébként vettem ezen felül a kuponoséknál egy szemüvegutalványt apádnak (még nem tudja), és egy manikűrre és pedikűrözésre szóló utalványt, ezt neked vagy Anginak szántam, de sajnos utólag fedeztem fel, hogy csak Nyékládházán lehet igénybe venni. Azért örülne neki valamelyikőtök?

Nem is írtam még ebben a mostani levelemben Andriskáról. Képzeld el, gyanítom, hogy az a gyerek krónikus hazudozó. Például azt mesélte, hogy tavaly nyáron kint volt Angliában egy focimeccsen. És direkt azért ment ki. Na, ezen meglehetősen felizgattam magam, és felhívtam az anyját, hogy mégis, hogy engedheti el Andriskát ilyen fiatalon ezek közé a randalírozó angol drukkerek közé, akik köztudottan minden egyes mérkőzésen összetörik az egész lelátót (láttam a tévében), és puszta kézzel megölnek meccsenként legalább tíz másik szurkolót. Szerinted mit mondott az anyja? Hát azt, hogy Andriska csak szeretne focimeccsre menni, és tegyem már meg azt, hogy még a Siófok meccseire is csak apád felügyeletével engedem ki, mert a drukkerek mindenütt nagyon veszélyesek. Amikor ezt elmondtam Andriskának, számon kérve, hogy miért hazudott, ezt felelte:

– Anyu engem nem ért meg.

Egy árva szóval sem közölte, hogy akkor a helyzet mégiscsak az, hogy nem volt kint Angliában, főleg nem egy focimeccsen. Szóval itt bajok vannak fejben, sajnos. De legalább már tudok neki rengeteg naptejet adni – nem tudom, jót tesz–e a pattanásainak, remélem, hogy igen –, mert az önsegítő csoportban a boltkóros nő vett egy csomó napozószert, és a férje olcsón árulja. Vettem is többfélét. Az egyik olyan, hogy bekened magad vele, hófehér lesz tőle a bőröd, és nem jön le szappannal meg vízzel sem két–három napig. Ez elég furcsa, de majd odaadom Attilának, amikor megy abba a színészeti táborba, jó lesz neki arcmaszknak.

Még mindig nem tudom: hogy állnak Lidivel, és ez idegesít. Elválnak, vagy sem? Nem hiszem, hogy a bátyád (Attila) emlékiratai az együttmaradásukat szolgálják.

Hogy apádra is rátérjek néhány mondatban: eladtam pár alkotását, egyelőre csak kicsi hajótesteket, de rémesen kibukott, hogy elkótyavetyélem a munkáját. Pedig tízezer forintot kértem darabjáért. Azt mondta, mindegyikben benne van nyolcvan munkaórája és egy csomó anyagköltsége. Nem gondoltam volna, de hát dolgozhatna gyorsabban is, nem igaz?

Egy szónak is száz a vége: a kutyusod imádnivaló, és ti Angival nagyon hiányoztok, ráadásul a kis hazugnak is jót tenne két komoly nő jelenléte. Nem akartok hazajönni hétvégére legalább?

Sok puszi anyudtól.

Nagyot sóhajtottam. Tudtam, hogy a „haza kell mennem” gondolat, ami az oroszlán ketrecében hasított belém, mit jelentett. Anyu levele nélkül is pontosan tudtam.

Felhívtam Angit. Aztán készen álltam a válaszra.

Anyu, a naptej nem jó a pattanásokra. Ne akard még pattanásosabbá tenni az arcát. Nem kedvelem a kuponos cégeket. Köszönjük az arckezelésre szóló kupont, úgy döntöttünk Angival, hogy felajánljuk: add Andriskának, bár nem tudom, hogy fog eljutni Nyékládházára, de azt gondolom, ha Angliába eljutott(?), akkor ezt is meg fogja oldani.

Péntek délután érkezünk (Angi + én).

Puszi: Anna

10.

– Hahaha. Hát egyértelműen az a göthös Victoria Beckham, naná – nevetett Ádám nagynénje, amikor összepárosította a futballszárat a tangabugyival. – Ez azért nem annyira kreatív tőled, ugyebár.

– Pedig igyekeztem – vont vállat Ádám. – Nem tehetek róla, hogy egy vacak tangáról rögtön ő jut az eszedbe. Egyébként szerintem nem göthös.

– Szerinted természetesen nem az – szólt bele a beszélgetésbe Ádám anyja, gunyorosan hangsúlyozva a „szerinted” szót.

– Mindegy. A cserép telitalálat volt – vigasztalta a nagynéni.

– Teljesen felesleges dolgokat ajándékozol Áginak – vágott egy grimaszt Ádám anyja. – Nem értem, mit találtok ebben olyan viccesnek…

– …miközben a világ másik részén éheznek – tette hozzá engedelmesen és ártatlan arccal Ádám.

– Ne szemtelenkedj!

– Amikor ezerkilencszázhatvankilencben a Beatles eljátszotta azon a londoni tetőn a Don’t Let Me Down–t, a lányok elélveztek a gyönyörűségtől – szólalt meg teljesen váratlanul a házigazda. Ádám odamosolygott a nagynénje tökéletes eleganciával öltözött férjére. Gyula bá’ eredetileg angol irodalmat tanított az egyetemen, és egy időben feketén, amolyan fizetéskiegészítésként angolórákat is adott magántanítványoknak. Egy Magyarországon élő kínai tanítványa mesélt neki a saját találmányáról, amivel hiába házalt, egy nagy cég sem látott benne fantáziát. Egy izzadság–felszívó–és–elpárologtató ruházati alapanyagról volt szó, legalábbis Ádám ennyit értett belőle. Gyula bá’ segített a kínainak kifejleszteni és szabadalmaztatni a találmányt. Mindez már vagy tizenöt éve történt, azóta Gyula bá’ és Li (akit Ádám apja csak Wontonként szokott emlegetni) közös, sikeres céget alapított. Gyula bá’ otthagyta az egyetemet, és felhagyott a magántanítással is. A találmányt eladták egy ismert külföldi ruházati cégnek, de az üzlet azóta is dübörög. Li ugyanis mindenféle modern anyagkezelési módszeren törte a fejét, és nagyjából évente egyet el is adtak amerikai vagy olasz cégeknek – a nyereségből pedig Gyula bá’, Ági, a nagynéni és vélhetően egy kisebb falu is jól megélhetett volna. Ehhez képest Gyula bá’–ék teljesen átlagos életet éltek, ugyanis a kínai ötlete alapján egy pandamenhelyet is szponzoráltak, mégpedig jelentős összegekkel. Gyulának mindenesetre futotta gyógyszerre, amit néha elfelejtett bevenni. Pár éve elzáródás miatt meg kellett operálni a nyaki verőerét, és azóta időnként oda nem illő dolgokat mond, vagy heves nosztalgiával osztja meg a múltja fontos darabkáit azzal, aki éppen ott van mellette.

– Mindenesetre boldog születésnapot – közölte Ádám anyja, és igyekezett nem tudomást venni Gyula hozzászólásáról.

– Pályafutásuk egyik legjobb koncertje volt. Maradandó és emlékezetes – folytatta a házigazda zavartalanul. – El tudjátok képzelni?

– El tudjuk képzelni – mondta a felesége, és megsimogatta Gyula kezét.

– Csak úgy dobálták nekik a fehérneműket a megvadult nők. Oda fel, a tetőre. Na de hogyan tudták volna olyan magasra feldobni, nem igaz? Persze egyáltalán nem merném a tűzbe tenni a kezem azért, hogy ti nem voltatok ott – bólogatott Gyula, és jelentőségteljesen Ádám anyjára, majd a saját feleségére nézett. Aztán váratlanul, mintha visszazökkent volna közéjük a jelenbe, közölte Ádámmal: – Ezt a Victoria Beckham–utalást nem értem, de maradjon a ti titkotok. Hozzászoktam ezekhez a ti… fura dolgaitokhoz. Hát akkor vágjuk fel a tortát, azt mondom!

– Várjuk meg Mariannt – mondta a nagynéni. Mariann, a lányuk szinte mindig elkésett a családi eseményekről. Ilyenkor általában súlyos közlekedési balesetekre hivatkozott.

Mire Ádám apja megígérte Gyulának, hogy elvégzi nála a szokásos éves szemfenékvizsgálatot, addigra Ádámot már Bea, Edina és Réka is hívta, de egyiküknek sem vette fel, sőt, lenémította a mobilját.

– Nagyon akar tőled valamit az a lány – mondta az anyja. Ügyes próbálkozás, gondolta Ádám, és csak mosolygott tovább rendületlenül. Aztán befutott Mariann, részletesen lefestett egy óriási körúti karambolt, vérző arcú villamosvezetővel, kidőlt oszlopokkal, majd átadta az anyjának az ajándékát, egy csomó romantikus filmet DVD–n, meg egy nagy csokor virágot, és Ádámhoz fordult.

– Hát veled meg mi történt?

– Hogy érted?

– Úgy, hogy megváltoztál. Olyan… jóképű vagy, vagy mi a fene.

– Ne is mondd! – nézett Ádámra lesújtóan az anyja.

– Élet van benned. Csillog a szemed.

– Tényleg? A szememet hagyjuk. Semmi sem párhuzamos, ami azelőtt az volt – csúszott ki Ádám száján.

– Hát pont az a jó. Van egy barátnőm, nemrég szakított… Szerintem talizhatnátok.

– Csak akkor, ha nyugodt lélekkel el tudod veszíteni őt – szólt közbe Ádám anyja.

– Anyu, ne csináld már.

– Van egy csomó barátnőd, mondd csak el nekik.

– Negyvenéves vagyok.

– Nem látszik rajtad – vigyorodott el Mariann.

– Negyvenéves, de több nőt hülyít egyszerre – folytatta az anyja, és Mariannra meredt.

– Hagyd már békén – szólt közbe Ádám apja.

– A Beatlesnek női fehérneműket dobáltak a színpadra. Minden egyes koncerten. Azon a tetőtérin nem tudták elég magasra dobni – magyarázta Gyula. – Na látjátok, az a népszerűség, nem, ami ma van a tévében.

– Jól van, apa, Ádám nem is híres zenész.

– Rendben. Nem tartozik rám – tartotta fel Gyula bá’ a kezét. – Én csak gratulálok, ha jól mennek a dolgaid – mosolygott Ádámra. – Tudnod kell, hogy büszke vagyok rád.

– De hiszen most mondom, hogy hülyíti a nőket.

– Hagyjátok már! Jóképű fiú, azt hülyít, akit akar. Végre magára talált – mondta a nagynénje. Ádám vágott egy grimaszt. Nem akarta elhinni, hogy az anyja megint ezzel cseszegeti őt, ráadásul mások előtt. Persze ez már a második pohár pezsgő volt, szóval kezdte egyre jobban elengedni magát.

Kínosan igyekezett követni Rékát, de a kopasz, korosodó tánctanár azt mondta, jövő héten jöjjön korábban, mert akkor tartják a kezdő csoport óráját. A tánctanárnak szűk, fényes gatya feszült a seggén, és a hasa ki akart türemkedni az ingéből. Végül Réka oldotta meg a helyzetet, egyszerűen csak andalogni kezdett a zenére az egyik kiszögellésben Ádámmal. Közben olyanokat mondott, hogy „Érezned kell, ahogy a zene behatol a fejbőrödön át, és végigfut az egész testeden”, meg hogy „Tégy úgy, mintha csak egy vékony selyemszalag vezetné a zenét a fejedből a testedbe”, és még azt is, hogy „Érezned kell a bőröd minden négyzetmilliméterét”. Ádám érezte is, de ezt inkább a hirtelen támadt erekciójának tudta be.

Szerencsére Réka nem kínozta sokáig, bő negyven perc után leléptek, és valahogy egészen egyértelmű volt, hogy Ádám lakásába tartanak.

Már akkor csókolóztak, amikor beléptek az előszobába. Brutálisan vonzó volt Réka szája, felül vaskos és olyan ívű, mint Dalí női kanapéja, amit persze dús ajkakról formált meg, Ádámnak ez jutott eszébe a csókról, meg az, hogy a kanapénak emlékei szerint Marilyn Monroe szája adta a mintát. Jó volt, hogy újra egy feszes női testet érinthet. Mintha csak a nők feszes teste adta volna az energiáját. Nagyon kívánta a lányt, igazából a farka kívánta, azt érezte, hogy fel akarja nyársalni a farkával, türelmetlenül be akarta habzsolni. Közben átsuhant az agyán, hogy úgy tűnik, mintha hirtelen minden rejtett, ösztönös vágya megvalósulna… Rékának kicsi, de feszes melle volt, Ádám türelmetlen mozdulattal kikapcsolta a lány melltartóját, rekedt hang tört fel belőle, ahogy megérintette Réka sötétbarna, kicsi mellbimbóját, aztán már mentek is az ágyhoz, húzta, vezette maga után a lányt.

Csókolta, de közben a bugyi pántját próbálta egyre lejjebb húzni, aztán már ott is járt az ujjaival, sürgetően, nem volt képes lassítani, a lány vinnyogásszerű hangokat hallatott, aztán végre elérkezett a pillanat, hogy Ádám ösztönös vágyai beteljesüljenek, már nem volt visszaút, berakja neki keményen, igazi férfi módjára…

Aztán megtörtént.

Korábban csak olvasott ilyesmiről. Anikóval sosem volt efféle problémája, a szakításuk után pedig nem igazán volt szexuális élete, ezért valójában soha nem volt kudarca az ágyban. Vagy, ahogy tudományosabban hívják, merevedési zavara.

Most meg hirtelen, pont a behatolás előtti pillanatokban petyhüdtté vált a farka, holott az elmúlt hetek alatt a legjobb szövetségesévé vált…

Bassza meg, bassza meg, bassza meg.

Ilyen az, amikor nemcsak a farkad zsugorodik össze kicsire, hanem vele együtt te magad is, gondolta Ádám. Az önbecsülésed. Az önbizalmad.

– Semmi gond. – Réka mosolygott, biztatás és rémület is volt a mosolyában. Aztán már teljesen mindegy volt, hogy miként próbál segíteni rajta, Ádám jeges rémülete csak fokozódott, és úgy érezte magát, mint akit szoborba öntöttek. Megmozdulni, de még mosolyogni is nehezen volt képes.

– Majd hívlak – mondta Réka kedvesen – vagy inkább anyáskodva – az ajtóban. Ezt volt képes mondani! „Majd hívlak”… Ez férfiduma, nem? Legalábbis Ádám úgy tudta, hogy ez a két szó kifejezetten a férfiak számára van fenntartva. Kisajátították, az övék, és kész. Egy nő SOSEM használhatja ilyen sorrendbe téve ezt a két szót, amikor elválik egy férfitól! SOHASEM.

Persze hiányzik a fenének, hogy Réka felhívja, nem kell, az a francos tánc sem kell, meg egyáltalán… Hát csak nehogy felhívja! Az ember nem igazán szereti, ha valaki egy rohadt nagy kudarcára emlékezteti.

Később a fürdőszobatükör előtt állt, de nem bírt belenézni. Mi a franc történt vele? Hirtelen támadt egy ötlete. Nem is ötlet, hanem szükség. Ilyesmiről szokott beszámolni Shopper is a segítő oldalon, ez szállja meg a feleségét. Ki kell elégülnie. Mindkettejüknek másképp, persze.

Kiment a nappaliba, elővette a telefonját, és kikeresett belőle egy számot.

– Hogy vagy? Nem érsz rá véletlenül? – kérdezte, amikor a hívott felvette. És elmosolyodott. Bea, a csodás testű és szórakoztató stílusú lány véletlenül éppen ráért.

Ádám lezuhanyozott, majd elővett egy kis dobozkát a fürdőszobai szekrényéből, előhúzta belőle a levél gyógyszert, amiből még sohasem vett be egyetlen szemet sem, de most rárakott a nyelvére egyet, és a fogmosópoharába eresztett vízből gyorsan kortyolt kettőt.

Felöltözött, és már úton is volt. Ugyan felfigyelt rá, hogy az ajtó valahogy ferdének tűnik, de igyekezett nem törődni vele. Katinak, a szomszédasszonyának csak intett, amikor elsietett mellette. Kati valamit utánakiabált, de Ádám vissza sem fordult, hiszen az életéért rohant.

– Mert nem – vonta meg a vállát Lilian. Azt hitte, már túl vannak ezen. De az anyja csak állt az ajtóban, vállát az ajtófélfának vetve, és nézte Liliant. – Mert nem akarom – nyomatékosította újfent.

– A múltkor még akartad.

– Az a múltkor volt. Most meg most van. – Talán életében először szegült ellen nyíltan az anyjának… máskor talán lenyelte volna. De ez egyszer nem. Elege volt már Márkból, Eszterből, a tegnap estéből.

– Nagyon rég nem voltunk nyaralni, és a jövő héten végre elmehetnénk – mondta csendesen az anyja. Lilian majdnem odavetette, hogy valójában sosem voltak sehol, de inkább nem szólt, hanem a körmét bámulta. Nemrég rakott a gyűrűsujjai körmére egy–egy pici ezüst matricát. Remélte, hogy Daninak tetszeni fog. A bal kezén lévő matrica a holdat, a jobbon lévő pedig a napot ábrázolta. Hát igen, kicsit közhelyes, gondolta, de ez volt a legmutatósabb az aluljáróban árusító nő készletében.

– Balatonra elmehetünk – vágta rá hirtelen. – Ott Danihoz is átjárhatok. Béreljük ki a szomszédukban lévő házat.

– Balaton – suttogta az anyja.

– Aliga. Déli part – próbált segíteni neki Lilian. Mintha kétségbeesést olvasott volna le az arcáról. Vagy félelmet?

– Azt hittem, érdekel a tenger…

– Hát nem.

– Vagy a hegyek… városok…

– A Balaton környékén is vannak városok.

– Tehát ragaszkodsz hozzá – mondta a nő beletörődve.

– Ühüm…

– Megbeszélem apáddal. Majd mondd meg, kérlek, hol van pontosan Daniék nyaralója – sóhajtott az anyja.

– Oké. Mindjárt írok neki egy sms–t.

– Ma nem találkoztok?

– De. Megígértem neki, hogy elkísérem vele a tesóját cirkuszba.

Lilian később lement a földszintre, és benyitott az anyja „wellness–szobájába”. Az összes berendezés egy fedeles ágy volt, pont úgy nézett ki, mint egy fekvőszolárium–ágy, és nagyjából ugyanúgy is működött, de ebben az ágyban nem lehetett lebarnulni. Lilian ledobta magáról a sortot és a pólót, és egy szál bugyiban belefeküdt. Benyomta a start gombot, a fénycsövek izzani kezdtek, aztán válogatni kezdett a programok között.

Az óceánt választotta, és hamarosan meg is jelent előtte egy csomó varázslatos zebracsíkos hal, ahogy a tenger mélyén kergetőztek. Nagyon vicces volt. A zenét is bekapcsolta hozzá. Mindig úgy képzelte, hogy a tenger mélyén csend van, de itt nagyon halk bugyogás volt a mélyben. Márk elvégezte a búvártanfolyamot, valami patakban volt a vizsgájuk, és elvileg ő is elvégezhette volna, de a fene akart medencében meg patakban merülni. Figyelte a halakat, most közéjük úszott egy bohóchal, és Lilian elmosolyodott.

Az anyja már számtalanszor elmondta, hogy valójában sokkal modernebb panelek is vannak, amelyek előtt elég napi egy–két percet ülni, de azok „hangulati elem” nélküliek, tehát nem lehet relaxálni bennük. Lilian nem egészen értette, hogy minek kell valakinek relaxálnia, ha amúgy egész nap nem csinál semmit. Az anyja azt is elmagyarázta, hogy a speciális fény, bár az egész testét éri, mégis a szemén kell behatolnia, és ez érdekes módon úgy történik, ha nézi a vetítést.

Az éjjel Toshióról álmodott. Sejtette, hogy azért jelent meg a kedvenc képregényhőse az álmában, mert már annyira, de annyira szerette volna tudni, mi lesz a következő részben… Igazából tűkön ült. Daninak sem merte megmondani, hogy írt Toshio Kainami „szülőatyjának”… egyszerűen nem bírta kivárni a következő rész megjelenését. Dani naponta ellenőrizte az apja iPadjét, de természetesen eredmény nélkül.

– Nézd meg a halakat! – Ennyit mondott Liliannak Toshio, amikor álmában megjelent. Lilian elképzelni sem tudta, miféle halakról lehet szó, aztán erre szavazott. Megnézi az anyja fényágyában a halakat.

Elég uncsi volt ez az egész, talán egy kicsit bele is aludt, arra ébredt, hogy a kijelzőn lila–fehér csíkos halak úszkálnak. Aztán beúszott a képbe egy nagy, világos hal, körülötte ficánkoltak a kicsinyei. Megmozdult valami a távolban, Lilian csak egy sötét villanást látott, mire a nagy hal kitátotta a száját, és a kicsinyei szépen mind beleúsztak. Vagyis majdnem mind. Egyikük kint maradt, és halálos nyugalommal úszott tovább az anyja szája mellett, mintha élvezné, hogy most kettesben maradtak. Az anyja odafordult felé, a lánynak úgy tűnt, mintha mondana is neki valamit a szemével. A kis hal nagyon viccesen párszor kitátotta a száját, mintha feleselne az anyjával, egyszer tüntetően el is úszott előle, de a sötét árny ismét megjelent a kép szélén, és most mintha a kis hal felé kapott volna. Nem ér, gondolta a lány, ha itt gyilkolásszák egymást a halak, akkor ez a helyzet nem szólhat a pihenésről meg relaxálásról… De az anyahal gyorsabb volt. Megrázta magát, és a szürke árny visszavonult. Az anyahal várt, a kis hal kicsit még jobban eltávolodott tőle. Aztán egyszer csak visszatértek a lila–fehér csíkos halak, és a kicsi ijedten keresni kezdte az anyját. Csupa idegen vette körül. Végül valahogy átvergődött rajtuk, és gyorsan odament a közelben várakozó anyjához. A szürke nagy hal újra megvillant, ezúttal sokkal közelebb volt. Az anyahal éppen csak kinyitotta a száját, hogy a kicsinyei ne úszhassanak ki, de elegendő helyet biztosítson kalandozó kicsinyének a visszatérésre. A kis hal, mielőtt a nagy szürke elérte volna, gyorsan becsusszant az anyja szájába. Aztán jött egy gyönyörű sárga hal, mintha szemezni akart volna a lánnyal. Lilian elmosolyodott. Hülye egy szórakozás itt feküdni, meg fényt szívni, főleg nyáron, de most már látta a halakat, úgyhogy mehet a dolgára. Megtette, amit Toshio az álmában tanácsolt neki, és ennyi.

– Ne engedjétek el a kezét! Ne vegyetek neki fagyit, mert megfájdul a torka. Vigyétek el a legótraktort, legalább ezt a kicsit, hogy legyen mivel vigasztalódnia – sorolta Heni néni aggódó arckifejezéssel. Lilian igyekezett nem grimaszolni, a küszöböt vizsgálta elmélyülten, és bólogatott. – Nehogy elveszítsétek! Te pedig – fordult Barnihoz – mindig fogd a bátyád kezét, rendben? Nem akartok mégis inkább itthon játszani vele? Menjetek ki a kertbe, bújócskázzatok… Nem szokott buszon utazni, nehogy elkeveredjen tőletek vagy a busz alá essen felszálláskor…

– Na indulás – lépett oda végszóra Dani, és elkapta az öccse kezét.

Csak az utcán engedtek fel. Egyszerre kezdtek röhögni Danival, és Barni velük kacarászott. Lilian el sem akarta hinni, hogy Heni néni ilyen nehezen engedte el velük a kicsit.

– Te nem mondtad meg nekik, hogy velünk buszozik már évek óta? Jobban ismeri a buszok útvonalát, mint mi – vigyorgott a lány Danira. – Mit kamuztál, amikor felfedeztettük vele a várost?

– Hogy a játszótérre meg játszóházba vittük. Minek idegesítsem fel anyámat? – vonta meg a vállát a fiú.

– Hát igen. Ha nem beszél, legalább ezt sem mondja el.

– Most ezt miért mondod?

– Hát csak úgy. Legalább nem kell magyarázkodni.

– Azért jobb lenne, ha beszélne.

– Okés. Majd fog. Na húzzunk bele, mert elkésünk.

A kisfiú majdnem futólépésben ment közöttük, és közben ott volt a várakozó, boldog mosoly az arcán.

Lilian még sosem látott vándorcirkuszt, de pontosan így képzelte el: lakókocsik állnak a kifeszített sátor mögött, meg egy nagy kamion, a cirkusz nevének cirkalmas, színes felirata díszeleg rajta, és a sátor bejárata előtt két póniló várta a gyerekeket. Kétszáz forintért fotózkodni is lehetett vele, ötszázért pedig lehetett tenni rajta egy kört.

– Van öt kilód? – súgta Lilian Dani fülébe.

– Pont annyi marad, miután kifizetjük a belépőket.

– Nem baj, van nálam is valamennyi.

– És?

– Fizesd be Barnit.

– És ha leesik?

– Már miért esne le? A többi gyerek sem esik le.

– Igen, de anyám megöl, ha…

– Basszus, Dani, ez csak egy póniló, nem valami megvadult csődör.

– Okés.

Barnit egy tagbaszakadt férfi ültette fel a pónira, izompólót viselt, és rákacsintott Lilianra, aki rezzenéstelen tekintettel nézett vissza rá. Barni először félve szorította a bátyja karját, majd óvatosan megfogta a kezébe adott szárat, és amikor a póni elindult, felkacagott. Lilian lefotózta őt a lovon, aztán nekitámaszkodott a sátor mellett magasodó póznának.

A pénztár felől egy idős férfi érkezett furcsa szerelésben: civil ruhában, farmernadrágban és ingben volt, de strandpapucsban csattogott. A lány rámeredt a fekete, lábujjközös papucsra, aztán szép lassan végigsiklott a tekintete a férfin. Barázdált volt az arca, ősz a haja, erősnek és szikárnak tűnt. Amikor a férfi észrevette, hogy a lány őt figyeli, odamosolygott. De az is lehet, hogy a szája nem mosolygott, csak a szeme? Lilian furcsán érezte magát. Nem tudta eldönteni, hogy csak képzeli–e azt a mosolyt, de mire eldönthette volna, Barniék már meg is jöttek a pónilovaglásból. Lilian gyorsan lőtt róluk néhány képet, és amikor visszanézett, az ősz hajú férfi már nem volt sehol.

Lassan szivárgott a közönség, ők is bementek, hogy az első sorban kapjanak helyet. Barni izgatottan nézelődött, hol a közönség soraiban ülő gyerekeket, hol pedig a porondot pásztázta a tekintetével.

– Cirkusz lesz. Jön majd a bohóc – súgta a fülébe a lány, mire a kisfiú felkacagott. – Semmi baj a hallásával – nézett Lilian Danira.

– Ezt eddig is tudtuk – vonta meg a vállát a fiú.

Aztán trombiták szólaltak meg, és dobpergés következett. Elkezdődött a műsor.

Pónilovas show–val indult az előadás, Barni kacagott, aztán pohárzsonglőrködés következett, majd később jött egy piros cipős, fekete kalapos bohóc csíkos pólóban, és a kisfiú néma csendben, szájtátva figyelte, ahogy a bohóc először meg–megbotlott a saját lábában, majd megérkezett a színpadra egy szamár is. A bohóc feltett a szamárnak néhány kérdést, az állat mindenre bólogatott, a gyerekek visítva nevettek a nézőtéren. Lilian és Dani összenézett, és elröhögték magukat. Benne volt a tekintetükben, hogy ez az egész mennyire gáz, de közben mégis jól érezték magukat, ráadásul Dani öccsének arcáról le sem lehetett volna törölni a mosolyt.

Amikor bejöttek az oroszlánok, és Lilian meglátta az idomárt, aki korábban a bejáratnál jött vele szembe, szaporábban kezdte szedni a levegőt. Az idős férfi a bejárattól… idomár… oroszlánok… Most először gondolt arra, hogy ők talán nem véletlenül vannak itt.

– Az idomár – dünnyögte Daninak.

– Aha.

– A Kainami–mangából.

– Nem, Pestlőrincről, az életből. A valóságból, tudod?

– Akkor is. Nem véletlen.

– Ühüm. – Dani gyorsan áthajolt Barni fölött, és váratlanul, finoman szájon csókolta a lányt. – Higgadj le – súgta.

Lilian leizzadt, mire a szám véget ért. Biztos volt benne, hogy nem véletlenül jelent meg egy idomár – ráadásul oroszlánidomár! – éppen most az életükben. Nem véletlen, hogy Dani is ott van vele. Ez az egész olyan, mintha belekerültek volna a mangába. Vagy mintha az ő történetük egy manga lenne a mangában. Hirtelen kedve támadt megbeszélni ezt az egészet az optikussal, aki annyira érzékletesen mondta el neki, hogy szerinte milyen a jó olvasmány. Kíváncsi lett volna rá, vajon az mit gondol erről az egészről. Kicsit persze elment a kedve, amikor rájött, hogy valószínűleg színt kellene vallania az optikusnak: áthozta őt is ebbe a párhuzamos világba, ami vagy létezik, vagy nem, mindenesetre ők valószínűleg ott vannak.

Aztán jött még egy–két szám – Barni figyelme nem lanyhult, holott azt gondolták, hogy hamar ki fogja fárasztani a cirkusz –, majd megjelent egy furcsa, térdig érő kabátos ember, a bűvész. Liliant kirázta a hideg, mert a férfi olyan maszkot viselt, ami kifejezéstelen gumiarcot kölcsönzött neki. A bűvész kendőket húzott elő egy dobozból, majd eltüntette őket a kabátujjában, hogy aztán egymásba csomózva húzza elő őket. Bemutatott még néhány trükköt, aztán a gyerekekhez fordult:

– Na gyerekek, ki segítene nekem? – Körbe–körbe sétált a porond szélén, és figyelte, kik jelentkeznek. – Három segítőre van szükségem.

Barni kikerekedett szemmel figyelte, Lilian szerint észre sem vette, hogy körülötte mennyien jelentkeznek kiabálva, szemét a bűvészre szegezte, és szégyellősen mosolygott. A bűvész kiválasztott egy kislányt. Aztán tovább keresgélt. Még egy kislány. Közeledett feléjük. Lilian érezte, ahogy gyorsul a pulzusa. Ne, kérte magában, csak ne Barnit! Nem fog tudni megszólalni! Szuggerálta a bűvészt a szemével, reménykedett, hogy megérzi, eljut hozzá a kimondatlan kérése. Egy pillanatra találkozott is a szemük, Lilian látta a nagyon is emberi szem villanását a gumimaszk alól, aztán a bűvész ránézett Barnira. Hosszan nézte, vagy csak Liliannak tűnt úgy, mintha hosszú lett volna az a pillanat, aztán felemelte a mutatóujját, és Barnira szegezte.

– Te. – Ennyit mondott a mikrofonba. Lilian levegőt venni is elfelejtett. Danira nézett, és látta, hogy a fiú is tanácstalan. A lány megfogta Barni kezét, de a kisfiú kihúzta a szorításából a tenyerét, és már jött is feléjük a bűvész. A kisfiú felállt, és mielőtt Lilian bármit is mondhatott volna, a bűvész megfogta Barni kezét, majd átemelte őt a korláton.

– Barninak hívják – mondta Dani, aztán egyikük sem szólt többet. Lilian érezte, hogy hideg izzadság lepi el a testét, a tenyerét. Nem égethetik le mindenki előtt Barnit azzal, hogy nem beszél. Ez nem történhet meg ennyi ember előtt. Mennyire hülye volt, hogy belement, hogy az első sorba üljenek!

A bűvész visszanézett rájuk, és Lilian esküdni mert volna rá, hogy igyekszik megnyugtatni őket a tekintetével.

– Baszki – súgta Daninak. – Remélem, nem próbál beszélgetni vele.

Dani nem válaszolt. A férfi középre ment a gyerekekkel, közben bemutatta őket. A két lány megmondta a nevét a mikrofonban, Barniét pedig a bűvész maga mondta. Nem dugta az orra alá a mikrofont. Lilian a homlokát ráncolta.

A műsorszám azzal indult, hogy a gyerekeknek a bűvész kabátjából elő kellett húzniuk egy szalagot, ami sosem ért véget. Mindenki nevetett, amikor már több méter szalagot tekertek le. Bejött a bűvész segédje, egy nő, és vele egy kiskutya. A gyerekeknek a kutyát kellett volna berakniuk egy kosárba, aki mindig elszaladt. Végül Barnit megvárta, és a kisfiú óvatosan magához ölelte.

– Gyerünk, Barni, tedd a kosárba! – mondta a bűvész, miközben biztatta őt a közönség, és Barni teljesítette a feladatot. Azonban a kutya nyomban nyúllá változott. – Barni, ügyes voltál, nagy tapsot kérünk!

Lilian vörösre tapsolta a tenyerét. Nem azért tapsolt, mert a kutya nyúllá, majd galambbá változott, hanem mert Barni részese lehetett a csodának.

Következett még néhány kártyás bűvésztrükk, mialatt feltűnt a lánynak, hogy a bűvész sosem tartotta a mikrofont Barni elé. Mintha csak tudta volna, hogy mi a helyzet. A végén odavezette a gyerekeket a helyükre, utolsóként Barnit. Mielőtt eleresztette volna a kezét, lehajolt hozzá, és halkan sutyorgott valamit a fülébe. A kisfiú komolyan ránézett.

Lilian úgy érezte, most valami történt. Ez a néhány másodperc olyan volt, mintha nem tombolt volna körülöttük a közönség, mintha egy fényes gömb szállt volna a bűvészre és Barnira, és finoman beburkolta volna őket.

Aztán a bűvész átemelte a korláton a fiút, és Lilian lába előtt rakta le. A lány nézte a gumiálarcot, nézte a fekete tussal körülrajzolt szemet, azon gondolkozott, honnan lehet olyan ismerős.

Már kifelé mentek, amikor a lány rájött az összefüggésre. Meglátta a sátor előtt az idomárt, egy nővel beszélgetve ment hátra, a lezárt területre, de valamiért visszafordult. A férfi arcán nyomot hagyott a gumimaszk, és ki volt húzva a szeme fekete ceruzával. Ő volt a bűvész is! Lilian szíve szaporán vert, amikor erre rájött. A férfi felemelte a kezét, mintha észrevette volna őket, legalábbis a lány szerint nekik intett. Visszaintegetett, és látta, hogy a férfi a lakóautó mellől figyelmesen nézi őket.

Lilian nem tudta, mit kezdjen ezzel a helyzettel. Érezte, hogy oda kellett volna mennie, valamit kérdeznie kellett volna az idomártól. De hogy mit, azt maga sem tudta.

– Vicces volt – mondta Dani már a buszon, és magához húzta Liliant. – Én még sosem voltam vándorcirkuszban.

– Én sem.

– Jól nézel ki ma is.

– Köszi – Lilian végignézett az aznapi szerkóján. Pink felsőt viselt sárga miniszoknyával, aminek a derekáról szintén sárga, függönyszerű, átlátszó csipke lógott le egészen a bokájáig. Magas szárú tornacipő volt a lábán. – Kicsit durva ez a színösszeállítás, de valahogy… megkedveltem a vad színeket.

– Látom. Nemrég még a fekete meg a sötétkék volt a menő nálad.

– Aztán valami történt. Lehet, hogy ebben a párhuzamos világban…

– Na jó. Itt vagyunk, a normális világban.

– Ühüm.

– És itt minden tök jó, nem? – Dani nem törődött azzal, hogy látják, hogy mellette áll a tesója, megcsókolta Liliant.

A Kökin leszálltak, és a metró felé indultak. Fogták egymás kezét, és Lilian másik kezébe Barni kapaszkodott. A lépcső előtt Barni megállt.

– Szeretem a bűvészt – mondta.

– Aha, jó fej volt – vetette oda Dani, aztán megrökönyödve megállt. Csak másodpercnyi késéssel tudatosult benne, hogy mi történt. Lilian tágra nyílt szemmel szuggerálta Danit, nem mert a kisfiúra nézni, nehogy elrontsa a pillanatot. Barni megszólalt! Helyesen ragozott, és teljesen érthető volt a kiejtése.

– A bűvész volt… az oroszlánidomár is – dadogott a lány, nem tudva, hogy ilyenkor mit is kell mondani.

– Nem. A bűvész a bűvész – felelte a kisfiú. Mintha mindig is beszélt volna. Lilian aznap már harmadjára izzadt le, és gondolatok cikáztak a fejében. Megdicsérjék Barnit? Vagy tegyenek úgy, mintha teljesen normális lenne, hogy beszélni kezdett? És mit jelent ez az egész? A bűvész–idomár, azzal a különös pillantással, amit a bejáratnál Lilianra vetett, aztán ahogy súgott valamit Barninak… Miért pont őt választotta ki? Miért nem kérdezett tőle semmit a porondon, holott a többi gyereket kérdezte? Mi történt valójában?

– Barni, mit mondott neked a bűvész, amikor visszakísért hozzánk? Mit súgott a füledbe? – kérdezte Dani. Sápadt volt az arca, és szinte égetett a pillantása. Lilian sejtette, hogy ugyanazok a kérdések foglalkoztatják, mint őt.

– Nem tudom. – A kisfiú vállat vont. – Menjünk metrózni.

Hazafelé úgy beszélgettek, mintha ez Barnival mindennapos lenne. Barni kérte őket, hogy legközelebb vigyék el lovagolni. A cirkuszról szőtték a szót egészen a Deák térig, ott Lilian elbúcsúzott tőlük – bár Dani felajánlotta, hogy hazakísérik, de a lány nemet mondott.

– Hívj majd, hogy mi történt – búcsúzott Danitól.

– Vigyázz magadra!

– Oké – intett Lilian. – Szia, Barni.

– Gyere holnap – vigyorgott a kissrác, és Lilian visszamosolygott rá.

Most először érzett egy kis félelmet is. Átjutottak, most már biztos volt benne. De az ajtó eltűnt, és ha hihetnek a mangának, akkor most… most jönnek a bajok. Most majd a félelmeik válnak valóra. Arra gondolt, hogy vajon mitől is félne. Aztán hirtelen rájött. Hát attól fél, csakis attól, hogy ami most jó, az majd elromlik. Nem is a fénylány elvesztésétől félt, hanem attól, hogy Danit elveszítheti.

– És akkor… meséld el végre, hogy mi történt! – követelte anyu. Tegnap érkezés után, amikor a konyhaasztalra sorakoztattam az újonnan megjelent könyveinket, megjegyeztem, hogy mesélek majd egy sztorit Nóráról. Az egész családom imádta a Nóráról szóló történeteket, de tegnap kimentettem magam azzal, hogy fáradt vagyok és fáj a fejem. Ráadásul ott volt Andriska is, akinek talán nem kellene efféle sztorikat hallania; ha úgyis hazudós, akkor legalább ne én taszítsam a mélybe a morális lejtőn, amin már – anyu szerint – így is elindult. – Addig meséld el, amíg nem jelentkezik a féltestvéretek – sziszegte. Jaj, ne, gondoltam. Ez így egy kicsit sok nekem. Még csak szombat reggel volt, és máris a nyakamba kaptam az egész családot, súlyosbítva Andriskával, és várható még Ákos is. Utóbbi miatt egy jó kis balhé van kilátásban, ha anyu éppen elemében lesz.

– Az történt – sóhajtottam megadóan –, hogy tegnap az irodában éppen előadást tartott nekünk Nóra arról, hogy hogyan kellene gyorsabban és hatékonyabban dolgoznunk…

– Miben volt? – vágott közbe a húgom. Elvigyorodtam.

– Most egészen hétköznapi ruhát viselt, mármint a saját öltözködési stílusához képest: egy sötét vászonruhát, a nyakánál olyan… fura faragvánnyal.

– Ezt hogy érted? Szobrot viselt a nyakában?

– Mondjuk olyasmi volt, mint a nádból kézimunkázott dolgok.

– Jesszusom, Anna, te nem tudsz normálisan beszélni? – háborodott fel anyám. – Mi az, hogy nádból kézimunkázott dolgok? Nádfotel? Vagy mi a jó ég?

– Hát valami nádfonat.

– Fonat jellege volt?

– Úristen, nem tudom. Olyan volt, mint egy vékony nád, ez ölelte körbe a nyakát, de a ruha része volt; értitek?

– Nem – ingatta anyu lemondóan a fejét. – De mindegy, folytasd. Hacsak nem lesz ennek a nádfonatnak később még jelentősége.

– De lesz – mondtam.

– Ettől féltem – szomorodott el anyu. – Ha már nem tudsz rendesen leírni egy tárgyat, nem fotóztad le véletlenül?

– Nem, de nem ez a sztori leglényegesebb része. – Eldöntöttem, hogy nem hagyom magam kizökkenteni. – Szóval Nóra ott állt a szobánk közepén, mi ültünk az asztalunknál: Erika, Gabriel, ott volt még Vadász és Rajka Kata is. És persze én. Ültünk és bólogattunk, ő meg mondta a magáét, hogy ki miért és miben nem hatékony. És aztán… hangokat hallottunk a bejárat felől – nevettem el magam, ahogy visszaemlékeztem. – Megszólalt Nóra mobilja, és bár szinte sosem veszi fel, most mégis érezte, hogy jobb, ha fogadja a hívást. Valószínűleg a recepciós szólt neki, hogy keresi egy megvadult fordító. Aztán már hallottuk is, hogy a folyosón azt ismételgeti egy férfi, hogy már hónapok óta tartozik neki bizonyos fordítások árával a kiadó.

– De te, ugye kapsz fizetést? – kérdezte anyu.

– Igen. Ha pár nap késéssel is, de meg szoktam kapni.

– Na jól van. Azért csak nézz körül. Hátha máshol is akad ilyen állás… ahol mondjuk nem adnak ki szakácskönyveket, hanem csak regényeket. Meg celebizéket…

– Anyu, ne akard megölni az agysejtjeidet celebkönyvekkel – nézett rá szigorúan Angi. – Mondd már tovább! – fordult hozzám.

– Amikor Nóra megtudta, mi a helyzet, kinyitotta a szekrényünket, és megpróbált belemenekülni. Igen ám, de tele volt papírokkal, és nem fért be.

– Uramisten, ezt nem hiszem el. Egy felnőtt nő?! – hüledezett anyu.

– A főnököd nagyon vicces. Ő lesz a példaképem – szólt közbe Andriska, aki egészen idáig a mobiljával fotózgatta saját magát.

– Egy frászt, kisfiam! – Anyu idegesen förmedt rá. – Legyen a példaképed inkább egy… normális ember. Mondjuk az egyik tanárod.

– Az uncsi.

– Neked Angi uncsi? Ő is tanár… lesz.

– Nem is úgy néz ki, mint egy tanár – hökkent meg Andriska. – Persze még megbukhat, vagy választhat másik szakmát. Lehetnél például rúdtáncos. Az nehéz, de bele lehet jönni, és világversenyeket is nyerhetsz vele.

– Nyugalom – mosolygott a húgom. – Hadd mesélje már tovább a történetet Anna!

Mire a fordító berontott hozzánk, Nóra már az íróasztalom alatt, pontosabban a lábamnál gubbasztott. Annyira kellett röhögnöm, hogy nem bírtam megszólalni.

– Hol van? – kérdezte köszönés helyett.

– Jó reggelt kívánok – próbálta illemre tanítani Erika, engem meg változatlanul rázott a röhögés. Ez volt az első alkalom, hogy röhögni tudtam, azóta… azóta, hogy Levente elment. Csak akkor szedtem össze magam, amikor Nóra lentről megrántotta a lábamat. Nyilván tudta, hogy nem az idegességtől kaptam görcsöt, és nem azért rángatózott még a lábam is.

– Javaslom, hogy tájékoztassátok: vagy kifizeti a számláimat, vagy sajtótájékoztatót tartok, ahol mindent kipakolok. És ne mondjátok, hogy ezzel elvágom magam a szakmában, és többé nem kapok munkát. Akkor majd jogi szirszarokat fogok fordítani, és végre nyugalmam lesz! Legalább tudok majd enni adni a családomnak!

Hallgattunk. Én a monitoromat néztem, mintha csak valami sürgős munkám lett volna. (Az igazság az, hogy volt is, de úgysem tudtam volna arra koncentrálni ebben a helyzetben.)

– Hol van a pénzügyes? – kérdezte hirtelen a férfi. Megmozdultam, majdnem rámutattam a szobájára, de Nóra belemélyesztette a körmét a bokámba. Feljajdultam.

– Mi van? – kérdezte Gabriel.

– Ööö… – újabb csípés a bokámon. – Azt hiszem, kijött a csípésallergiám.

– Micsoda?

– Hát a csípésallergia. Nagyon veszélyes. Be kell vennem egy kalciumtablettát. – Gőzöm sem volt, honnan veszem ezt a hülyeséget, de azonnal el akartam hagyni a szobát. Azonban Nóra rákulcsolta a kezét a bokámra, lehetetlenné téve, hogy felálljak.

– Jól van, mondjátok meg neki, hogy legközelebb majd az újságokból hall rólam. Huszonnégy órát adok – közölte a fordító, aztán sarkon fordult, és kiment. Hallottuk, hogy a recepció ajtaja nagyot dörrenve becsapódik, de Nóra még nem jött elő. Már nem fogta a bokámat. Csendben ültünk, aztán pár perc múlva Nóra elegánsan kibújt az asztalom alól. Amikor megláttam, hogy vérzik a nyaka, nem tudtam: együttérző képet vágjak–e, vagy nevethetek. Végül biztonságosabbnak tartottam, ha együttérzést lát az arcomon. Hogy mitől vérzett a nyaka? A bujkálás közben a nádfonatbigyó kettétört a gégéjénél, és a hegyes részével felsértette Nóra nyakán a bőrt. Erika nyújtott elsősegélyt, és mindannyian igyekeztünk uralni az arcvonásainkat.

– Mit képzel ez magáról?! – hörögte Nóra, amikor túlvolt az elsősegélyen. – Egyszer és mindenkorra befejeztük a közös munkát – közölte, és a győztesek mosolyát erőltette magára. (Azért hallottuk, hogy a folyosón szólt Tardainak, hogy intézkedjen a számla ügyében, aztán kiosztotta a recepcióst, hogy soha többé ne nyisson ajtót engedély nélkül senkinek.)

– Be fog kékülni a bokám – fejeztem be a sztorit.

– Nagyon durva – így anyám. – Nem lennék meglepve, ha felbukkanna az ő férje is a csoportban… mármint abban a netes csoportban. Nem tudom, van–e olyan, hogy bujkálásfüggő valaki, de ha igen, akkor a főnöknőd férjének, mint a szenvedélybeteg családtagjának jelentkeznie kell a csoportban.

– Anyu, szerintem inkább az a durva, amit csinálsz ezzel a netes csoporttal – közölte Angi. Én már nem vártam meg a beszélgetés végét, hanem elvonultam, hogy az egykori, Angival közös fürdőszobánkban megszabadítsam a lábamat a szőrtől, ahogy két éjszakával korábban Levente tanácsolta.

Az utóbbi időben azért is vagyok viszonylag jól – a korábbihoz képest tényleg sokkal jobban –, mert Levente nagyon is kézzelfoghatóan megjelenik nálam éjszakánként. Ilyenkor elmesélem neki a napomat, vagyis inkább csak belekezdek, mert valahonnan tudja, hogy mi történt velem napközben. Jókat kuncogunk Nóra dolgain, aztán elmeséltem neki Erikát, mondta, hogy nincs min csodálkoznom. A cirkuszról is beszéltem.

– Örülök, hogy megtaláltad Taylor Misit – mondta.

– Valójában te vagy az oroszlán, igaz?

– Nem. – A fejét rázta, és én hittem neki.

– Hülyeség volt bemennem a ketrecbe?

– Igen. Az volt.

– Misi nem akart megölni.

– Nem. De azért ne mászkálj oroszlánok között, Anna.

– Hanem? Mit csináljak, amikor nem vagy velem?

– Például szőrtelenítsd a lábad.

– Hogy jön ez ide?

– Régen mindig azt mondtad, ha nem szőrtelenítettél, hogy már lassan copfba lehet fonni a lábadon a szőrt. Most is.

– Úristen, de szemtelen vagy. – Mosolyogtam, ahogy visszaemlékeztem, mennyire utálta, amikor bejelentettem neki, hogy most azért nem jöhet be a fürdőszobába, mert lábepilálás zajlik, ami nem valami izgató látvány egy férfinak.

– Adj egy kicsit magadra.

– Jaj, ne már! Úgyis csak hálócuccban látsz. Vagy levetkőzzem?

– Ne.

Pedig egész jó ötletnek tűnt.

– Miért nem jössz napközben? Miért csak éjszaka jössz el hozzám?

– Veled vagyok nappal is.

– Nem igaz. Sosem látlak.

– Akkor is.

– Eljössz Siófokra? Hazamegyek Angival hétvégére.

– Mondom, hogy veled vagyok.

– De látni foglak?

– Nem tudom.

– Sokkal elviselhetőbb az életem, amióta visszajársz hozzám.

Hallgatott, majd magához ölelt. Szerettem volna, ha szeretkezünk, ahogy régen… de hirtelen elálmosodtam, alig tudtam nyitva tartani a szemem, és mire felébredtem, már reggel volt. A kölnijének illatát azonban otthagyta a párnámon és az ágyneműmön.

Az elmúlt éjjel nem jött, vagy talán csak átaludtam az érkezését. De biztosan jönni fog.

Bevonultam a fürdőbe a kis masinámmal, és azon tűnődtem, hogy vajon normális–e ez az egész. Normális vagyok–e még? Nem járhat hozzám vissza a meghalt szerelmem, ez nem a valóság. Ugyanakkor minden éjjel látom, és azt is tudom, hogy szeretném, ha ez mindig így lenne.

Mire szőrtelen lábbal visszaballagtam a konyhába, ahol minden fontos esemény zajlott, mióta csak az eszemet tudom, addigra a családom kivonult a teraszra. Kinéztem a konyhaablakon, és láttam, hogy épp most kezdenek neki a közös reggelinek. Gyerekkorom reggelijeit idézte a kínálat: vajas kenyér, házi kolbász, retek, zöldpaprika és kakaós kalács vajjal és mézzel. Meg persze tejeskávé. Jesszusom, most éreztem át igazán, hogy tényleg hazaértem. Ez a reggeli egy kicsit gyógyít. Visszavisz abba az időbe, amikor semmi, de semmi bajom nem volt. Amikor még azt hittem, hogy az élet csupa kakaós kalács és kacagás.

Végignéztem rajtuk. Úgy láttam őket, mint egy idegen. Apu megőszült, kis pocakot eresztett, de klasszul lebarnult, és jól állt neki a napszemüveg, amit a húgomtól kapott karácsonyra. Pedig akkor azt mondta, hogy soha nem fogja felvenni. Angi ugyanis egy pilótaszemüveget ajándékozott neki, amin foncsorozott volt az üveg, és a szüleim egybehangzó véleménye szerint ez túl fiatalos apunak.

Ott ült vele szemben, nekem félig háttal anyu, mosolyogva, frissen festett, pirosas–feketés hajjal. Ő ismeretlen okból a hennában bízik, ami az ősz tincseit pirosra színezi, és hiába mondjuk neki, hogy álljon át normális hajfestékre.

– De cuki!

– Imádni való…

– Kis szaros…

– Megzabállak, te!

Arra gondoltam, hogy valamelyik szomszéd áthozta a gyerekét. Nem nagyon volt kedvem egy gyerekkel gügyögni, de azért kikukucskáltam az ajtón. A teraszon a családom egy kiskutyát dögönyözött.

– Gyere csak, Anna! – kiáltott fel anyu, amikor meglátott.

– Hagyd! – közölte apu, aki állítólag hajnalban lent volt a Balatonon pecázni. Apu olyan pecás, aki még nemigen fogott halat, szerintem irtózik is tőlük, szóval elég nagy lehet a baj, ha már lemegy horgászni. – Mondta már vagy ezerszer, hogy nem kell neki kutya.

– Márpedig ez itt Rozi, a kutyusod – közölte anyám, és az arcához emelt egy vörösesbarna kis gombócot. A gombóc testéhez képest egész nagy feje volt, puha szőre, formás tappancsa. Meleg barna szemmel nézett rám, közben a családunk kedvence, a tizenkét éves Bogyó szemrehányó pillantást vetett a többiekre, és leült a lábfejemre. Meglehetősen utálta, ami történik. Hogy egy nagy fejű, vinnyogó, szaros kölyök vonja magára a családom érdeklődését. Meg persze én, mert mindannyian engem figyeltek.

– Hát nekem nem kell kutya – vontam meg a vállam, tüntetőleg lehajoltam, és elkezdtem Bogyó fülét vakargatni. Anyu kezében a kis idióta cérnahangon csaholni kezdett. Szándékosan nem néztem oda.

– Szerintem a te eseted meglehetősen speciális – mondta Andriska váratlanul. – Mindenki segíteni akar rajtad, persze engem leszámítva.

Sötéten néztem rá, és fixírozni kezdtem a pattanásait, csak hogy adott esetben visszavághassak valamivel, még ha nagyon ízléstelen is ilyesmivel visszavágni, de közben közeledett a bátyám a szomszéd kertből. Ezt onnan tudtam, hogy anyu suttogni kezdett:

– Jön a gyerek. Úgy csinál, mintha minden rendben lenne náluk, de persze nincs – közölte, majd hozzátette: – Ma fogom megmondani neki, hogy befizettem arra a művészeti kurzusra.

– Hahh, itt mindenkinek megmondják, mit csináljon! – Andriska felkiáltott, és talán gúnyosan kacagott is, talán csak csodálkozott, mindenesetre közben a saját pattanásait fotózta a mobiljával. Amikor egy–egy fotót elkészített, megnyitotta a telefon galériáját, és kinagyította a képet, úgy nézegette.

– Na helló – Attila felcsattogott a lépcsőn, egyenesen hozzám lépett, és adott két puszit. – Mit szólsz hozzájuk? – hajolt a fülemhez, hogy más ne hallja. – Mindent a kezükbe akarnak venni.

Biztos voltam benne, hogy a többes szám valójában csak anyura vonatkozik, és sajnálkozó képet vágtam, mert elképzeltem, hogy a bátyám most szembesül a ténnyel, hogy művészeti táborba kell mennie, és drámagyakorlatokon vagy mi a fenén vesz majd részt.

– Aha, de megszoktuk – dünnyögtem.

– Majd beszélni akarok veled – súgta. – Négyszemközt.

Na, ez meg mi akar lenni? Mit akarhat tőlem a tesóm? Amikor utoljára beszélni akart velem, hatodikos voltam és igazgatói intőt kaptam, mert lógtam egy napot a suliból, és sajnálatos módon lebuktam, amikor az igazgatóm feleségével együtt fürödtem a szabad strandon. A bátyám pedig úgy érezte, eljött a nevelés ideje, az idősebb jogán majd ő megmondja, hogy mit tegyek.

Mire megkérdeztem volna Attilától, hogy mit akar, anyu odasettenkedett hozzánk, karjában a kiskutyával. Nagyon bájos feje volt, óriási, barna szeme, a nyelve kicsit kilógott a szájából, és ahogy anyu karjára helyezte a fejét, meggyűrődött a kis pofája. Mindezt persze csak a szemem sarkából láttam, mert a világért se néztem volna rá nyíltan.

– Ma lemegyünk strandolni – jelentette be anyám. – Az egész család! Nem bánom, hogy megszűnt az a zajos hely. – A Beach House–ra célzott. – Átmegyünk az Ezüstpartra. Mindannyian. És piknikezni fogunk, mint azok a családok azokban a filmekben.

Nem adott tájékoztatást arról, hogy milyen családok és milyen filmekben, mindenesetre összenéztünk Attilával és Angival. Emlékezetesnek ígérkezett ez a nap.

Lilian fel volt dobva. Hirtelen úgy érezte, hogy valakinek el kell mesélnie azt, ami történt, de sejtette, hogy a családját nem érdekelné különösebben, hogy Barni megszólalt. Valakinek akkor is el kell mesélnie, ha törik, ha szakad. Hirtelen az optikus jutott eszébe. De hát ki tudja, nyitva tart–e szombaton, ráadásul este hétkor… Egy próbát megér. A Nyugatinál leszállt a metróról, és odaslattyogott a villamosmegállóba. Nem igazán bízott benne, hogy sikerrel jár. És tényleg, az optikán le volt eresztve a vasrács. Hát persze.

Ez nem jött össze. Felszállt egy, a Moszkva felé tartó villamosra, aztán átszállt egy buszra. Amikor már az utcájukban ballagott, valaki utánaszólt.

– Lili! Hé, Lili!

Csak rutinból fordult meg, mert egy ideje elhatározta, hogy nem fog hallgatni a Lilire – legfeljebb a suliban –, csak a Lilianra. Megeresztett egy mosolyt, amikor meglátta Bálintot, a tesója osztálytársát. Már megint egy fura szabású farmerben volt: olyan csípőnadrágban, ami kicsit trottyos az ölénél, lefelé egyre szűkül, és a bokájára teljesen rásimult. A srác szeme olyan fura volt, mintha az egészet a pupillája uralta volna.

– Helló – mondta, és nem tudta eldönteni, vajon megálljon–e, de Bálint mellé szegődött.

– Pont tőletek jövök.

– Tényleg?

– Márkhoz mentem, de nincs otthon. Nem veszi fel a telóját sem. Biztos moziban van.

– Aha.

– A szüleid sem engedtek be, pedig gondoltam, megvárom. Akarok neki mutatni egy alkalmazást a telómon.

– De hogyhogy nem engedtek be?

– Csöngettem, de senki se nyitott ajtót.

– Hát… – Ez Lilian számára nem volt annyira különös. Most, hogy az anyja láthatóan jobb állapotba került – Lilian látott nála a napokban pár forgatókönyvet, az is lehet, hogy hamarosan újra elvállal egy filmszerepet –, az apja többször említette, hogy „meg kellene mutatnia magát egy–két eseményen”. Ki tudja, hátha ma is van egy ilyen esemény. – Akkor ez pech – nyögte ki végül.

– Gondoltam, hogy megvárom Márkot a házatok előtt.

– Ó. – Erre mi a fenét mondjon? – Fogalmam sincs, mikor ér haza.

– Elkísérlek, rendben?

– Ühümm… – Igazából persze azt akarta mondani, hogy hazasétál innen; minek kísérgetné őt ez a srác, akivel még csak közös témájuk sincs? Közben az is nyomasztotta, amit Márk mondott neki még korábban. Hogy bejön Bálintnak. Ez olyan… kínos.

– Menő a cuccod – mondta Bálint, miközben mellette baktatott. – Jó ez a színösszeállítás.

– Köszi.

– Te nem vagy egy átlagos lány, tudod?

– Öööö… – Mi a fenét akar tőle? Mi ez a hülye duma?

– Bírom, hogy ilyen elvarázsoltnak látszol.

– Aha.

– Jó volt a múltkor az a mozi, nem?

– Nem igazán.

– Neked a mamád filmjei tetszenek, ugye?

– Az animét is szeretem.

– Az meg mi?

– Hát a japán rajzfilmek.

– Micsoda, rajzfilm?!

– Ja. Igen. A mangákat is szeretem.

– Aha, Márk mondta. Hogy azért piros a szemed, mert valami képregényhőst utánzol.

– Nem utánzom.

– Piros kontaktlencsét is árulnak, ezek szerint – Bálint bólogatott, és megálltak a kapu előtt.

– Vöröset. Ja. Meg mindenféle színűt.

– De amúgy jól látsz?

– Köszi, szuper a látásom – felelte, hogy elejét vegye a további kérdezősködésnek. Valahogy kényelmetlenül érezte magát, szeretett volna már bejutni a kapun.

– Mégis megvárnám Márkot – jelentette be Bálint.

Lilian kinyitotta a kaput, és leguggolt az elé siető kutyához, hagyta, hogy az megnyalja az arcát, és beleborzolt a szőrébe.

– Akkor várd – nézett fel Bálintra. A fiú már bent volt a kertben, és a lányban tudatosult, hogy Bálint odabent akarja megvárni a testvérét. Hát mit érdekli őt. Üljön csak be Márk szobájába, aztán várjon, amíg csak akar. Felnézett az ablakokra. Odabent teljes sötétség honolt.

Bálinttal a nyomában a bejárati ajtóhoz ment, és mivel megtanulta a szüleitől, hogy a kódot senki sem láthatja, megkérte a fiút, hogy várjon az ajtó előtt, amíg kikapcsolja a riasztót. Aztán intett neki, és elindult a lépcső felé.

– Szerintem várd meg a szobájában – mondta. – De persze nem tudom, mikor ér haza. Lehet, hogy fölöslegesen fogsz itt dekkolni.

Már felfelé ment a lépcsőn, amikor Bálint hátulról elkapta. Lilian a meglepetéstől levegőt sem kapott.

A fiú keményen megfogta a derekánál, és magához húzta. Megpróbált megfordulni, hogy szemben legyen vele, de Bálint nem engedte. A fiú feljebb lépett, már talán csak egy lépcsőfok választotta el őket egymástól, és így nagyjából egyforma magasak voltak. A borostás arca odaért Lilian arcához, és a lány úgy érezte, hogy gúzsba van kötve a teste. Most ocsúdott csak fel a meglepetéstől.

– Engedj el! Mit csinálsz? Megőrültél?

Megpróbálta kiszabadítani magát, de Bálint erős karjával átkulcsolta, és moccanni sem bírt.

– Izgi vagy – suttogta a fülébe. Lilian most kezdett igazán megrettenni. Ez nem csak egy hülye vicc. Ez a srác bekattant. Bolond teljesen. És agresszív. És erős. Lilian fülébe szuszogott, és nyalogatni kezdte a fülcimpáját. A lány zihált, a könyökével próbálta kiszabadítani magát, de Bálint már az egész testét az övéhez húzta, és a lánynak felfordult a gyomra, amikor megérezte, hogy a fiúnak merevedése van. Egészen pánikba esett.

– Tűnj el! – préselte ki magából. – Sikítani fogok, és átjönnek a szomszédok.

– Minden oké lesz.

– Engedj el! Ha most elengedsz, nem szólok senkinek.

Mintha lazult volna a szorítása, de csak addig, amíg Liliant nekidöntötte a lépcsőkorlátnak, még mindig mögötte volt, és az egyik kezével a lány szoknyájánál babrált. Lilian megfeszítette az egész testét, és próbálta lelökni magáról Bálintot, de a fiú erős volt, ráadásul az egész súlyával őrá nehezedett. Most igazán megmenthetné őt valaki. Az apjáért fohászkodott. Aztán Daniért.

De senki sem jött, és Bálint már bejutott a kezével a szoknyája alá. Jóságos ég! Liliannak hánynia és sírnia kellett egyszerre, ahogy a fiú ujjai megtalálták a bugyiját, és ahogy benyúlt a pánt alá.

Tűnj el a francba, akarta mondani, de nem jött ki hang a száján, csak hüppögni tudott, és arra gondolt, hogyha Bálint hozzá ér, ha… ha megerőszakolja, és akkor ő abba belehal. Bálint egyre erősebben szorította, a keze lejjebb vándorolt a lány testén, miközben Lilian nyakába lihegett. A lány a nyakán érezte a fiú nyálát, ahogy odaragad a bőrére, és azt is érezte, ahogy végigszántja az arcát a könny. Felemelkedett a lábujjára, és sarokkal Bálint lábára ugrott, de a fiúnak ez meg sem kottyant. Az anyja valamelyik tűsarkúja, az lenne jó, de mindegy. Nem adja magát, nem adhatja magát, nem érhet oda az ujja, nem bánthatja őt… Hirtelen érezte, ahogy megnövekszik az ereje. A térdét a korlátnak támasztotta, majd teljes erőből hátralökte a testét Bálint felé. A fiú mintha elveszítette volna az egyensúlyát, de még mindig szorosan tartotta őt. Lilian újra nekiveselkedett. Ekkor a fiú kibillent, és kihúzta a kezét Lilian fehérneműjéből. Elkapta a lány derekát, a másik kezével a karját fogta le, de Lilian újra meglökte magát. Bálint egy lépcsővel lejjebb találta meg az egyensúlyát, és a lány kiszabadította az egyik kezét. Ütni akart, hátha eltalálja, de hirtelen megszólalt a táskájában a telefon, és Bálint kiegyenesedett. Olyan volt a tekintete, mint aki akkor eszmél rá, hogy mit tett. Elengedte Liliant, és lerohant a lépcsőn. Döngve csukódott be mögötte az ajtó.

Lilian a korlátnak támaszkodott, lefelé lógatta a fejét, és érezte, hogyan tolul fel belőle a cirkuszban elfogyasztott perec. Nem volt ereje ahhoz, hogy felmenjen a fürdőszobájába, ott hányt, a lépcsőfordulóban, nem is hányt, okádott, pedig nem sok minden volt, ami kijöhetett volna belőle.

Ott ült a hányása mellett, minden ízében remegett, és úgy érezte, ahhoz sincs ereje, hogy felálljon, vagy hogy a táskája után nyúljon.

Nem érzékelte, mennyi idő telhetett el, mire összeszedte magát. A gondolat, hogy Bálint esetleg visszatér – ez adta az erőt ahhoz, hogy feltápászkodjon és bezárja az ajtót. Aztán nagy nehezen feltakarította a hányását, majd felment a fürdőszobájába, bedobta a cuccait a mosdóba – nem akart várni vele a következő mosásig –, megengedte a vizet a kádban, és belenézett a tükörbe. Nem is sápadt volt az arca, hanem zöld.

Újra csöngött a telefonja, de nem nyúlt érte. Aztán újra csöngött, és megint. Csak amikor negyedszerre csengett, akkor nézte meg, hogy ki hívja.

Dani volt az.

Nem tudta, mit tegyen. Félt, ha felveszi, akkor elmondja, mi történt vele. Ugyanakkor el is akarta mondani.

Megnyomta a hívásfogadó gombot.

– Lilian?

Ahogy meghallotta a fiú hangját, kitört belőle a sírás.

– Lilian!

Nem tudott válaszolni, nem volt képes rá. Csak zokogott.

Amikor kiértem a vízből, hallottam, hogy anyu, aki lángosokkal megpakolva érkezett a büfé irányából, éppen emelt hangon beszél valakivel.

– Dehogyis. Ezer éve lakhatnánk Csopakon, de hát tudod… a közlekedés, meg minden… Az északi partot inkább nézni jó, nem igaz? – kacagott fel. A másik nő (fürdőruhás, szalmakalapos, sárga hajú) vele nevetett, majd közölte:

– Tudom, mire célzol. Itt tényleg nagy az élet. Még ennél is nagyobb volt, amikor tele volt a sétány kurvákkal – kuncogott. – De persze az ember egy idő után túllép a bulizós korszakon, és többre becsüli az északi partot, ahol nem kell órákig slattyogni a vízben, hogy derékig érjen, meg… tudod, ahol el lehet mélyülni, akár spirituális értelemben is.

– Nem tudom. – Anyura rátört a harctéri idegesség. – Én csak azt tudom, hogy amikor évekig a szomszédunkban nyaraltatok, mindig kuncsorogtatok, hogy ne kelljen kifizetnetek az egész bérleti díjat, csak a töredékét, és azt mondtátok, hogy a déli part a szerelem.

Uramisten, nem akartam megint végighallgatni egy déli part kontra északi part vitát. Gyerekkorom óta rengeteg ilyet hallottam. Olyan volt ez, mintha az észak és dél harcáról szóló amerikai sorozat nézésére köteleznének, már egészen kicsi korom óta. Úgyhogy odaléptem anyámhoz, és segítőkészen kivettem a kezéből a lángosokat. Már órák óta „piknikeztünk” – ahogy ő tervezte – a szabad strandon, ami nagyjából úgy nézett ki, hogy pokrócokból és fürdőlepedőkből kirakva kijelöltük a füvön a saját territóriumunkat, ledobtuk magunkat, a hűtőtáskában hozott házi limonádét ittuk, és beszélgettünk. Anyu moderálta a beszélgetést, felhozott különféle témákat (úgymint: függőségek; kis hajók kontra veteményeskert; futballmeccsek ártatlan áldozatai a nézők körében; a kutyatulajdonosok mennyivel boldogabbak, mint azok, akiknek nincs kutyájuk; illetve a művészeti, kreatív tevékenység pozitív hatása a családi életre), és mi hiába próbáltunk eltérni tőlük, ő visszaterelgetett minket. Így aztán a tesóimmal és Attila lányával félóránként berobogtunk a vízbe. Anyu többször megkérdezte:

– Hol van már Lidi? – Attila feleségét kereste, a tesóm először annyit felelt, hogy Lidinek aznap „ő adott feladatot”, de mivel anyu elkezdte gyötörni azzal, hogy miféle feladatot, a végén csak annyit mondott, hogy „nem ér rá”.

Andriska, amikor odaértem a lángosokkal, felült. Az arcára fényes kulimászt kent, meg sem mertem kérdezni, mi lehet az. Angi szerint bőrápoló krém, Attila egészen perverz tippet közölt a vízben, amikor Andriska távol volt tőlünk.

Amikor odaegyensúlyoztam a lángosokkal, Andriska azonnal az egyik, tejföllel jól megpakolt lángos után nyúlt.

– Ezt ne mondd meg anyádnak – tanácsolta neki anyu. – Elvileg azt kellene enned, amit az ősemberek ettek.

– Ühüm. Csak akkoriban még nem találták fel a tejfölt – bólogatott Andriska tele szájjal.

– Na mi lesz a hajókkal? – kérdezte anyu apámat, aki most tért vissza hozzánk, miután egy vevőjével beszélgetett.

– Úgy néz ki, hogy becsődöl a cégük – ingatta a fejét apu. – Még annak a hajónak az utolsó részletét sem tudják kifizetni, amit a múltkor átvettek.

– Na látod, majd én megcsinálom neked az üzletet!

– Na hiszen! Te még az anyagköltség árát sem kéred el.

– Tadadadám! – kezdte anyu, ügyet sem vetve apu megjegyzésére. – Akkor most átadok egy ajándékot, egy nagyon klassz ajándékot az én kisfiamnak. Ez egy igazi szülinapi ajándék.

– Anyu, márciusban volt a szülinapom – csodálkozott Attila.

– Nem baj. Utószülinapi. Vagy előszülinapi, ahogy tetszik.

– Tekintsd inkább utószülinapinak, mert nem fogsz örülni – tanácsolta Andriska. Anyu fenyegető pillantást vetett rá.

– Te sem fogsz örülni, ha anyádnak elmondom, hogy lángost eszel tejföllel. Tudtommal az őskori diéta szerint csak magokat ehetnél, meg ha lőnél mamutot, akkor azt.

– Ne harciaskodj – szólt közbe apám. – A lángos az majdhogynem ősi étel.

– Szóval, emlékszem rá, hogy kicsi korodban milyen lelkesen mondtál verseket, kisfiam… – folytatta anyu zavartalanul. – Igaz, arra is emlékszem, hogy elég rosszul hangsúlyoztál… na ezért aztán kitaláltam neked egy nagyon klassz ajándékot.

– Úgy érted, hogy most kapok valamit, ami a harminc–egynéhány évvel ezelőtti állapotomra utal? – kérdezte gyanakvóan Attila, és lerakta a pokrócra a félig elfogyasztott lángosát. Sejtettem, hogy ebből a művészeti táboros ajándékból nagy baj lesz.

– Pontosan! – közölte diadalittasan anyu. – És ezért ünnepélyesen bejelentem, hogy részt vehetsz az idei nyári művészeti táborban, amit nagyszerű színészek és egyéb ismert művészek vezetnek!

Mindannyian hallgattunk. Nem néztem a bátyámra.

Persze Andriska törte meg a csöndet.

– Gyerektábor?

– Nem gyerektábor. Ez felnőtt, kreatív emberek tábora, ahol csak fokozzák bennük a kreativitást, és segítenek nekik, hogy a felszínre törjön a tehetségük.

Hű, basszus. Nem csodáltam volna, ha a bátyám feláll, szó nélkül hazahúz, és még ma felad egy hirdetést a házára. Amikor az ember majdnem negyvenéves, és bekényszerítik egy táborba… persze még nem is tudja, hogy ott is kell laknia.

De, mégis tudja. Ugyanis anyám ebben a pillanatban tette hozzá:

– Bentlakásos.

Mindannyian a vizet pásztáztuk (úgy értem, mi, többiek, akik inkább ott se lettünk volna).

– Hűha. – Attila ennyit mondott. Aztán még: – Bentlakásos? Hogy mondom ezt el Lidinek? És kik fognak tanítani?

Intettem Anginak. Ez az egész nem a mi dolgunk, nem is voltam kíváncsi rá, hogy Attila mennyire húzza fel magát, egy viszont biztos: a bátyánk betört, ha így fogadja, hogy anyánk táborozásra nevezte be. Miután kitárgyaltuk, hogy a tesóm szépen besétált anyu csapdájába, Attila is becsörtetett a vízbe. És esküszöm, ragyogott az arca.

– Szerencsétlen, nem tudja, hogy munkaterápiára megy, hogy megszűnjön a szexfüggősége – kuncogott Angi. – Legalábbis anyu elképzelése szerint. A pasik nagyon egyszerűek – kacsintott rám. Aztán elkomorult. – Ne haragudj, nem úgy értettem… tudod, el is felejtettem, hogy… Jaj, Anna, nem akartalak megbántani.

– Semmi baj – feleltem. Ezt nem is vehettem magamra, illetve Leventére. Hiszen ő… egyáltalán nem volt „egyszerű”. És őt nem lehet mással összehasonlítani, a bátyámmal főleg nem.

– Ráérsz? – érdeklődött Attila, amikor mellénk ért.

– Szerinted…? – kérdeztem vissza. Elég hülye kérdés volt részéről, tekintve, hogy ott áztattam magam a vízben, és láthatóan semmi dolgom nem volt. – Mit tippelsz, ráérek vagy sem?

– Akkor gyere, menjünk beljebb. Vigyáztok a gyerekre? – kérdezte aput, aki épp a hátán lovagoltatta az unokáját.

Gyalogoltunk befelé a vízben, ezt gyerekkorom óta imádtam. Olyan hosszan lehet menni benne, még úszni sem muszáj. Körülöttünk zsibongtak a strandolók, és valahogy megszállt az az érzés, hogy minden rendben van velem. Persze azonnal rájöttem, hogy mi a helyzet valójában, bűntudatom támadt, és megtelt könnyel a szemem.

Lebuktam a víz alá szégyenemben, és amikor feljöttem, Attila arca tíz centire volt az enyémtől.

– Beszélnem kell veled – suttogta. Merőn nézett a szemembe, én pedig ettől kétségbeestem. Nem én vagyok a legjobb párkapcsolati tanácsadó, gondoltam azonnal.

– Szerinted tudok segíteni?

– Csak te tudsz segíteni.

– Csak én?

– A világon senki más, csak te – bólintott. – Nagyon speciális… ügyről van szó – tette hozzá. Szentséges ég, ez elég vadul hangzott. Mi lehet az, amiben csak én tudok segíteni neki? Pont én, aki szintén elveszetten állok a világban?

– Hát akkor mondd! – Tempózni kezdtem, de megfogta a karomat.

– Ne ússz el! Szükségem van rád!

– Mi az, mondd már!

– Meg fogsz lepődni – suttogta, és egész közel jött hozzám, majdnem összeért az orrunk.

– Az biztos – feleltem.

Megköszörülte a torkát, kihúzta magát, pislogott néhányat, majd megszólalt.

– Írtam egy könyvet.

– …

– Most mit nézel így?

– Hogy nézek? – kérdeztem, hogy némi időt nyerjek. Könyvet írt? A bátyám? És én mit kezdjek ezzel? A hír persze nem rázott meg annyira, mintha, mondjuk, válni akarna, vagy ha pénzt kérne kölcsön. Hiszen amit mondott, számtalanszor hallottam már (igaz, nem a saját testvéremtől).

– Egy… regényt írtam – tette hozzá. Kis hatásszünetet tartott, újabb torokköszörülés, majd folytatta. – Nagyon divatos. Nagy siker lesz.

– Hmmm. – Ezt is hallottam már, talán nem is sejti, hányszor. Egy időben az összes írójelölt engem talált meg az ilyen típusú bejelentésekkel.

– Ez, hogy úgy mondjam… egy modern, erotikus regény. Tudod, alá– és fölérendeltség, kapcsolati dominancia, szerelem…

– Ó. – Hát mindenesetre a jegyzeteire és az íróasztalán tárolt és anyu által eltulajdonított bilincsre már legalább nem kell rákérdeznem.

– Úgy érzem, nagyon nagyot fog ütni. Bombasiker lesz.

– Aha. Klassz.

– Elküldtem a pályázatotokra.

– Ó. – Basszus.

– Igen. És… szeretnék egy kis protekciót kérni. Hogy értő szem elé kerüljön. Olvassa el egy igazi főszerkesztő, vagy valami nagy guru, aki dönt. Aki felismeri azt, ami jó – sorolta, és közben meredten bámult a szemembe.

– Értem. – Lázasan száguldottak a gondolataim. Vajon láthattam az írását? Lehet, hogy kitöröltem a művét az első sorok elolvasása után? Mi van, ha olvashatatlan, amit írt? És ha jó, mármint a maga műfajában? Mit fog szólni Lidi? És anyu? Reméltem, hogy legalább nekem nem kell elolvasnom a remekművet. Nagyon zavarba ejtett a gondolat, hogy a bátyám szexuális fantazmagóriáiról bármit is meg kell tudnom.

– Álnéven írtam, de vállalni fogom a saját nevem alatt, amint befutok vele – közölte. – Persze lehet, hogy annyi külföldi író van, hogy jobb lenne mégis a saját nevemen indulni.

– Először talán tényleg el kellene olvasnia valakinek – javasoltam. Hallgatott, és várakozón nézett rám. – Úgy értem, olyan valakinek, aki ért hozzá – pontosítottam. Majd kis tétovázás után még ezt mondtam: – Én nem értek hozzá, nem is vagyok szerkesztő.

– Casanova Blanco az álnevem – jelentette be ünnepélyesen. Rémlett, hogy találkoztam ezzel a fura névvel a pályázatok között, de arra már nem emlékeztem, hogy továbbítottam–e valamelyik szerkesztőnknek az írását. Az álnevéből kiindulva valószínűleg kitöröltem.

– Oké.

– Figyi, egyelőre csak te tudsz erről. Meg persze Lidi. Ő javítja a hibákat a végleges kéziratban, ezért nem jött strandolni velünk.

– Nem mondom el senkinek – hazudtam, mert az hétszentség, hogy Anginak, na meg Erikának és Gabrielnek tuti elmondom. Nem is bírnám ki, hogy ne meséljem el. – De… nem biztos, hogy megvan a kéziratod.

– Hogyhogy?

– Tudod… én végzem az előszűrést. Lehet, hogy kitöröltem.

– Kitörölted? – Úgy nézett rám, mintha megütöttem volna.

– Igen. Ez a név… ez azért nagyon gáz.

– Gáz?

– Ciki – mondtam, mert kissé gyogyinak tűnt, ahogy válaszul alábukott a vízbe, majd feljött.

– Szerinted ciki – mondta. – Szerintem viszont remek. Kifejezi azt, amiről a könyvem szól.

– Úhh. Oké.

– Mindig utáltad a neveimet – közölte. Rábámultam, és magamban feltettem a kérdést: vajon szükségszerű–e, hogy minden rokonom bedilizzen? De most tényleg!

– Miféle neveidet? – kérdeztem tagoltan.

– Például a Szőrmataki Sámuelt, aki akkor voltam, amikor a suliban lovagolni tanultunk, és várjátékra készültünk. Meg az Imrét is, ami ugye a második keresztnevem – sorolta. A Szőrmatakira egyáltalán nem emlékeztem, bár utólag valóban nagyon hülye névnek tűnt, az Imrére persze igen, és tényleg nem szerettem, úgyhogy most én buktam le a víz alá. Mire újra feljöttem, Attila már a többiek felé igyekezett, én pedig felfeküdtem a hullámokra, és igyekeztem kikapcsolni az agyamat.

Bea a legnormálisabb csaj, gondolta Ádám. Szinte egész este dugtak. És hiába volt Bea álmos, mindig belement a játékba, ha Ádám újra megkívánta. A férfi sosem gondolta volna, hogy egyetlen gyógyszer ilyen hatással járhat, és az egész éjjel tartó szexet is csak azért fogta a gyógyszerre, mert tudta, hogy ez nem egészen normális. Érezte a vágyat, ugyanakkor fáradt volt a teste, aludni akart – az agya viszont élénk volt és bizonyításra vágyott.

Normális esetben biztosan nem dug meg valakit többször is egy este alatt, még ha olyan szuper is a teste, mint Beának. Ezt tudta magáról, és éppen ezért nem tudott megnyugodni. Mi van, ha ezek után már csak gyógyszerrel fog sikerülni?

Hiába volt kimerült, az agya sebesen dolgozott. Érezte, hogy valami nem stimmel vele. Mi ez az egész a nőkkel? Miért buknak rá mostanában szinte csapatostul? És miért nem bír magával? Miért nem választ közülük – itt van például Bea, aki, bár vannak furcsaságai, de vidám és szórakoztató, nem beszélve a bomba testéről –, és kezd valamelyikükkel új életet?

Nem tudta a választ. Odahúzta magához Beát, egészen szorosan, és kényszerítette magát, hogy ne gondolkodjon tovább ezen az egészen.

– Lili, miért sírsz? Mondd már!

– …

– Hallod?! Lili! Mi történt? Hol vagy?

– Lilian – nyögte ki válasz helyett.

– Oké, Lilian, mi történt? Miért sírsz?

– Mert… történt valami.

– De micsoda?

– Nem… nem akarom elmondani.

– Ne csináld. Hol vagy?

– Itthon… de… nem… nem akarok beszélni – hüppögte, és kifújta az orrát.

– A szüleid? Vagy a tesód…? Ki bántott?

– Nincsenek itthon.

– Akkor mi van? Mondd már!

– …

– Nem vagyok gondolatolvasó. Kérlek, mondd el.

– Most… most nem megy.

– Bántott valaki?

– I… igen.

– Kicsoda?

– Nem akarok… erről beszélni – mondta elhaló hangon.

– Mi az, amiről nem akarsz beszélni?

– Olyan… gáz.

– Nem baj.

– …

– A mangával kapcsolatos?

– Nem.

– Nem akarok találgatni. Szeretnék segíteni.

– Okés. Szóval… Bálint… a tesóm… haverja. Letámadott. – Hát kimondta végre. Nem érezte jobban magát, sőt inkább csak rosszabb lett: nem akarta, hogy Dani megtudja. Úgy érezte, beszennyezi vele a kapcsolatukat, és őt magát is.

– Ezt hogy érted? Ott van?

– Már elment.

– Mondj el mindent! – kérte a fiú idegesen. Lilian lassan, tőmondatokban elmesélte a találkozásukat, egészen odáig, hogy Bálint hozzálökte őt a lépcső korlátjához. És azt is elmondta, hogy miként sikerült kiszabadulnia. Azt kihagyta, hogy Bálint benyúlt a bugyijába. Ezt ki sem tudta volna mondani. Aztán elhallgatott.

Hallotta, hogy Dani mély levegőt vesz, aztán zaklatott hangon ennyi mond a telefonba.

– El kell mondanod a szüleidnek. És Márknak. Én pedig megkeresem őt, és elrendezek mindent.

– Nem azért meséltem el neked, hogy utána ezzel turnézzak anyáméknál vagy a tesómnál – felelte idegesen. – És ne keresd meg, mert semmi nem lesz jobb attól, hogy megvered.

– Szeretlek, és ezt nem hagyhatom annyiban. El kell mondanod anyádéknak, Lilian! Nem járkálhat hozzátok ez a csávó, aki erőszakoskodik a lányokkal! Fel is jelenthetnéd, tudod?

– Hagyjál már! Utálom az egészet. Undorodom magamtól is, ha csak felidézem, ami történt.

– Miért, mi történt?

– Most meséltem el.

– Én nem látok ebben semmi olyat, amiért undorodnod kellene magadtól. Hacsak nem történt valami más is…

– Milyen más?

– Hát, amit nem mondasz el.

– Megőrültél? Mi más?

– Nem tudom.

– Te teljesen hülye vagy, Dani? Mi történt volna? – fojtogatta a zokogás, és nem tudta, mi fáj neki jobban: az, hogy Dani nem hisz neki, vagy hogy nem bírta kimondani, hogy Bálint keze betévedt a fehérneműje alá. Bár pontosan tudta, hogy nem tehet arról, hogy Bálint erőszakoskodott vele, mégis mocskosnak és bűnösnek érezte magát. Bár el tudná mondani Daninak! De Dani a szerelme. Nem mondhatja el neki. Undorító, megalázó dolog, amit Bálint tett vele, és ő nem fog erről mesélni. Senkinek. Főként nem Daninak, akit a legközelebb érez magához. Még csak az hiányzik, hogy Dani elhagyja emiatt!

– Akkor miért nem hagyod, hogy Bálintot kicsináljuk?

– Dani… Nem akarok többé erre gondolni. Azért… azért mondtam el neked, mert csak neked mondhattam el.

– Na látod, Lilian, ezzel nem értek egyet, bármennyire fontos is vagy nekem. Mert a tesódnak, akinek ez a kretén gyerek a haverja, tudnia kell róla, hogy nem engedheti be többé hozzátok! És anyádéknak is tudniuk kellene, hogy Bálint ki legyen tiltva! – mondta Dani emelt hangon.

– Persze, aztán anyuék nem engednek el majd veled sem kettesben, és ugrik a Bécs is, meg minden…

– Ezt honnan veszed? Én nem Bálint vagyok, basszus.

– Jó, de eddig… nagyjából azt csináltam, amit akartam. Ha apám azt látja, hogy vonzom a bajt, akkor majd… mit tudom én? Nem akarom elmondani – sóhajtott.

– Neked nincs szégyellnivalód, Lilian.

– …

– Nem te adtál neki jelet, nem igaz?

– Jézusom, te hülye vagy, Dani? Most leteszem a telefont.

– De miért?

Lilian megnyomta a mobilján a Befejezés gombot, és újra tele lett a szeme könnyel.

– Miért? – motyogta magában. – Mert nem hiszed… Mert nem hiszed el – hüppögte, és kikapcsolta a telefonját. – És hinned kell nekem – temette az arcát a kád szélére készített fürdőlepedőjébe. Tanácstalannak, szomorúnak és bűnösnek érezte magát. Dani nem hisz neki. Ő pedig nem mondott el mindent, mert nem képes rá. Megalázták, elhallgatott valamit, meghazudtolták – és vége mindennek. Ledobta a padlóra a törülközőt, és magában motyogta: – Hinned kell nekem, mert… Mert nekünk szeretnünk kell egymást… – Beült a kádba, és észre sem vette, hogy belefolyik a könnye a fürdővízbe.

Nem, nem, nem. Már második napja nem jön. Hiába várom ébren, nem ad hírt magáról.

Fel–alá járkáltam a szobában órákon keresztül, és Leventét vártam.

Hajnaltájban elővettem egy könyvet (a gyerekszobám polcáról Erich Kästnertől a Három ember a hóban–t, ezt mindig imádtam), lefeküdtem, Bogyó bekuporodott a térdhajlatomba, és megpróbáltam belemerülni a regény világába. Nem tudom, mikor alhattam el, de reggel arra ébredtem, hogy Levente nem látogatott meg. Nem éreztem az illatát a párnámon, nem emlékeztem az érintésére.

Nem járt nálam.

Nem teheti ezt!

Végre újra rátaláltam, most már nem hagyhat el!

Harmadik rész

1.

– Helló. – A lány zavartan lépett be az üzletbe. Hogy köszönjön ennek az öreg faszinak? Legalább harmincöt éves lehet, ha nem negyven. De mégis, ez a férfi az egyetlen értelmes ember a környezetében, aki legalább meghallgatta őt. Rohadt szar volt a vasárnapja, és nem indult jobban a hete sem.

– Ööö… Helló. Szép napot. – Az optikus is úgy döntött, belemegy ebbe a „nem tudjuk, hogy tegeződünk vagy magázódunk” típusú köszönésbe.

– Visszajöttem – mondta Lilian, és lesütötte a szemét. Mi a fenét mondjon most?

– Baj van a lencsével?

– Nem.

– De látom, nem hordja. Nagyon helyes. Kicsit pihenjen a szeme.

– Nem azért nincs bent – legyintett Lilian. – Nem akarom pihentetni. Eszem ágában sincs.

– Kár. Jót tesz a szaruhártyának, ha elegendő oxigénhez jut.

– Csak ma nem tettem be. Meg tegnap. Van itt egy szék? – kérdezte hirtelen.

– A vizsgálószék… meg van itt is három, a pult mögött. Még nem raktam ki őket. Mindjárt kihozom.

– Oké. – Lilian a vitrinben lévő szemüvegkereteket nézegette, amíg az optikus átrakta a széket a pulton. – Leülne maga is? – fordult kicsit udvariasabban a férfihoz.

– Hm. Persze – felelte Ádám, és arra gondolt, hogy a dilis lány meg akarja téríteni. Biztos krisnás, de az is lehet, hogy egy őrült szekta tagja. Pedig az apja nem úgy nézett ki, mint egy szektatag. Leült a lánnyal szemben. Most csak a pult választotta el őket, ami tele volt napszemüvegekkel.

– Jó, hogy kevés a vevője – közölte a lány.

– Hát azért az nem olyan jó – mosolygott Ádám. – De ilyenkor, délelőtt nincs forgalom. Ebédidőben meg délután jönnek többen.

– Klassz. Legalább ráér. Végig tud hallgatni.

– Hm. – Ilyenkor mit kell mondani? A lány komolyan nézett rá. Gyönyörű, sötétbarna szeme volt, Ádám nem is értette, minek rondítja el azzal a vörös kontaktlencsével. Ki volt engedve a haja, az arca hófehér, csak a szemhéját árnyékolta egy kis pirosas festék. – Tessék. Hallgatom.

– Nem tudom, hol kezdjem – vallotta be Lilian.

– Az elején – bökte ki végül.

– Oké. Csak hát nem tudom, hol az eleje. – tűnődött Lilian. – Japánban? Vagy az a szombat az eleje? A cirkusz? Vagy kezdjem a villamossal? Netán a fénylánnyal a kád szélén? Vagy amikor a Balatonon először megjelent?

Az optikus szomorkásan nézett rá. Arra gondolt, hogy nincs mese, ez a gyönyörű kislány, aki egy rajzfilmbeli lányra és egyben egy világhírű színésznőre is emlékeztette, teljesen be van kattanva.

– Mi lenne, ha nem az elején, hanem a lényegnél kezdené? – javasolta. Lilian arca felderült. Igen, ez az optikus tényleg jól látja a dolgokat.

– A lényeg… de ha a lényeget mondom, bevezetés nélkül, akkor azzal esetleg megijesztem.

– Nem hiszem – ingatta a fejét a férfi. – Nem vagyok ijedős.

– Oké, de azért fel akarom készíteni. Danit nem készítettem fel, de ő tudta előre, hogy ez lesz, aztán mégis kiborult – komorult el a lány arca. Ádámnak fogalma sem volt, hogy ki az a Dani, és tulajdonképpen nem is érdekelte. Ennek ellenére kíváncsi volt, hogy mi sül ki ebből az egészből.

– Nem fogok kiborulni. Megígérem.

– Okés. Azért én mégsem a lényeggel kezdem. Vagyis, mégiscsak lényeges, amit most mondani fogok. Szóval – meresztett nagy szemet a férfira – tudnia kell, hogy azért tettem mindezt, mert szimpatikusnak és okosnak tartottam.

– Kicsodát?

– Hát magát. Tudja, mesélt arról, hogy milyen a jó könyv, meg ilyenek.

– Aha – bólintott bizonytalanul Ádám.

– Szóval, kérem, ne haragudjon meg rám. Azért mondok el mindent, mert erről az egészről tudnia kell, meg azt is szeretném, ha segítene nekem. Senki másnak nem merem elmondani – elhalkult a hangja. – És mivel tudtán kívül maga is belekeveredett, bízom benne, hogy tanácsokat ad majd.

Ádám tűnődve tologatta a pulton a tükröt, amiben a vevők a felpróbált szemüvegeikben szokták nézegetni magukat. Hát az tiszta sor, hogy ez a bájos kis tini becsavarodott. Mégis, mit mondjon neki? Hogy meséljen inkább a szüleinek? Persze lehet, hogy nincs is anyja, ezért jött az apjával az első alkalommal. Ki tudja?

– Tehát. Mondta, hogy nem ismeri a Kainami–mangát; igaz?

– Igaz.

– Oké. Toshio Kainami egy fiú, akinek vannak különös… dolgai. Meg különös képességei. Ő a manga főhőse – magyarázta Lilian. – Kisgyerek volt még, amikor egy oroszlán elragadta mellőle az ikertestvérét, és megölte. Az ikertestvére lelke átszállt Toshióba, aztán az oroszlán idomárja lelőtte az állatot, és annak a lelke is átszállt a fiúba. Nem akarom tovább ragozni, a lényeg, hogy Toshióban benne él az oroszlán ereje, és ezáltal képes megvédeni magát, ha veszélybe kerül. Az ikertestvére meg fénylányként jön elő időnként. Ja, és át tud lendülni egy párhuzamos világba, mármint Toshio. A fénylány, az ikertesója pedig ott él. Tud követni?

– Próbálom.

– Oké. Egy ajtón kell átlendülni a párhuzamos világba. Toshiónak sikerült. Megvan a módszer, érti?

– Nem biztos, hogy értem. – Ádámnak rémlett, mintha az első találkozásukkor a lány utalt volna arra, hogy bárkit átvisz egy párhuzamos világba.

– Mindegy. A lényeg az, hogy énbennem is bennem él az ikertesóm. Úgy születtem, hogy bennem volt. Teratóma, így hívják az orvosok, de nem akarok ilyen ronda szavakat használni.

– Tudom, mi az. Végeztem egy évet az orvosin – bólintott Ádám.

– Belőlem ki kellett operálni őt. Tizenkét éves voltam. És bennem volt a koponyája; elhiszi?

– Hát… – Ádám elnézett a lány mellett. Ki lehetett az a hülye orvos, aki ilyet mondott ennek a lánynak, hogy kivették belőle az ikertestvére koponyáját? Nem csoda, hogy megkattant. – Szerintem nem koponya volt, legfeljebb egy kis csontszaporulat.

– Lehet – legyintett Lilian. – Ezt csak azért meséltem el, mert lényegesnek tartom. Mert a mangában úgy van, hogy Toshio rákapaszkodik a kilincsre, és átlendül a másik világba, de közben itt marad az eredeti, a normális világban is.

– Aha. Ez egy képregény, nem igaz?

– Csak elmondom, hogyan kell átjutni. Az a szabály, hogy kizárólag azon az ajtón jöhet vissza valaki a párhuzamos világból, amelyen átment. Ennek még jelentősége lesz, ne felejtse el.

– Oké.

– Szóval mi van abban a másik világban? – tette fel a költői kérdést a lány, aztán kis szünet után meg is válaszolta. – Az ott egy párhuzamos dimenzió, így mondják.

– Sok sci–fi foglalkozik ezzel a témával, Lilian.

– Maga rengeteg könyvet olvas.

– Nem, de kamaszkoromban sok fantasztikus regényt olvastam. Azok egy része a párhuzamos dimenzióról szólt.

– És ott is járkáltak ki–be a normális meg a párhuzamos világba?

– Már nem emlékszem – vágott egy grimaszt Ádám. – Rég volt. De hogy ez nem egyedi téma, az biztos. Az átjáró mint szimbólum, mindegyikben szerepel.

– Mint szimbólum?

– Hát igen. A párhuzamos dimenzió létezésére nem sok kézzelfogható tény utal, hogy finoman fogalmazzak.

– Jó, mindegy. Majd utánanézek ezeknek a sci–fiknek. A lényeg, hogy a Toshio–manga szerint a párhuzamos világban minden nagyon szuper. Megvalósulnak a titkos vágyai annak, aki átmegy. Toshio például találkozik a halott ikertesójával, aki a már említett fénylány.

– Miért meséli ezeket nekem?

– Mert most jutunk el oda, legyen egy kicsit türelmesebb! – csillapította a lány. – Át is lehet vinni másokat ebbe a párhuzamos valóságba. Elég csak átlendülés közben valakire vagy valakikre gondolni… – merengett el, aztán folytatta. – Viszont, ha túl sokáig maradunk, akkor csőstül jönnek a bajok.

– Milyen bajok?

– Hát azt nem tudom – pirult el Lilian. – Ott még nem tart a manga sztorija. Toshio átjutott a párhuzamos valóságba egy kapun, amit viszont nem talál… és ezért veszélybe került. De a bajok olyasfélék, hogy… Na szóval a párhuzamos világban megvalósulnak a vágyaink. Aztán ha túl sokáig maradunk ott, akkor a félelmeink is megvalósulnak. Ennyit tudok.

– Nézze, Lilian, ez tényleg nagyon érdekes, de speciel nekem kívül esik az érdeklődési körömön. Mind a manga, mind a párhuzamos valóság. Én nagyon is ebben a valóságban élek.

– Ennek örülök – vett nagy levegőt Lilian. – De a java akkor is csak most jön. Én… én átmentem a párhuzamos világba, és nagyon úgy tűnik, hogy nem tudok visszajönni onnan. Ugyanis az én ajtóm is eltűnt, éppen úgy, mint Toshio kapuja. A fürdőszobaajtóm. Apám lecserélte, és azóta nyoma veszett.

– Hm. Nem tudom, erre mit mondjak.

– De ezzel még nincs vége a történetnek.

– Sejtettem – dünnyögte Ádám. Ahogy elnézte, ennek nem is lesz vége, csak úgy, ha kitessékeli az üzletéből Liliant.

– Amikor átlendültem az ajtón abba a másik valóságba, akkor másokat is magammal vittem.

– …

– Például a barátomat, Danit.

– Igen?

– Igen. És nemcsak őt, hanem magát is.

Hallgattak.

– Nézze, Lilian. Ez a manga egy szép mese. Csak mese, érti? – mondta végül Ádám, hosszú szünet után. – Elhiszem, hogy beleéli magát, de lássuk be, hogy ez egy képregény. A körülöttünk lévő dolgok pedig valóságosak. Fogja meg, ez egy tükör. Érzi a nyelét? Hideg? Igen. Ez a valóság. Ez a pult a valóság. Éhes? Az a valóság. Nem éhes, mert tele a hasa? Az is a valóság. Én is a valóság vagyok, meg maga is, Lilian. A manga pedig… kitalált történet, vagyis csak mese, érti?

A lány hallgatott. Ádám, remélve, hogy Liliannak megjön a józan esze, folytatta.

– A manga éppen olyan mese, mint egy kitalált történeten alapuló film. Vagy mint egy tudományos–fantasztikus novella, amiről az előbb beszéltem. De mi a valóságban élünk, Lilian, ahol az embereknek nem vörös a szemük, csak a meseimádókat kiszolgáló ipar kitalálta, hogy lehetőséget adnak a mesék rajongóinak, hogy például vörös és mintás legyen a szemük. Rohadt drágán teljesen fölösleges és funkció nélküli kontaktlencséket készítettek. Nem lepődnék meg, ha ennek a Toshiónak az átlendüléshez használt kapuját is legyártanák előbb vagy utóbb… Ez csupán mese, Lilian. A mese nagyon klassz dolog, de nem változtathatja meg a valóságos mindennapjainkat – hallgatott el.

– Hát jó. Megértem, hogy nem hisz nekem.

– …

– Semmi baj. De hadd kérdezzek valamit: nincs baj az utóbbi időben a látásával? Nem lát csíkokat, nem állnak ferdén az egyenesek, nem fordul elő gyakran, hogy nem tudja felmérni egyes dolgok távolságát?

– Miről beszél? – hökkent meg Ádám, és most rajta volt a sor az elvörösödésben.

– Hát, csak ha mégis átvittem volna, akkor ilyeneket tapasztalna. Tudom Danitól – vágta rá, és mesélni kezdett. Az optikus rákönyökölt a pultra, és úgy hallgatta. Lilian most már biztos volt benne, hogy sikerült az optikust is átvinnie. Látta az arcán, hogy érintett. Valami nem stimmel vele. Ő, Lilian átvitt abba a másik világba egy vadidegen embert. És ha minden igaz, van még egy nő is… De hogy jutnak vissza, még mielőtt nagyobb baj lesz? Mert a bajok náluk, Danival – úgy látszik – már elkezdődtek.

Nézte a férfit, miközben magyarázott neki. És kezdett megnyugodni. Az optikus okos pasi. Majd csak kitalálja a megoldást. Bár egyelőre úgy nézett ki, mint akit mindjárt fel kell locsolni.

– Lilian, azt mondja, hogy átvitt még valakit abba a… párhuzamos világba.

– Aha, áthoztam, ebbe a párhuzamos világba – javította ki a férfit. – Danit.

– De egy nőről is beszélt.

– Na látja, hogy figyelt. Igen, egy nőt is áthoztam. De őt nem ismerem – vonta meg a vállát.

– Micsoda?!

– Dani szerint is meggondolatlan voltam, de az a nő jutott eszembe, aki a villamoson rálépett a lábamra. Többször megpróbáltam mindannyiunkat áthozni, aztán végül sikerült.

– Nem értem. Miért gondolt a… a rituálé során annyi idegen emberre? Például arra a nőre, vagy éppen rám.

– Maga nem idegen – csodálkozott rá Lilian. – Magát ismerem, és jó fej. Természetes volt, hogy áthozom.

– Aha. És az a nő?

– Nem tudom. Szimpatikus volt, annak ellenére, hogy letaposta a lábamat.

– Hm.

– Hisz nekem?

– Hogy nézett ki az a nő?

– Hisz nekem, vagy sem?

– Nem tudom. Nem tűnik túl hihetőnek ez az egész. Na, mondja, hogy nézett ki az a nő?

– Magas volt és vékony. Muszáj rendszeresen gondolnom rá, hogy adott esetben vissza tudjam vinni. Világos haja volt, olyan szőkésbarna. Nagyon sovány nő, csapzott a haja, és egy csomó papírt cipelt a táskájában. Alapvetően jól nézne ki, ha normálisan öltözködne, megcsináltatná a haját és rendesen kajálna.

– Miféle papírt cipelt?

– Honnan tudnám én azt? Szöveg volt rájuk nyomtatva. Ennyit tudok. Kész. Na, hisz nekem?

– Nem tudom.

– Jól van. Eméssze meg, amit meséltem. Aztán találjuk ki, hogy mi legyen, mert… félek.

– …

– Félek, hogy hamarosan a félelmeim fognak valóra válni, ha tényleg itt maradunk. Szeretem Danit. Együtt akarok vele lenni. De közénk férkőzött a bizalmatlanság – mondta. Azt ugyan nem részletezte az optikusnak, hogy min vitatkozott össze Danival, de azt elmondta, hogy megváltozott a kapcsolatuk.

– Rendben. Átgondolom, mit tehetünk.

– Magának mi a legnagyobb félelme?

– Ó. Ezen még nem gondolkoztam.

– Mondja, ami eszébe jut.

– Nem tudom.

– Akkor azt mondja, hogy mi a legnagyobb vágya? Elvileg annak is mostanában meg kellene valósulnia.

– Nehéz kérdés.

– Mi ugrik be elsőre?

– Lilian, elsőre nem ugrik be semmi – válaszolta kicsit ingerülten Ádám.

– Jól van, akkor gondolkozzon, és nagyon kérem, hogy találjon ki valami okosat. Meg kell találnom azt az ajtót. Át kell lendülnöm… hogy visszatérhessünk mindannyian.

– Rendben.

– Holnap visszajövök.

– Rendben – felelte Ádám, és maga sem tudta, mit higgyen erről az egész őrült történetről.

Drága Anna, kislányom. Ez akkor most jó cím, ugye, ahova írok? Örültünk neked a hétvégén. Még Andriska is örült. Meg a kutyusod, Rozi is. Apád szerint bocsánatot kell kérnem a balhé miatt legalább tőletek, de Ákostól sem ártana. Hát legyen, tőletek bocsánatot kérek, bár nem érzem indokoltnak. Békülési ajándékként vettem nektek egy–egy sütis kupont. (Persze csak neked és Anginak.) Ez a kupon azt jelenti, hogy tízezer forint értékű sütit vásárolhattok, és nekem csak kétezer forintomba került. Csodálatos dolgokat találnak ki ezek a cégek. Na ugye jó címre írom ezt az üzenetet végre? Majd még teszek fel fotót az Instagramra, és bejelentkezem azon a Tvinyón is, ahogy Andriska nevezi. (Csak előbb megkérem, hogy árulja el újra a jelszavamat.) Gyere megint valamelyik hétvégén! Vagy amikor csak tudsz! Ja, és nagyon vicces volt az a sztori a főnöknődről, amikor elbújt az íróasztalod alá! Még ilyet, hogy egy könyvkiadó vezetője az asztal alatt bujkáljon, mert megijed egy fordítótól! Még most is nevetek, amikor eszembe jut. Puszi anyádtól

Nem, anyu. Nem volt jó a cím. A kiadó Facebook–oldalára, a nyilvános idővonalra írtál. Ha már mindenáron facebookolni akarsz e–mailezés helyett, akkor kérlek, próbáld meg megtalálni a chat funkciót, de semmiképpen se írj semmilyen idővonalra többet! Soha! És a főnöknőmet se említsd írásban! Soha többé!

– Nagyon mogorva vagy ma – állapította meg Gabriel. Ráhagytam. Végül is tényleg mogorva voltam, alapos okkal.

A napot Vidnél kezdtem. Meg is lepődött, amikor reggel hétkor felhívtam, hogy azonnali konzultációt kérjek tőle. Bár azt hiszem, nem egészen szabályos, de mi sosem találkoztunk a rendelőjében. Vagy eljött Siófokra hozzám, amikor annyira ramaty állapotban voltam, vagy kávézókban kezelt. Mint ma is, a Westend emeleti kávézójában. Rajtunk kívül csak egy tetkós, jókedvű jósnő ült még ott egy klienssel, ők a fehér bőrkanapén az egyik sarokban, mi a másikban – bevallom, tervezgettem, hogy amikor Viddel végzünk, átülök a jósnőhöz. Vid megkérdezte, hogy mi a szitu. Mindig ezt szokta kérdezni, hogy lazának tűnjön. Görcsös lazaság, szerintem. És azt is mondta, hogy jól nézek ki. Na persze.

Alighogy megérkezett a kávénk és belekortyoltam, bőgni kezdtem. Úgy igazán. Amikor megtöröltem a szemem, láttam, hogy a jósnő néz. Basszus. Lehet, hogy őt kellett volna választanom ehhez a ma reggeli szeánszhoz. Végül is az egy égi jel, hogy éppen itt van, amikor én is itt vagyok.

– Elmondod? – szólalt meg végül Vid.

– Igen. Levente nem jött el. Napok óta nem jött – mondtam, és kifújtam az orromat. – Pedig előtte minden éjjel megjelent.

– Álmodban – bólintott Vid.

– Nem álmomban! Ébren voltam. Fénylett a teste, de… ő volt. És tanácsokat adott.

– Milyen tanácsokat?

– Hát például… hogy egyek rizses csokit, ne legyek rosszban a közös képviselővel, meg hogy szarjam le, milyen merényleteket követ el ellenem a főnöknőm. És hogy locsoljam meg a virágokat.

– És még mi történt, amikor megjelent?

– Boldog voltam – hüppögtem. – Átölelt, a karjába vett, megcsókolt, és miután elment, otthagyta az illatát a párnámon.

– Anna…

– Ne kezdd! Csak te tudsz róla.

– Miért csak én?

– Mert úgysem hinné el senki.

– És én elhiggyem?

– Neked az a feladatod, hogy megmagyarázd, hogy mi ez. Hogyan fordulhatott elő, hogy eljött éjszakánként, és segítesz kitalálni, hogy most miért nem jön, végül pedig tanácsot adsz, hogy mit tegyek, hogy újra láthassam.

– Anna.

– Igen.

– Levente nem jöhet el hozzád éjszakánként.

– Én is így gondoltam – válaszoltam homlokráncolva. – De a helyzet az, hogy mégis eljött, több éjszaka is egymás után. Egyszer például megszorította a karomat, és másnapra bekékült a bőröm azon a helyen, ahol megfogott. Tudom, hogy nem jöhet el, mégis eljött; érted? Fénylett a bőre, egészen áttetsző volt, de ő járt nálam, és nem bolondultam meg.

– …

– És most az a problémám, hogy nem jön el.

– …

– Mit gondolsz minderről?

– Azt, hogy néha a lélek így védi és gyógyítgatja magát. Odaképzelted őt, Anna. Levente nem jöhet el hozzád soha többé.

– És a kék folt? Nem képzelődtem, Vid. Nem őrültem meg.

– Hogy szeded a gyógyszereket?

– Sehogy.

– Sehogy?

– Abbahagytam, amikor elkezdtem furcsákat látni – legyintettem. – De most nem erről van szó. Levente eltűnt.

– Anna, ezt így nem lehet, hogy időnként összefutunk. Újra rendszeresíteni kéne a találkozásainkat.

– Aha. Persze. Azt gondolod, hogy becsavarodtam – bólintottam. Alig vártam, hogy elmenjen, és átülhessek a jósnőhöz, akitől már távozóban volt a vendége. Ám sajnos már érkezett is az újabb. Ki gondolta volna, hogy ennyien járnak kora délelőtt jóshoz?

– Találkozzunk gyakrabban – fejezte be a szeánszot Vid. – És hívj, amikor legközelebb megjelenik. Éjjel is hívhatsz.

Majd pont erre fogom pazarolni azokat az értékes perceket, gondoltam. Az orromat lógatva jöttem el, semmi értelme nem volt ennek a találkozónak. Gondolkoztam rajta, hogy ebédidőben visszaugrom, és megnézem, ráér–e a jósnő. Mert valakinek meg kell végre mondania, hogy mi ez az egész, és hogyan hívhatom őt vissza hozzám! Legalább éjszakánként jöjjön el újra.

– Egyébként mi volt az a balhé, ami miatt anyádnak bocsánatot kell kérnie? – zökkentett vissza a valóságba Gabriel.

– Megérkezett Ákos, a féltestvérünk. Anyu ki nem állhatja.

– És?

– És amikor Ákos elpanaszolta, hogy lelépett tőle a négy szájharmonikázó csaj, akiket menedzselt az arab országokban, akkor anyu kipakolt neki. Konkrétan azt mondta, hogy szarrágó, másokon nyerészkedő, inkorrekt, meg ilyenek… – Vállat vontam. – Valójában anyu csinálta a cirkuszt, mert ugyan minden igaz, amit Ákosról mondott, de mi értelme volt az egésznek?

– Mi baja vele?

– Hát hogy ő apu első gyereke, aki egy másik nőtől született. Ezt a mai napig nem bírja megemészteni.

– Fura. De tudod mit, anyád mégis nagyon jó fej.

– Aha. Igen – nyögtem bizonytalanul.

– És Ákos kibukott? – érdeklődött Erika, aki amúgy az estét nem töltötte otthon, tök üres volt a lakás, amikor hazaértem, de kibírtam, hogy ne kíváncsiskodjak, hogy terhesen vajon hol marad ki éjszakáig.

– Nem. Csak vörös volt a feje. Később elrángatott minket vacsorázni. Gondolhatjátok, anyu hogy kiborult, hogy mi négyen, Angi, Andriska, Ákos és én elmentünk egy étterembe kajálni. Apu nem is mert velünk jönni. Abban az étteremben amúgy kézzel kell enni a csirkecombot meg a köretet is, mert nincs kés – nehezményeztem. – Na mindegy, a vége az lett, hogy a tizennégy éves unokatesóm, Andriska felvételt nyert Ákos csapatába, és ő lesz a One Guy a One Guy and Two Girls csapatból.

– Mi van? – értetlenkedett Gabriel.

– Ahogy mondom. Szájharmonikázni fog. Ákos szerint direkt előny, hogy rövid a karja. Már csak két csaj hiányzik mellőle, mert azt Ákos is belátta, hogy az arab sejkek nem lesznek vevők Andriskára, legalábbis akkor semmiképpen, ha egyedül lép fel.

– És tud az unokatesód szájharmonikázni?

– Nem. De ez Ákos szerint nem akadály.

– Húha, mondták már, hogy nagyon hülye a családod?

– Igen. Mondták – pillantottam rá zordan. – De anélkül is tudok róla.

Úgy döntöttem, hogy ebédidőig elintézek pár dolgot, például megnézem, hogy megvan–e a tesóm kézirata. Erika és Gabriel sikítva röhögtek, amikor tájékoztattam őket arról, hogy a bátyám erotikus regényt írt, és benevezett vele a pályázatunkra. Semmi kedvem nem volt hozzá, de mégiscsak a tesómról van szó. Aztán még azt is terveztem, hogy megnézem, van–e a Taylor–Bolovány Vándorcirkusznak honlapja, felhívom Taylor Misit, és sajnos muszáj lesz néhány ajánlatot is elküldenem a kinti jogtulajdonosoknak.

Szóval úgy határoztam, hogy délig csendben fogok ülni az asztalomnál, aztán pedig elcsattogok, hogy megnézzem, mi van azzal a reggel látott jósnővel.

Természetesen keresztülhúzták a terveimet. Először Erika, aki lazán megemlítette, hogy ebédidőben beszélni szeretne velem. Utoljára akkor beszélgettünk hosszabban, amikor elmondta, hogy mi a helyzet vele. Most is élénken emlékszem rá, hogy végül megkérdeztem: megmondaná–e végre, hogy ki a születendő gyerekének az apja?

– Hát ki lenne? – nézett rám hosszan, csodálkozva. – Marci – adta meg a választ.

Az adott helyzetben meglepett a válasza, ám megnyugtató volt, és egyben rengeteg kérdést is felvetett bennem. Mert ugye Marci Erika férje és a két fiának az apja. Ez a jó hír. Az idegesítő része pedig az, hogy Erika, a jelek szerint elhagyta őket, legalábbis már hetek óta a lakásomban dekkol, és nekem úgy tűnik, hogy a gyerekei egész nyáron csak táboroznak és nyaralnak, szóval még csak nem is értesültek az anyjuk elköltözéséről. Pedig ha értesültek volna, nyilván hazahívják. És akkor újra csak egyedül én használnám a fürdőszobámat.

– És ő mit szól hozzá? – kérdeztem.

– Nem tudja – felelte, mintha ez teljesen természetes lenne. Nem tudja?!

– Ezt hogy érted?

– Nem mondtam el neki. Biztosan ujjongana, hogy tartsuk meg.

– De hát meg akarod tartani, nem?

– Persze. – Elhallgatott, és vágott egy grimaszt. – Csak még rendet kell raknom magamban.

– Basszus – leheltem. Erika háborgó tengerhez hasonlító lelkivilágához képest az enyém szinte nyugodt, tükörsima tó volt. – Mikor tervezed megmondani neki?

– Nem tudom – vonta meg a vállát. – Az is lehet, hogy soha.

Soha?! Jesszusom. Ezt mégis hogy érti? A torkomra fagyott a szó, és azóta többet nem hoztam fel a témát.

Jogosan mondhatja bárki, hogy nekem most amúgy sincsenek jó meglátásaim és tanácsaim a párkapcsolati dolgokat illetően, de rettenetesen ijesztőnek tartottam, hogy Erika hallgat. Attól félek, hogy hamarosan egy bébikád is bekerül az amúgy is túlzsúfolt fürdőszobámba, és akkor a többi súlyos következményről még nem is szóltam.

Úgyhogy alig vártam a közös ebédet, amikor végre talán megtudhatok valami közelebbit Erika jövőképéről.

Azonban ezt a programomat is keresztülhúzták. Méghozzá az optikus, akinél a napszemüvegemet vásároltam.

Toshio Kainami még egy levelet kibontott, amikor magával vitte a szobájába az anyja régi levelezését.

Kedves Eiko!

Lassan elfelejtem az arcotokat. Néha görcsösen próbálom felidézni az arcvonásaidat, és ha nem megy, sírva fakadok. Nem felejthetek ennyire gyorsan! Azóta még egyszer elvonatoztam hozzánk… hozzátok. Azonban ismét nem találtam meg a házat, sőt a környék sem volt ismerős! Nem tudom, mi történhetett, csak arra tudok gondolni, hogy a memóriámmal van baj. Lehetséges, hogy mindvégig rosszul tudtam a falunk nevét? Útközben láttam egy–két ismerős arcot az utcán, de amikor köszönteni akartam őket, kiderült, hogy mégsem azok, akikre gondoltam. Egyiküket sem ismertem!

Kedves Eiko, már nem hiszem, hogy elküldöm ezt a levelet, mert úgyis bontatlanul fog visszaérkezni. Magamnak írok, talán azért, hogy ne veszítsem el az emlékeimet, és a jó érzést, ami mindig átjárja a lelkemet, amikor rátok gondolok.

Nem tudom elhinni, hogy többé nem találkozhatunk. Biztosan kell lennie valamilyen megoldásnak! Csak hát kitől kérjek tanácsot, segítséget?

Szeretettel:

Benika

Toshio elgondolkodott a dolgon. Honnan tudhatná meg, mit rejt az anyja múltja? És vajon mit lépett az anyja, amikor okosabb és önálló lett, amikor többet megtudott az életről, mint amennyit gimnazistaként tudott? Arra jutott, hogy a fénylánynak kellene feltennie ezeket a kérdéseket.

Lilian sóhajtott. Nem lesz okosabb, hiába olvasgatja a mangát. Hiába nézi újra és újra, mi lehet az, amin átsiklott a figyelme, nem tudott rájönni. Nagyon sajnálta Toshio anyját, hiszen milyen kegyetlen az, hogy valakinek eltűnik a múltja. Szegény Benika. És szegény Toshio, aki nem képes megtudni, hogy mi történt az anyjával. Hogy lehetséges, hogy szinte semmit sem tudott a saját anyja gyerekkoráról? Vajon ő, Lilian mit tenne Toshio helyében?

Hirtelen azt érezte, hogy elhomályosodik a látása. Nem úgy, ahogy Dani mesélte, inkább mintha köd szállt volna mindenre a látóterében. Mintha direkt elsötétítették volna a világot. És hozzá még elkezdett remegni mindene.

De pontosan tudta, hogy mitől szállt rá a sötétség, és hogy miért remeg.

Ugyanis csak most, ebben a pillanatban döbbent rá, hogy ő maga sem tud semmit a saját anyja gyerekkoráról. Az anyja sosem mesélt a múltjáról. Soha.

Ez nem lehet véletlen.

A manga nem véletlenül találta meg őt. Toshio akár ő, Lilian is lehetne.

Szabályosan rosszul lett a felismeréstől.

2.

Duglasz: Hát ma elég nagy itt a csend, nem igaz?

Shopper: Én itt vagyok.

Duglasz: Ez a lényeg. Már kerestelek. Mi újság?

Shopper: Úgy néz ki, hogy a feleségem kezd rendbe jönni. Már napok óta nem vett semmit.

Duglasz: Ó.

Frigólakat: Ez nagyszerű!

Duglasz: Nem tudom…

Shopper: Segít nekem webshopot építeni.

Duglasz: Tessék?

Shopper: Rájöttünk, hogy mihez kezdünk: webshopot hozunk létre. Nem tud leállni teljesen a vásárlással, mert hiányzik neki az az érzés…

Duglasz: Na ugye.

Shopper: Igen, és nem segít a pszichiáter sem. Mert az meg azt mondja, hogy önmagában kell megtalálnia azt a pluszt, amit a vásárlás ad neki.

Csilivili: Helló, én is megjöttem. És ha beleszólhatok, Shopper, én is csak pénzkidobásnak tartom a dilidokit. Velünk se mennek semmire.

Duglasz: Hadd mondja tovább, aztán majd te következel, Csilivili.

Shopper: Mivel mostanában én adogattam el, amiket a feleségem vásárolt, kitaláltuk, hogy csinálunk egy webshopot. És mostantól az lesz a dolga, hogy kinézi, hol készítenek és hol árulnak olcsón nőknek való csecsebecséket, aztán én eladom drágábban, de még mindig ár alatt a webshopon.

Duglasz: Ez nagyon jó! Hol lehet megtalálni azt a webshopot?

Shopper: Még sehol, de hamarosan.

Duglasz: Mit fogtok árulni?

Shopper: Olyasmit, amit szeretnek a nők. Meg amit a feleségem szeret. Női táskát, kendőt, pénztárcát, azokat a haszontalan dolgokat, amiket a feleségem imád megvenni, és amiből egy nőnek sosem elég.

Csilivili: Tutira bejön. Mondjuk, én jobban szeretem elcsenni a dolgokat. Mit gondolsz, Shopper, lehet, hogy meg kéne próbálnom átállni a vásárolgatásra valahogy? Azért az mégiscsak biztonságosabb.

OnlineHelp3: Beleszólhatok?

Duglasz: Hát jobb lenne, ha inkább nem.

OnlineHelp3: Shopper, végül is így fenntartjátok a függőségét, igaz?

Shopper: Igen. És jóra fordítjuk.

OnlineHelp3: Jól érzed most magad?

Shopper: Soha jobban. Végre van egy új tervünk és célunk. És nem szórja a pénzt fölösleges dolgokra.

OnlineHelp3: Gratulálok! Viszont Csiliviliéknek terápiára lenne szükségük.

Csilivili: Bejelentkeztünk, de kicsit félek ám… hogy mi lesz majd, amikor nem érdekelnek a bizsuk.

Duglasz: Hát az nagy baj lenne.

OnlineHelp3: Attól még érdekelhetnek, csak nem fogod eltulajdonítani őket.

Csilivili: Ezt mondom én is. Rossz erre gondolni.

Frigólakat: Rosszkedvű vagy, OH3. Mi a baj?

OnlineHelp3: Nincs semmi baj. Kérdezhetek, Duglasz?

Duglasz: Hát persze.

OnlineHelp3: Mi újság a fiaddal?

Duglasz: A szexfüggőségére gondolsz?

OnlineHelp3: Igen, arra, amit te annak gondolsz.

Duglasz: Nincsenek rendben a dolgok, nem látom őket együtt a feleségével. Tegnap este belestem az ablakukon a kertből, és azt láttam, hogy egymásnak háttal, mindenki a saját laptopján nézelődött. Nem ám a tévé előtt ültek, mint ahogy a normális emberek szoktak.

Frigólakat: Mondjuk, te meg leskelődtél, az se normális tevékenység.

Duglasz: Az ő érdekükben tettem. Azonban találtam egy megoldást, és még a fiam is örül neki. Művészeti táborba megy.

Frigólakat: Miért, művész?

Duglasz: Nem az, de terápia lesz neki. Hátha leszokik a nőkről.

Frigólakat: Még mindig csajozik?

Duglasz: Ha én azt tudnám! Nyilván, mert rablóból nem lesz pandúr, hacsak nem fordítjuk más irányba az érdeklődését. Hát én, bár most azt fogjátok mondani, hogy beavatkozom az életébe, de megpróbálom más irányba fordítani. Ha vannak művészi képességei, jöjjenek elő belőle!

Shopper: Nekem ebben nincs nagy tapasztalatom, de ha valakinek a flört a lételeme, akkor azt megtalálja egy művészeti táborban is, nem? Mit gondolsz, OH3?

OnlineHelp3: Nem tudom.

Frigólakat: Mondom, hogy nem vagy jó passzban. Segíthetünk?

OnlineHelp3: Csak elfáradtam. Nincs semmi baj.

Frigólakat: Ha jó passzban lennél, már beszóltál volna Duglasznak.

Duglasz: Miért éppen nekem?

Frigólakat: Mert üzleteltek Shopperrel, és mert beavatkozol a fiad életébe.

OnlineHelp3: Nincs jogom beszólni senkinek. Én csak meghallgatlak titeket.

Csilivili: Sokkal keményebb szoktál lenni, az már igaz.

Duglasz: Hiányzik a keménységed. A múltkor például, amikor egy napra kitiltottál, mert vettem Shoppertől öt körömlakkot itt, a nyílt színen… nem esett jól, de legalább elvontad a gondolataimat a lányomról. Majd egyszer mesélek róla is. Nyugodtan szólj rám.

OnlineHelp3: Ha nincs senkinek semmi baja, én most kiszállok.

Shopper: Oké, örültünk neked.

Ádám kilépett a chatből, és közben megszólalt a telefonja. Az anyja hívta.

– Marika köszönt – közölte az anyja, és rendkívül felszabadult volt a hangja. – Jöttem hazafelé, az utcán állt, és rám köszönt.

– Remek.

– Ennyi?!

– Mit mondjak még? Szerintem teljesen normális, hogy a szomszédok köszönnek egymásnak.

– De azok után, ami Edina és közted történt, egyáltalán nem volt biztos, hogy Edina anyja valaha az életben még rám fog köszönni.

– Túl sokat foglalkozol ezzel a témával. Látod, hogy senki más nem agyal a gyereke szexuális életén ennyit, csak te.

– Ez nem egészen így van, de ebbe most ne menjünk bele. Viszont az a jó hírem, hogy így már emelt fővel hazajöhetsz. Főzök is egy finom vacsorát holnap.

– Kitűnő ötlet.

– Nem jó ám a hangod, nyúzott vagy. A nagynénédéknél is kifejezetten rossz színben voltál.

– …

– Miért hallgatsz?

– Nem tudom, erre mit szokás mondani.

– Hát azt, hogy megígéred, hogy pihenni fogsz, és nem üldözöd a nőket.

– Anyu, ne gondold, hogy én… üldözöm őket.

– Hahh, csak nem ők üldöznek téged?

– Nem. Zárjuk le a témát.

– Tudod, hogy jön a házassági évfordulónk?

– Apuval?

– Nagyon úgy tűnik, hogy vele – sóhajtott az anyja. – Kivel mással?

– Jó, csak érdeklődtem.

– Nem figyelsz oda semmire. Napra pontosan egy hét múlva lesz. Tudod, hányadik?

– Hát… mondjuk negyvenkettő?

– Nem.

– Pedig a negyvenkettő jó szám. Az a végső válasz. Olvastad a Galaxis útikalauz stopposoknak című könyvet?

– Nem, és ne is fárassz a hülyeségeiddel. Nem negyvenkettő. Hanem negyvenöt! Negyvenöt éve vagyunk házasok! Húszéves voltam, amikor elvett, el tudod képzelni, hogy valakivel húszéves korod óta házasságban élj?

– …

– Na, de az más világ volt akkor.

– Örülök. És persze gratulálok.

– Meg akarom lepni apádat. Olyan ajándékot szeretnék, amiről még csak nem is álmodik. Nincs ötleted?

– Öööö… nincs. – Ádám elgondolkodott. Ő maga az apjának többnyire inget, nyakkendőt, elemlámpát, szerszámkészletet és ehhez hasonlókat vett ajándékba karácsonyra meg születésnapra. Most, ahogy az anyjával beszélt, felmerült benne, hogy valószínűleg nem ezekről „álmodik” az apja, de hogy mivel lehetne meglepni… arról fogalma sem volt.

– Szerinted mit szólna egy páros masszázshoz? Lávaköveshez.

– Hú.

– Mi ez a „hú”?

– Hát, ez a lávás dolog nekem kicsit ijesztő. Amúgy nem tudom. Sosem voltam páros masszázson. Az valami erotikus dolog?

– Neked csak ezen jár az eszed, ugye?

– Te kezdted. – Ádám elhallgatott. Honnan kéne tudnia, mi az a páros masszázs?

– Nem tudom pontosan, hogy mi az – folytatta az anyja. – Gyanítom, hogy egyszerre masszíroznak majd mindkettőnket.

– Elég szar ügy. Egy pasi utálja, ha masszírozzák, hacsak nem fáj valamelyik tagja. Fáj valamije?

– Remélem, hogy nem. De azt tudtad, hogy az érintés mennyire fontos, nemcsak a testnek, de a léleknek is? Persze, ne is mondj semmit, naná, hogy tudod. Eléggé rendszeresen gyakorolod.

– Jól van. Akár örülhet is neki.

– És ültetett vacsora lesz – közölte az anyja ünnepélyesen. Ádámnak fennakadt a szeme.

– Miféle ültetett vacsora?

– Ahogy mondom. Úgyhogy el kell döntened, kivel érkezel.

– Anya, ez a ti házassági évfordulótok, miért hoznék haza bárkit is? Egyáltalán, kellek én oda?

– Ott lesz néhány nagyon közeli kollégám, apád néhány barátja, pár közös barátunk és a nagynénédék. Még Wonton is eljön a feleségével. Szóval, persze hogy kellesz. Te vagy a mi házasságunk gyümölcse, ne felejtsd el.

– Nem fogom elfelejteni, ezt megígérem.

– Ne szemtelenkedj – nevetett az anyja. – Mindenesetre hamar gondold át, hogy kivel jössz, és közöld velem. A próbavacsorára érkezhetsz egyedül is. Sőt. Oda kifejezetten egyedül gyere.

– Próbavacsora? Anyu, ez nem… szokványos. Mi ez az egész… őrület?

– Mondtam már.

– Ez olyan… furcsa. Ki fog főzni?

– Ne kíváncsiskodj, hanem időben, legkésőbb a próbavacsorán diktáld be annak a nőnek a nevét, akit elhozol.

– Hányan leszünk a… próbavacsorán?

– Hát hárman. Apád, te és én. Méghozzá holnap. Mit gondolsz?

– Ó, anya. Rendben. Majd küldj rá meghívót.

– Puszillak, drágám. Vigyázz magadra, és ne fuss olyan sokat, mert tönkremegy a térded, és teljesen lefogysz. Inas leszel, és egy sovány, inas pasi az ronda, tudod?

Elbúcsúzott, letette a telefont maga mellé, aztán újra a kezébe vette. Visszapörgette az aznapi üzeneteket. Edina, Bea és egy ismeretlen csaj, akit az unokatesója ajánlott a figyelmébe. Egyiküknek sem válaszolt.

Arra gondolt, hogy talán fel kéne hívnia valakit, aki megerősíti, hogy nincs baj, teljesen normális, csak ma egész nap képzelődött, és az a sztori, amit az a fura lány mesélt, csak vicc.

Ha azt mondom, hogy körülöttem mindenki megőrült, akkor még csak nem is túlzok. Mert például az optikusról már akkor gyanítanom kellett volna, hogy valami nem stimmel nála, amikor a párhuzamos sínekről kezdett velem értekezni legutóbb. De ez az ebéd… Amikor felhívott, hogy muszáj beszélnünk, még meg is örültem neki, dacára, hogy ejtenem kellett miatta a jósnős programomat, meg Erikával sem tudtam összefutni.

Az optikussal egy „Szeletben is veheted és eheted”– pizzára ültünk be egy zsúfolt helyre, és tiszta szerencse, hogy tényleg csak egy szeletet kértem a sonkás–gombás pizzából, mintha sejtettem volna, hogy hamarosan a torkomon akad majd a falat. Az optikust egyébként Ádámnak hívják, és komolyan mondom, hogy teljesen átlagosnak néz ki.

Persze megint beigazolódott, hogy a látszat mennyire csalóka. Úgy kezdte, hogy egyek sokat, mert híznom kell, egy kislány ugyanis túl soványnak tart, márpedig ha ezek a mai anorexiás tinik soványnak tartanak valakit, akkor azon érdemes elgondolkodnia az illetőnek. Már ennél a pontnál felkaphattam volna a vizet, de erre gyorsan belekezdett egy történetbe.

Egy bizonyos tinilányról, aki engem gebének látott a villamoson. Egyáltalán nem rémlett semmi. Állítólag ráléptem a lábára. De nem is ez a gond, hanem az, hogy az optikus félig–meddig bedőlt egy sztorinak, amit ez a lány mesélt neki. Hadovált egy másik világról, ahová átjutott egy manga olvasásakor. Ez ismerős történet volt. Eleinte nem akartam megemlíteni Ádámnak, hogy ezzel a mangával már nekem is volt dolgom, inkább végighallgattam a mondandóját, már csak azért is, mert én nem jutottam odáig az olvasásban, mint ameddig ez a tinédzser. Fura módon, ez a lány más következtetésre jutott a manga hatására. Az volt Ádám, vagy inkább a lány meséjének a lényege, hogy a látási zavaraink azért keletkeztek, mert átjutottunk egy másik dimenzióba, legalábbis az őrült tinilány szerint, aki átvitt mindkettőnket egy dimenziókat elválasztó ajtón. Aha. Abban gyorsan megegyeztünk az optikussal, hogy mindketten olvastunk már efféle könyveket, de könyörgöm, az mind fikció volt. Ádám tudományos–fantasztikus történeteket hozott fel példának, én arra emlékeztem, amikor Murakami egyik hőse egy szekrényből jutott el a másik világba átvezető folyosóra, egy másik szereplője a szomszéd ház kútjában találta meg a párhuzamos világot, hogy a klasszikus 1Q84–es országúti átjárót már ne is említsem.

– Tehát a lány túlságosan beleélte magát abba, amit olvasott – közöltem az optikussal, és haraptam egyet a már kihűlt pizzámba.

És akkor Ádám olyasmit mondott, amin el kellett gondolkodnom. A lány szerint a vágyaink valóra válnak a párhuzamos dimenzióban. Ellenben ha sokáig tartózkodunk ott, akkor a félelmeink igazolódnak be.

– Ha az én vágyaim valóra válnának, akkor… akkor Levente itt lenne velem – csúszott ki a számon. És hirtelen eszembe jutott, hogy az elmúlt héten minden éjjel velem volt. Visszajött hozzám. Egy ideig.

Elszomorított, hogy újra erről kell beszélnem, de tudtam, hogy az optikust, akinek megszállottan csillogott a tekintete, máshogy nem tudnám visszahozni a mesék birodalmából, hogy békén hagyjon végre ezzel az idétlen történettel, csak ha elmondom neki, hogy mi történt velem. Úgyhogy belekezdtem.

– Ez nagyon… – sóhajtott, amikor végeztem, de szerencsére nem mondta ki, hogy rémes meg borzasztó, meg amiket a munkahelyemen mondtak, amikor megtudták, hogy mi történt, csak félbehagyta a mondatot, amit elkezdett. A pizzáját tologatta a műanyag tányéron, nyilván neki sem volt kedve megenni egy kihűlt, nyúlós szelet tésztát, majd rám nézett. – Sajnos azt kell mondanom, hogy a párját akarta visszakapni, és vissza is kapta… egy időre, amikor éjszakánként maga mellett érezte. Tehát, bármennyire igyekszem én is azt gondolni, hogy az a lány, Lilian kicsit… zakkant, végül is van igazság a történetében.

– Hát persze. Nem akarok erről beszélni – vontam vállat.

– Ne együnk valami normálisat?

– Beszélt az anyámmal?

– Hogyhogy? – bámult rám.

– Az anyám mániája, hogy „rendes ételt” egyek.

– Nem. Csak utálom a hideg, vastag tésztájú pizzát.

– Már így is lejárt az ebédidőm.

– De nem ebédelt semmit – szögezte le, és igazat adtam neki. Hagytam, hogy meggyőzzön, és a szomszéd pulttól hozott két tányér zöldbablevest.

Engem nézett, amíg megettem az adagomat, miközben talpig zavarban elmesélte, hogy miért tartja mégis hihetőnek, amit az a zizi lány mondott neki. Ugyanis Ádámnak volt egy nagy szerelmi csalódása, kikosarazta a menyasszonya, na és attól kezdve – jesszusom, amíg hallgattam, belebámultam a levesembe, és magamban azt kérdezgettem, hogy miért pécéznek ki engem mostanában a bolondok – az volt a titkos álma, hogy bukjanak rá a nők. De nem buktak, egészen addig, amíg el nem kezdődtek a látási zavarai. Akkortól viszont „megállíthatatlanul jöttek”, magyarázta zavartan. Kínomban belevigyorogtam a levesbe. Hát persze, Dalnok Anna, ebbe a szürreális sztoriba is csak te keveredhettél, gondoltam.

– És most elérkezett az a pillanat, amikor a félelmek válnak valóra. Talán ez lesz most – lamentált, én pedig ijedten láttam, hogy kiürült a tányérom. Ránéztem az optikusra. Mostantól megint fel kell vennem vele a szemkontaktust.

– Nem biztos, hogy akarom tudni, mik a félelmei – csúszott ki a számon.

– Oké – nevette el magát, és egy rövid pillanatig normálisnak látszott. Bekanalazta a levesét, csendben vártam, amíg elfogyott. – És magának… mi lehet a félelme? – kérdezte végül. – Nem akarok tolakodni, félre ne értse. Csak hát magának… talán már nincs is mitől félnie.

Összeszorítottam a számat. Hirtelen jött rám a bőghetnék, mostanában mindig a legváratlanabb pillanatokban tör rám. Ugyanis pontosan tudtam, mi a legnagyobb félelmem ebben a pillanatban. Az – hogy Leventét nem látom többé. Soha többé. Megtöröltem a szemem, és elbámultam a pult felé. Megköszörültem a torkomat.

– Nem hiszem, hogy ez… bárhová is vezethet.

– Állítólag a manga hőséhez, a Kainami fiúhoz is visszajár a halott ikertestvére – mondta zavartan. – Egy fényes lány.

Na jó, elég ebből. Fel akartam állni, de eszembe jutott valami.

– A Kainami–manga angol szövege nálam van.

– Igen? Itt?

Mit képzel ez az ember? Majd pont ebédszünetben hordom magammal a kéziratokat?

– Nem. Nem itt. De elolvastam egy kis részletet belőle. Mi fogjuk megjelentetni magyarul.

– Hát akkor…

– Jó, majd belenézek. De tudja, mit? Szerintem ez a lány összevissza fantáziál, maga meg elhitte, mert néha nem látja párhuzamosnak az ajtófélfát meg a síneket. Véletlen, nem gondolja? Ez csak egy véletlen egybeesés.

– Nem tudom. Remélem, hogy igaza van, de gondoltam, megosztom magával, mert bár a lány nem tűnik százasnak ezzel a mangás őrületével, de a története pont betalált nálam. Persze én sem hiszek… ilyesmiben.

– Nézze, nekem meggyőződésem, hogy én se nézek ki százasnak, ahogy maga mondja – vettem át a szót –, de az az igazság, hogy… maga sem.

Mindketten felszabadultan felnevettünk, mert belegondoltunk a helyzetbe. Egy pillantra kívülről láttam magunkat, és ijesztően diliseknek tűntünk.

Visszakísért a munkahelyemig, és odaadta a számát, „szükség esetére”. Hát, nem tudok olyan szükségállapotot elképzelni, hogy felhívjam, de azért udvariasan elraktam a kártyát.

A bejáratnál belefutottam Nórába. Rossz jel. A recepció előtt álldogált, és egy aranyszínű kávéskapszulát mutatott fel, amikor beléptem.

– Tudod, mi a baj ezzel? – kérdezte. Gőzöm sem volt, természetesen.

– Az, hogy nem csokis ízesítésű…? – érdeklődtem.

– Más országokban visszaveszik az elhasznált kapszulát, tudtad? Nálunk meg megy a szemétbe. Környezetszennyezés! – A mutatóujját rám szegezte, mintha én tehetnék róla, hogy a kávéskapszuláknak Magyarországon nincs kijelölt gyűjtőhelyük.

– Szomorú – bólogattam. A nyakán már meggyógyult a seb, és ma egészen hétköznapian nézett ki. Egyszerű nyári ruhában volt, bár a papucsa papírból készült. Nem viccelek, állítólag egy angol magazin szóróajándéka volt, a londoni reptéren osztogatták, és Nóra megörült, hogy milyen frappáns repapír–használati mód. – Az is szomorú, hogy egyeseknek az ebédszünet másfél órát tart – tette hozzá.

– Elnézést.

– Nyilván céges ügyben voltál el, igaz?

– Ühhmm… Igen. Persze.

– És, ha nem titok, megtudhatom, mi az a céges ügy? – gonoszul megcsillant a szeme.

– A… manga – vágtam rá.

– A manga? De hát megkaptuk a fordítási jogot. Mi dolgod vele? Főleg ebédidőben…?

– A… reklámjának néztem utána – lódítottam. – Vannak Kainami–őrültek a városban. A könyv megjelenése alkalmából partit kellene szerveznünk, belépés kizárólag piros Kainami–kontaktlencsében! – Egészen fellelkesültem az ötletemtől, és hirtelen ki is ment a fejemből, hogy a marketing Erika dolga lenne. – És hát… egy ajtó is kell – tettem hozzá.

– Ajtó az van – bólintott a főnöknőm, és a bejáratra mutatott. Egy pillanatra rossz érzés fogott el. Mintha csak ajtót mutatna nekem. Reméltem, hogy legalább addig nem rúg ki, amíg a közösköltség–tartozásomat nem rendezem.

– Igen. Az. Ajtó – suttogtam, és mélyen a szemébe néztem. – Mondhatnám úgy is, hogy Az Ajtó, Ami Átvisz A Párhuzamos Világba – hangsúlyoztam minden egyes szót.

Hallgattunk. Nóra gyanakodva nézett rám. Aztán felderült az arca.

– Igen! Vörös kontaktlencsés átjáróparti!

– Hmmm… – Jesszusom.

– Nem tudod: laknak itt japán gyerekek?

– A kiadóban? Nem hinném.

– Budapesten. Az országban.

– Fogalmam sincs, de kínai felnőttekkel tele van a város. Én egy családot ismerek is – mondtam, a kínai éttermes volt főnökeimre gondolva. – A legtöbb itt élő kínainak biztos vannak gyerekei is.

– Nem gúnyolhatjuk ki a mangát! Nem kell kínai gyerek! – kiáltott rémülten. – Nekünk japán gyerekek kellenek a bemutatóra! Meg magyar gyerekek!

– Rendben – sóhajtottam. Majd Erika beszerzi őket, nekem ehhez az egészhez semmi, de semmi közöm. Legfeljebb az ötletgazda vagyok.

– Anna – állított meg Nóra hangja, pedig már, isten bizony, a szobánkba igyekeztem.

– Igen?

– És mit intéztél ebből az ebédidőben? Ajtót kerestél, vagy mégis mi tartott ennyi ideig?

Ó. Tudtam, hogy nem úszom meg.

– Egy… emberrel találkoztam.

– Na. Férfi? – Nem tudtam, hogy örül–e, hogy férfival kajáltam, és áldását adná ránk, vagy csak a szokásos kis paranoid ellenőrzését végzi.

– Igen. Optikus – mondtam. – A vörös kontaktlencséről beszélgettem vele – tettem hozzá, számomra is váratlanul. – Hogy tudna–e nagyobb tételben szerezni a bemutatóra.

– Igen! – csapott a levegőbe Nóra, és kirepült a kezéből a kapszula. Gyorsan felkaptam a földről, és odaadtam neki. Rohadtul szervilis lettem, de hát mit csináljak, meg akarom kapni a fizetésemet, és úgy néz ki, hogy meg akarom tartani az állásomat is. – És persze olcsón…?!

– Persze – feleltem bizonytalanul.

– És mit mondott?

– Hogy utánanéz – hazudtam immár lazán. Még jó, hogy nálam van a kártyája az összes telefonszámával.

– Hát jó. Akkor hasznosan telt ez a fél nap, amit az irodától távol töltöttél – nyugtázta. Fél nap? Szemétláda. – Most viszont össze kell szedned magad, mert négykor találkozód lesz az ország legjobb plasztikai sebészével. Egy kórházban.

– Tessék?

– Igen. Endrődi Péter – suttogta. – Ő kell nekünk!

Végigpásztáztam a főnöknőm alakját. Ó igen. Biztos szilikont akar a fenekébe meg abba a piszkafa vádlijába, ma ez a divat a külföldi sztárok körében. Nyilván Nóra is ezt tervezi. Meg botoxot, legalább többé nem lesz gonosz az arckifejezése. Hiszen a botoxtól egyáltalán nem lesz arckifejezése. De minek kellek ehhez én? Persze elméláztam rajta, hogy bele bírnék–e bökni egy botoxos injekciós tűt az arcába, és rövid úton arra jutottam, hogy igen, minden gondolkodás nélkül.

– Nem értem – mondtam végül.

– Dehogynem. Ő a legmenőbb. Nem magánpraxisból él, hanem segít a mellrákból gyógyuló nőknek. Van egy alapítványa. Ügyes a keze. Jóképű. Magas. Nem a pénzre hajt. Egyszer megmentett egy ázsiai gyereket, vagyis a karját, vagy a lábát, nem tudom. Egy csomó külföldi kórházban lehetne vezető orvos, de ő mégis marad itthon. A felesége Baliról jött.

– Balinéz?

– Nem, magyar. Ott vezetett egy szállodát. Egy környezetbarát hotelt, ami pluszpont. Rengeteget vártak egymásra. A volt élettársa parfümőr Franciaországban. Egyébként a doki bázisugró, meg ejtőernyőzik. Kergeti a halálközeli élményt. Szóval nagyon izgalmas az élete. És, ahogy mondtam, Endrődi Péter a világ egyik legjobb kezű plasztikai sebésze, remek történetekkel a tarsolyában, nyilván.

– Aha.

– Meg kell győznöd, hogy írjon egy könyvet.

– Lehet, hogy nem tud írni.

– Kit érdekel?! Tudod, hogy megy ez – legyintett. – Majd adunk mellé egy szellemírót. Vagy megírja Erika. Esetleg te.

– Erika? Vagy éééén?

– Jó, csak vicceltem. Megírja egy profi. Neki csak mesélnie kell.

– És akarja ezt?

– Hát persze! Különben miért találkozna veled? Természetesen kéreti majd magát, de a te dolgod, hogy meggyőzd!

A plasztikai sebész egy nagy osztályt vezetett, kétszer eltévedtem a kacskaringós folyosón, miközben a szobáját kerestem. Nóra nem tévedett, tényleg jóképű volt, viszont egyáltalán nem akart könyvet írni az életéről, és nekem nagyon úgy tűnt, hogy nem csupán kéreti magát. Szóval ennyit Nóra igazmondásáról.

– Engem ez nem foglalkoztat – mosolygott, és közölte, hogy sajnos nincs sok ideje, mert még lesz két műtétje. Késő délután! – Ilyenkor van aneszteziológusunk – mentegetőzött. Nem igazán akartam ezt hallgatni. Utáltam a kórházszagot. Utáltam mindent, ami arra az időre emlékeztetett… Igazság szerint őt magát is utáltam, amiért egy kórházba kellett bejönnöm miatta. Próbáltam ecsetelni, mekkora durranás lenne, ha elmesélné az életét, persze Nóra nem ezt akarta, hanem – meggyőződésem – műhibákról meg celebtörténetekről szeretett volna hallani, de tisztán láttam a dokin, hogy ez vele nem fog összejönni. Letettem az orvos orra elé egy angol nyelvű könyvet, amit egy nagymenő szívsebészről írtak Amerikában, Nóra szerint ez a „csali”, ha a mi dokink ezt elolvassa, akkor majd ő is ilyet akar. Én nem olvastam a szívsebészes könyvet, csak reménykedtem, hogy nem bulvársztori, de a lelkem mélyén éreztem, hogy bizony az. Amikor sebtében elbúcsúztunk, felmerült bennem, hogy megkérdezem tőle, hogy a sok sírástól feltűnően elmélyült száj melletti redőmmel (na jó, ráncommal) mit lehetne csinálni, de nem mertem előadni az igazi hülye nőt. Úgyhogy elköszöntem a dokitól, mondtam neki, hogy gondolja át az ajánlatot, és siettem haza, hogy elmesélhessem Erikának, mi minden történt ma velem.

Ám végül úgy alakult, hogy nem tudtam semmit sem elmesélni, mert Erikának volt közlendője.

3.

Lilian úgy tett, mint aki a megszokott életét éli. Szerette volna, ha a szülei azt hiszik, hogy Danival lóg, mint eddig mindennap a szünidőben, ezért már kora délelőtt elment otthonról. Dani számtalanszor kereste, de nem vette fel a telefonját. Nem lett volna képes beszélni vele, inkább írt neki egy sms–t.

Utálom, hogy nem bízol bennem. Hagyj egy kicsit békén. Majd kereslek. Lilian.

Ennyi volt, és közben úgy érezte, hogy beleőrül az egészbe. Jó volt újra találkozni az optikussal, bár a férfi semmire nem jutott, pedig Lilian azt remélte, hogy kitalál egy haditervet, akár az ajtó visszaszerzésére, akár a visszatérésre. De az optikus aznap még inkább azt próbálta belésulykolni, hogy a manga csak egy mese. Lilian eredetileg szeretett volna a Danival való ügyben is tanácsot kérni tőle, de ezek után elment a kedve az egésztől.

Végül otthagyta az optikust, és a Nyugatinál metróra szállt. Közben érkezett Danitól egy sms.

Beszéljünk! Sok mindent akarok mondani. Mi bajod van? Szeretlek.

Nagyot dobbant a szíve. Nézte a telefon kijelzőjét, és már majdnem felhívta Danit. Az egyetlen ember, akiben megbízhatna. Bízhatna… Csak hát Dani nem úgy fogadta a történteket, ahogy Lilian remélte. A végére kell járni az összes dolognak, és vissza kell térniük a normális világba, ott újrakezdhetik. Ez az egyetlen esélyük. Az éjjel írt egy levelet Takahurának, de még nem küldte el. Segíthet–e rajtuk a japán író? Vagy hülyének nézné őket? Kire célzott a születésnapi köszöntőjében, ki az, akivel beszélnie kellene? Csak Dani jutott újra és újra az eszébe.

Leszállt a Kökin, és megtette ismét az utat. A lába vitte előre, nem is gondolkodott. Amikor leszállt a buszról ott, az isten háta mögött, rögtön tudta, hogy valami nem stimmel. Nem látta a megállóból a cirkuszi sátrakat. Megszaporázta a lépteit. Hevesen vert a szíve, már majdnem futott, de látta, hogy hiába.

A fű lelapult ott, ahol egykor a sátrak álltak. Sivár volt a környék, sehol egy lakókocsi. A kamion is eltűnt. A sóderes részen, ahol a póni állt kikötve, frissen volt gereblyézve a talaj. A vándorcirkusz továbbállt.

Most már a bűvésztől sem tud magyarázatot kérni arra, ami Dani öccsével történt. Pedig ha azt tudná, akkor talán arra is rájönne, hogy egyáltalán vissza lehet–e térni a párhuzamos világból a normális világba anélkül, hogy megtalálnák az ajtót.

A fénylány. Vele kellene beszélnie, az ikertestvérével. Csakhogy a fénylány már jó ideje, a születésnapja óta nem mutatkozott.

Lehorgasztott fejjel battyogott vissza a buszmegállóba. Tanácstalan volt, és még csak nem is sejtette, hogy honnan kérhetne segítséget.

Nem volt kedve hazamenni, nem tudta, mitévő legyen. Végül elmetrózott a Ferenciek teréig, és onnan elsétált a Semmelweis utcába. Rég járt erre, de most elérkezettnek látta az időt. Megállt az egyik ház előtt, ácsorgott a kapuban egy darabig, aztán megnyomta a kaputelefon csengőjét. Miután beengedték, erővel benyomta a súlyos kaput, és máris érezte, hogy a kinti kánikulát kellemes hűvös váltja fel. Régi lépcsőházszagot érzett, és ez felidézte a gyerekkorát, amikor sokszor tette meg ezt az utat a kaputól az első emeletig. Gyönyörűen felújították azóta a lépcsőházat, de a régi márványlépcsők ugyanolyan kopottak voltak, mint annak idején. Az apja mondta neki, hogy ezeket nem fogják kicserélni, olyan értékesek. Fényesre kopott a felszínük. A félemeletet stukkók díszítették, és amikor Lilian felnézett, felfedezett egy fecskefészket a mennyezet sarkában, pont úgy, mint gyerekkorában. Gyorsan felrohant a lépcsősoron, automatikusan végighúzta a kezét a márványkorláton, aztán már fent is volt.

– Lili, drágám – ölelte meg az asszony. Lilian eleresztette magát. Jólesett most ez az ölelés. – Olyan régen nem jártál felénk! Gyere be!

Az asszony után indult. Hatvannyolc éves volt, de ezt nem sokan mondták volna meg róla. A haja aranybarnára volt festve, és mint mindig, most is elegánsan öltözött: fekete nadrágot és piros blúzt viselt.

– Szerencséd van, ma nem mentem be az irodába – mondta, és beterelgette a lányt a tágas nappaliba. Lilian azonnal lezuttyant a kedvenc karosszékébe, egy biedermeier, csíkos szövettel bevont fotelbe. Felnézett az öt és fél méter magas mennyezetre – ott lógott a tizenkét karú alabástromcsillár, aminek biztonságos rögzítéséhez annak idején – ahogy az apja mesélte – meg kellett erősíteni a mennyezetet a felső szomszéd irányából is. Az utcai fák árnyékot borítottak a nappali egyik oldalára, de a szoba másik fele fényben úszott. A tabernákulum, vagyis az írókomód állítólag még Mária Terézia korából származott, és most is hasra esett rajta az ablakon beáradó napfény, mint mindig. Az antik komód közepén ott állt az aranydíszítéses asztali óra, a két szélén pedig egy–egy háromkarú alabástrom gyertyatartó magasodott, hosszú, fehér gyertyákkal. A parkettát vastagon borították a perzsaszőnyegek, a falakat tizenkilencedik és huszadik századi festmények díszítették. Lilian kedvence egy nagyméretű Barcsay–festmény volt, mert mindig a kedvenc meséjét látta bele gyerekkorában, amikor a legkisebb fiú elindul az erdőben. Később a nagyanyja elmagyarázta neki, hogy ez egy kaszálni induló férfi, de ő ennek ellenére gyereknek látta, aki elindul, hogy megtalálja a szerencséjét. Végignézte a többi kedvencét is: az Ilosvai Varga–féle szentendrei életképet, meg a virágba borult mandulafát Boldizsár Istvántól, ami majd egyszer az esküvői ajándéka lesz. Na, vagyis sohanapján. És még ott volt az a sejtelmes festmény Farkasházy Miklóstól is, ahogy megy le a hegyi úton ballagó férfi fölött a nap, hát annak idején azt is nagyon szerette.

Csak a modern bőrkanapé meg a nagyméretű sík képernyős tévé nem illeszkedett a sorba, de a nagyanyja mindig szerette vegyíteni a modernet a régivel.

– Mi újság, Lilikém? A születésnapod óta nem láttalak. Még szerencse, hogy aznap együtt tudtunk ebédelni. Hozhatok valamit? Kérsz egy Sachert? Mindjárt hozom. Tudod, ez az országban a legfinomabb Sacher–torta – mondta a nagyanyja, és pillanatokkal később letette a herendi kistányéron Lilian elé a sütit. A torta mellé bőséges adag házi készítésű tejszínhab is dukált. Lilian nem is értette, hogy nem hízik el a nagyanyja, amikor a nagyapja állandóan hazaszállítja a finomságokat a cukrászdáiból, pontosabban az egykori cukrászdáiból, ugyanis mindkettőt megvette tőle egy külföldi cég.

– Gyere, nem ülsz mellém a kanapéra? – kérdezte a lányt. Lilian megsimogatta kedvenc fotelét, majd átült a nagyanyja mellé. Nem is értette, miért nem jár hozzá gyakrabban. A gyerekkorában annyi időt töltött nála, mostanság pedig már szinte felé sem nézett. Most mégis olyan jó volt ott lenni. Persze a nagyanyja aggódós volt, hiába lett volna jó megbeszélni vele a dolgokat, Lilian tudta, hogy ennek nem teheti ki. Meg hát egy kicsit sznob is volt a nagyi, azonnal leújgazdagozta volna Dani családját, és erre a lány nem volt kíváncsi.

– Különös ruhákban jársz – mondta a nagyanyja. Lilian végigsimított a fekete, cipzárakkal díszített, koptatott farmersortján és a turkálóban vásárolt, már sárguló, csipkés antik blúzon, aminek még tavasszal könyöknél levágta mindkét ujját. – De csinos vagy.

– Köszönöm.

– Mi szél hozott?

– Csak… erre jártam, és eszembe jutottál.

– Véletlen ám, hogy itthon vagyok.

– Tudom. – Lilian nagyanyja még aktívan dolgozott, talán a családi örökséget kompenzálandó: egy nemzetközi segélyszervezet irodavezetője volt. – Csak… eszembe jutott valami. Persze találkozni is akartam veled – tette hozzá gyorsan. A nagyanyja magához húzta, és ez jólesett a lánynak. Gyerekkorában is leginkább a nagyanyja és az apja ölelgette. Az anyja szinte sosem. Ő nem olyan volt. Most is érezte a nagyi illatát, ő aztán nem ragaszkodott a régi parfümjeihez. Cserélgette, mikor milyen hangulata volt. Ma citrusos hangulata lehetett.

– Na mesélj. Márk gonoszkodik veled, igaz? – puszilt bele a nagyanyja Lilian hajába. Annyira intim helyzet volt… ilyet csak Daninak engedne.

– Azt hiszem, összejött Eszterrel.

– A barátnőddel? – hüledezett a nagyi.

– Igen.

– Ez szemétség. Mármint Márk részéről, nem Eszteréről.

– Ugye hogy szemétség? – Végre valaki megérti, bár ő elsősorban Eszterre volt dühös.

– Úgy érzed, hogy elvesztetted a barátnődet.

– Aha.

– Most utálod, de ha elég erős a barátságotok, újra közel kerültök majd egymáshoz.

– Ühüm.

– Bánt?

– Nem tudom. Igazából azt szerettem volna megkérdezni, hogy… hogy miért nem mesél nekem soha senki anya gyerekkoráról?

Szinte kiszakadt a lányból a kérdés, amire súlyos csend volt a válasz. A nagyanyja még erősebben húzta őt magához, Lilian szinte moccanni sem bírt.

– Anyádat kérdezd – mondta végül Lili nagyanyja, és elengedte a lányt. – Ha a gyerekkora érdekel, tőle kérdezz.

– Tudod, hogy anya alig beszél. És egy csomó mindenről hallgat. Eddig fel se tűnt, hogy nem mesél a gyerekkoráról, de most, hogy elolvastam egy… mangát, és a főszereplőnek az anyja szintén nemigen beszél a saját gyerekkoráról, feltűnt a… hasonlóság.

– Én nem ismertem anyádat gyerekkorában.

– De tudom, hogy apuval már gimisként ismerték egymást.

– Nem ugyanabba a gimnáziumba jártak.

– Mégis találkoztak.

– Lili, drágám. Én annyit tudok, hogy tinédzserként is zárkózott volt.

– Nem igaz – mondta Lilian. Érezte, hogy a nagyanyja nem mond el mindent.

– Lehet – hajtotta le a fejét a nagyi. – Csakhogy én megígértem a szüleidnek, hogy hallgatni fogok, és az anyád dolga, hogy elmesélje, ha van mit mesélnie.

– Én az unokád vagyok. Anyu pedig nem is a rokonod.

– Dehogynem. A menyem.

– Én vér szerinti rokonod vagyok.

– Ne zsarolj, Lili.

– A mangában a főszereplő megtalálta az anyja régi leveleit. Talán nekem is fel kéne mennem a padlásra kutakodni?

– Mi az a manga?

– Japán képregény.

– Miért nem könyveket olvasol, Lili? A képregény nem tizenhat éveseknek való.

– Hagyjuk ezt. Több van bennük annál, mint hogy sima képregényeknek nevezzük őket. De nem is ez a lényeg. Hanem az, hogy meg kell ismernem anya gyerekkorát.

– Ha ő is azt akarja, hogy megismerd, majd elmeséli.

– Nagyi, nem ezért jöttem fel hozzád – dőlt hozzá Lilian. – Segítenél vele, nem is tudod, mennyit.

– Lili, drágám. Boldog lennék, ha mesélhetnék, és hidd el, nem titkolnék el előled semmit. De nem tehetem.

Otthagyta a Sacher–tortát a tányéron, pedig a világ legfincsibb sütije volt, és távozáskor rá se nézett a nagyanyjára. A szeme sarkából látta, hogy az asszony a könnyeivel küszködik, de hát ő sem érezte jobban magát. A francba ezzel a sok titokkal. Leviharzott a lépcsőn, a fordulóban majdnem seggre ült, ahogy megcsúszott a talpa a márványon, aztán jól becsapta maga mögött a súlyos vaskaput.

Otthon felvágtázott az emeletre, anélkül, hogy a köszönésen kívül bármit is mondott volna a szüleinek. Amikor a szobája elé ért, éppen nyílt Márk ajtaja. Liliannak nem volt ideje beugrani a szobájába, úgyhogy a lépcsőforduló tetején Eszterbe ütközött, aki elsőként lépett ki Márk szobájából.

– Szia – köszönt Eszter zavartan, és a hajába túrt. Lilian megtorpant. Nem tudta, mit tegyen. Sosem volt verekedős. Egy pofon, az azért nem lett volna hülyeség.

Aztán csak visszamorgott valamit, talpig zavarban, és beszáguldott a szobájába. Becsapta az ajtót (ez ilyen ajtócsapkodós nap, gondolta), és rá is fordította a zárban a kulcsot. Ledobta magát az ágyára, és rátette az ujját a telefonján a gombra. Az leolvasta az ujjlenyomatát, és rögtön beengedte őt az e–mailek közé. A piszkozatokból kiválasztott egyet, és rányomott a küldés gombra.

Menjen mindenki a francba, gondolta.

Dani fel volt háborodva, meg volt rémülve, és semmit sem értett. Lili nem egy idióta csaj, ellentétben Dani néhány osztálytársnőjével. Miért nem hajlandó beszélni vele? Hiszen ő nem tett semmi rosszat, sőt. Aggódik érte. Rohadjon meg az a csávó, egész biztos, hogy Daninak meg kell torolnia, amit az a kis tetű Bálint csinált. Ott motoszkált Daniban, hogy mi van, ha Lili nem mondott el neki mindent. Mi van, ha Bálint még annál is nagyobb surmó paraszt, mint ahogy az Dani előtt lejött Lili elbeszélése alapján?

És ez még nem minden. Lili vele nem akar beszélni. Ellenben az öccse, Barni csak vele akar beszélni, és a szüleik előtt továbbra is néma, mint a sír. Közben Danival teljesen normális összetett mondatokban társalog, de csak akkor, ha senki sem hallja őket. További kommunikációs problémákat okoz az apja, aki már nem is válaszol az anyjának, illetve az anyja, aki felváltva üvöltözik és sír.

És így kellene lemenniük Balatonra.

Legalább amíg úgy tudta, hogy Lili ott lesz velük… akkor minden más lenne. De most Lili „időt kér”, vagy mi a franc.

Miközben Bálinttal ott marad az a dolog megtorolatlanul?

Hát nem, te rohadék. Nem úszod meg ennyivel, erről én gondoskodom, gondolta.

És már meg is született a terv a fejében.

– Negyvenöt év, na mit szólsz? – kérdezte az anyja, miközben feltálalta a szalonnába tekert, szilvával töltött csirkemellet. Ádám arra gondolt, ha rágós vagy nyers lesz, akkor tényleg az anyja készítette, de ha ez is olyan jó, mint a húsleves volt, akkor abban az apja keze is benne van.

– Gratulálok – nézett fel a tányérjából. – Apu, főleg neked.

– Hahaha. Csak humorizálj – jegyezte meg az anyja. – Na tudod már, hogy kivel jössz az ültetett vacsorára?

– Nem humorizáltam – mosolyodott el. – Még van időm, nem igaz?

– A desszertig. Vagy, na jó, a kávéig – felelte az anyja. – Egyébként beszédet is fogok mondani.

– Miről?

– Majd meghalljátok. Szeretem a spontán dolgokat, úgyhogy nem írom meg előre.

Ádám összenézett az apjával, és feltűnés nélkül mindketten vágtak egy grimaszt.

– Szóval elsőszülöttem, milyen a kaja?

– Fantasztikus. Apu egyre jobban főz.

– Ezt én csináltam. Nem igaz? – nézett Ádám anyja a férjére.

– De, mondhatjuk – bólintott a férfi. – Majdnem egyedül.

– Tehát, mivel nagyon szép kerek az évfordulónk, és mivel a te korod is szép kerek – nézett Ádámra az anyja –, arra gondoltunk apáddal, hogy megerősítjük az eskünket.

– Mire gondoltatok?

– Hát hogy újra kimondjuk az igent – mondta az anyja. – Anyakönyvvezető jelenlétében. Mert ugye nekünk nem volt egyházi esküvőnk, az ismert okok miatt – tette hozzá. Ádám, bár megdöbbent, el is mosolyodott. Az „ismert okok” azt jelentette, hogy nem volt vallásos a családjuk. Amikor gyerek volt, az anyja minden hozzájuk bekopogó hittérítőnek elmondta, hogy „materialisták vagyunk”. Ádámnak fogalma sem volt, mit jelent az a szó, hogy materialista, de már alsó tagozatosként tudta, hogy ezt kell mondani, amikor az osztálykirándulásokon az órákig tartó templomlátogatásokról akarta kivonni magát.

– Mit akarsz ezzel mondani, anya?

– Hogy újra összeházasodunk apáddal.

El se vagytok válva, akarta válaszolni, de az anyja ragyogott, az apja meg vállat vont, mint aki bármibe hajlandó beleegyezni. Mellesleg ez így is volt. Furcsa, de végül is az ő dolguk. Ha akarnak egy bulit, hát rajta.

– Jó ötlet.

– Akkor most, hogy már a desszert következik, mondd meg a nevet.

– Milyen nevet?

– Hát a lányét, akivel jössz.

– Nem lehetne ezt mellőzni? – érdeklődött Ádám. Különösen attól volt kész, hogy aznap zárás után hazamentek Beával, mert muszáj volt magának bizonyítania, hogy minden rendben vele, akár „normális”, akár „párhuzamos” világban van is. Persze azért bekapta a gyógyszert. És nagyon furcsát tapasztalt. Állt a farka, mint a cövek, de a fejében nem kívánta a lányt. És bár legalább másfél órán át dugtak, és Bea a létező összes pozícióban elélvezett, még a konyhapulton is, ahol csupa lyuk lett a szexi seggén a bőr a kenyérmorzsától, amit Ádám reggel nem takarított össze, de Ádám nem tudott elmenni. Pedig oráloztak is utána, de semmi. Állt a farka továbbra is, miközben már egészen máson járt az esze. Most, hogy visszaemlékezett a nem sokkal korábbi akcióra, megint érezte, hogy feláll. Holott egyáltalán nem volt begerjedve, na szép is lenne egy családi vacsorán. A gyógyszer az, ami így hat rá. Ráadásul három napig tart a hatása, fasza. És az egészben az az ijesztő, hogy Bea nagyon jó nő, izgalmas, a hazugságaival együtt, vagy azok ellenére is. Ha Beát nem kívánja úgy igazán, fejben, akkor mi lesz vele? Impotenssé fog válni, tiszta sor. A félelmek valóra válnak.

– Nem lehetne – szögezte le az anyja.

– Tulajdonképpen miért nem jöhet egyedül? – szólalt meg az apja is.

– Mert ez a mi évfordulónk. Ádám felnőtt. Nagykorú. Túlkoros, így is mondhatom. És úgy illik, hogy hozzon magával egy lányt, ne egyedül érkezzen, nehogy azt higgyék, hogy csak alkalmi kapcsolatai vannak, vagy netán buzinak gondolják.

– Eddig az volt a bajod, hogy sokat… csajozik – szállt szembe az anyjával az apja.

– Most is az a bajom. De legalább tudjon dönteni. Legalább abban tudjon dönteni, hogy kiválaszt egy lányt a rajongótáborából, akit elég normálisnak, elég komolynak tart ahhoz, hogy részt vegyen a mi második esküvőnkön Ádám mellett. Akit nemcsak megdönteni kell, hanem akiről dönteni is.

– Szörnyű vagy – ingatta a fejét Ádám.

– Ezt kérem. Semmi mást nem kérek a negyvenötödik évfordulónkra, csak hogy az elsőszülött és egyetlen gyerekem egy normális nővel állítson be a partinkra. Nos, lehet ez a kérésem? – fordult Ádámhoz.

– Hú.

– Mondj egy nevet, ami rákerülhet az ültetőkártyára.

Vicces lenne Edina nevét mondani. Akkor aztán kikészülne az anyja, hogy újra kezdődik majd a bujkálás Edina anyja elől. Vagy Katáét, mert róla tudja az anyja is, hogy ő a leszbi szomszédja. Vagy Beáét, ő legalább szórakoztató lenne, de egyben kiszámíthatatlan, és nem is volt kedve ahhoz, hogy nővel érkezzen.

– Rendben – felelte, és megköszörülte a torkát. – Legyen a név… Dalnok Anna.

Ott volt a nő neve a száján már az elejétől. Mert mindegyik nőismerőse közül azért mégiscsak ő tűnt a leginkább alkalmasnak arra, hogy végigüljön vele egy estét. Annak ellenére, hogy semmi sincs közöttük, és nem is lesz, mert a kémia nem működik. Meg egyébként is zűrös ügy lenne. És nem is ismerik egymást igazán. De hát ő a legnormálisabb. Legyen Anna. Már ha belemegy.

– Hát az meg kicsoda? A házinyúl? – kérdezte az anyja.

– Nem. Ő csak egy… barátom.

– Na persze, fiam. Majd pont elhiszem. De akkor felírom a nevét.

Ezt még be kell adnia Annának is. Nyilván nemet fog mondani, de akkor majd az utolsó pillanatban vallja be az anyjának, hogy mégis egyedül érkezik. Ezt a hülyeséget az ültetőkártyákkal…

Röhögnie kellett a hazaúton, de aztán eszébe jutott, hogy valahogy el kell mondania a könyvkiadós Annának, hogy van egy meghívása számára – a szülei második esküvőjére. Immár kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy a kis tinilányra gondoljon, aki ma is azzal fárasztotta őt, hogy mindannyian ott ragadtak egy „másik” világban.

A kezemben tartottam a zacskót, benne Levente piperéivel. Borotva, borotvahab, dezodor, kölni, de még a fogkeféje is a zacskóban volt. Ott álltam a fürdőszobában, a kiürült pipereszekrény előtt, és megállt a kezem mozdulat közben, ahogy ki akartam venni a borotvát, hogy visszarakjam a szekrénybe. Annyira fájdalmas volt a pillanat, most, dacára, hogy fizikai fájdalmat nemigen érzek, mégis égett a bőröm, és némán üvöltöttem.

De csak a kölnit vettem ki a nejlonzacskóból. Óvatosan betettem a polcra. Aztán ráléptem a szemetes pedáljára, kinyílt a fedél, és beledobtam a szemetesbe a zacskót. Rohadtul fájt, de közben kicsit megkönnyebbültem, miközben árulónak éreztem magam.

Most ennyit voltam képes megtenni. Ennyit, és nem többet.

Visszavonszoltam magam a nappaliba, és lerogytam a kanapéra. Hirtelen minden kiürült.

Igazság szerint váratlanul ért, hogy Erika elköltözött. Nem mintha ne zavart volna néha, meg ne lettem volna pipa, hogy neki is pont akkor és pont olyan sokáig van szüksége a fürdőszobára, mint nekem, de mégsem voltam egyedül. És most, hogy elment, nagyon nagy volt a csend körülöttem.

– Marcival voltam – mondta Erika előző este, amikor szóba került a legutóbbi kései hazajövetele.

– Igen?

– Végül is… a férjem.

– Persze. Végre – örvendeztem.

– Randiztunk. Elmentünk vacsorázni. És utána… – pirult el – utána a kocsiban…

– A kocsiban mit? – bámultam rá. Ne felejtsük el, hogy egy kétgyerekes, terhes családanyáról van szó, gondoltam.

– Hát tudod. Szexeltünk.

– Szexeltetek?

– Szeretkeztünk. A kocsijában.

– Uhh.

– Mit uhh?

– Hát… nem tudom. És hol? Elmentetek egy erdőbe?

– Nem. Igazság szerint… az egyik szupermarket parkolójában.

– Valahol vidéken?

– Nem. A Vizafogón.

– A Vizafogó lakótelepen?! Jesszusom. Ez aztán a magamutogatás. Le is tartóztathattak volna titeket.

– Sötét volt, senki sem látott.

– Ha szólsz, feljöhettetek volna, és elhúzok itthonról – ráztam a fejem. Aztán eszembe jutott valami. – De hát van saját lakásotok, miért nem ott estetek egymásnak?

– Mert még nem álltam készen rá, hogy hazamenjek.

– Vagy úgy. Értem – mondtam, de természetesen semmit sem értettem.

– Szuper volt.

– Öööö… örülök.

– És úgy döntöttünk, hogy… mivel szeretjük egymást… szóval… hazaköltözöm.

– Ó! Nagyon jó döntés – feleltem, de közben, nem is tudtam, miért, egy kis szomorúságot éreztem. – Marci nyilván boldog, hogy újra apa lesz.

– Nem tudja.

– Nem? – Kezdtem rájönni, miért mondják a férfiak, hogy nem értik a nőket.

– Még nem.

– És miért nem?

– Még nem álltam…

– …készen rá, hogy elmondd – fejeztem be készségesen a mondatát.

– Igen. Majd ha otthon leszek.

Hát így történt. Ma összecsomagolt, és nemrég Marci érte jött, és hazaszállítmányozta. Nekik adtam két cserép virágot is a jeles esemény alkalmából, meg mert tudtam, hogy én úgyis megölném őket. Mármint a virágokat.

Marci, amikor utoljára fordult Erika cuccaival, megfogta a kezem, aztán átölelt.

– Köszönöm – mondta, és úgy hallottam, elcsuklott a hangja. Őszintén szólva egyáltalán nem tudtam, mit köszön, ezért nem is válaszoltam. Becsuktam utána az ajtót, és úgy éreztem, hogy nagyon egyedül maradtam. Pedig erre vágytam, és ez így van rendjén. Erika hazaköltözik, én meg újra elfoglalhatom a fürdőszobámat.

Miután végeztem az átrendezéssel, elkezdtem olvasni a Kainami–mangát, az elejétől egészen addig, ameddig nálunk van az anyag. Nyár végén érkezik majd a befejezés, legalábbis ennek a könyvnek a befejező része, mert sorozat lesz. Mit mondjak, fura egy mese, mégis megdöbbentem néhányszor, főleg az oroszlánidomáros részeknél – mindig Taylor Misi jutott eszembe. Az idomár a mangában a „vezető”, aki mindent tud. Taylor Misi nekem is a „vezetőm” volt annak idején, a cirkuszban. Aztán a fénylánynál akadtam ki igazán. Levente nekem is „fényesen” jelent meg, és míg ez a kis Toshio nem csodálkozott rá igazán, nekem az egész egyfajta sokkot okozott. Arra jutottam, hogy biztosan van valamilyen hasonló élmény az emberek kollektív tudattalanjában, vagy hogy is nevezik ezt a pszichológusok. De persze ez csak egy képregény. És persze a pszichológusok ugyanúgy összevissza hadoválnak, mint a manga szerzője.

Nem lett jobb kedvem.

Felhívtam Angit, aki belesuttogott a telefonba:

– Moziban vagyok.

– Kivel?

– A… izé… hát tudod, aki kapcsolatban volt a Facebookon.

Nahát. Suttogva felhívtam a figyelmét, hogy hívjon majd fel, aztán persze rámentem a Facebookra, hátha megtalálom Angi ismerősei között a fiút.

De nem jutottam el odáig, mert egy üzenet várt.

Kedves Anna,

nem megy ez nekem telefonon, pedig úgy kéne feltennem a kérdést, de tartok tőle, hogy rögtön nemet mondana. Anyámék meghívtak az esküvőjükre. Igen, tudom, hogy ez furcsa, de újra kimondják az igent. Azt kérték, hogy jöjjek egy „normális nővel”. És miután ezt a jelzőt használták, nincs más hátra, mint hogy megkérdezzem: nem tartana–e velem? Egy családi vacsoráról van szó. (Muszáj hozzátennem, hogy egy nagyon bolond család vacsorájáról.)

Megértem, ha nemet mond.

Grasser Ádám (az optikus)

És ha ez nem lenne elég, ismerősnek is jelölt. Hát ezért nem használom gyakran a Facebookot. Visszaigazoltam, mert nem vagyok olyan tökös, hogy bárkit ne igazoljak vissza, és például az anyámat fel kellett vennem a „közeli ismerőseim” listájára – anyu határozott utasítására. Addig azt sem tudtam, hogy van ilyen. Újra elolvastam Ádám üzenetét. Kicsit öregesnek tűnt, holott mindössze pár év korkülönbség lehet köztünk. Személyesen nem ilyen idióta a stílusa. Másodjára már mosolyogni is tudtam a levelén. És kicsit kíváncsi lettem, hogy vajon bolondnak találnék–e egy idegen családot, mármint a saját családom ismeretében.

Rendben.

Ennyit írtam. Ez elég, ha az ember a közösségi oldalon üzenget, nem?

Aztán legördítettem a hírfolyamot, csak hogy ránézzek, történt–e valami érdekes mostanában. A következő bejegyzés ütötte meg a szemem, méghozzá anyám profilján:

Induló webshopomhoz segítséget keresek. Minden megoldás érdekel, mivel egyáltalán nem tudom, hogyan kell webshopot csinálni, viszont már nagyon ismerem ezt az internetet, tehát könnyen tanulok, sok mindent rám lehet bízni. A webshopban eleinte csak maketthajókat fogok árulni. Fotó csatolva. Kalandorok kíméljenek.

Az anyám webshopot akar indítani. Ennyit az én családomról. De nem, sajnos még nincs vége. A figyelmemet elterelendő arról, hogy újra tök egyedül vagyok, elővettem a táskámból a testvérem regénykéziratát, és ledobtam magam a kanapéra, azzal az elhatározással, hogy megpróbálom végigolvasni.

4.

– Mondd meg, mit csináljak? Szétrobban a fejem. – Lilian az arcához szorította az apjától kapott talizmánt, a bőrszíjon lógó, szemet formáló ezüstmedált, amelynek a közepén a vörös kő volt. Előző este óta nem mozdult ki a szobájából. Hívta a fénylányt, de nem jött. Ellenőrizte, válaszolt–e Takahura, de természetesen semmit sem írt. Kikapcsolta a telefonját. Csoki és ivóvíz volt a reggelije. Szerencsére egész jól állt a csokikészletet illetően. Az apját sem engedte be, csak kiszólt neki, hogy minden rendben, majd elő fog jönni, ha olyan kedve lesz.

Újra és újra elolvasta a mangát, mert emlékezett rá, hogy a fénylány azt mondta neki, nem olvas figyelmesen, és a válasz a mangában rejlik. Takahura azt írta a születésnapi köszöntőjében, hogy a szeme előtt van, akitől segítséget kaphat. Hát ő aztán nem fog Eszterhez fordulni! Az teljesen kizárt. Eszter elárulta, mert Lilian tudtán kívül jött össze Márkkal. Dani is elárulta, mert Dani nem hisz neki, nem hiszi el, hogy Bálintot nem ő bátorította, és hogy Bálint nem „ért el többet” a támadásával. Az optikus nem hiszi el, hogy átjutottak a párhuzamos világba, és nem akar segíteni, hogy visszajussanak. Az ajtó eltűnt. A cirkuszos idomár eltűnt. Mindenki felszívódott, és őt itthagyták ebben a másik világban, ebben a rohadt párhuzamos dimenzióban. Ennyi. Mindenki ellene van. Senki sem érti meg. Legfeljebb Toshio értené meg, de neki persze ott van a benne élő oroszlán is, ő meg tudja oldani a helyzeteket. Ő biztos visszajut majd Kikumival a normális világba.

Persze a manga nem a valóság. Vagy éppenséggel a manga a valóság?

Nagyon fájt a feje, lüktetett a halántéka. Biztos a sok csokitól.

Már második napja járt annak a szemétládának a nyomában. Nem volt nehéz megtalálnia, mert Lilitől tudta, hogy a fiú Márk osztálytársa, és vízilabdázik. Márk Facebook–profiljáról könnyedén elnavigált Bálintéra, és már szinte mindent tudott is róla. Elkezdte hát követni. Egyelőre nem tudta pontosan, mitévő legyen, csak azt tudta, hogy meg kell leckéztetnie, mert olyasmit csinált, amit normális ember nem tenne. Ráadásul az ő szerelmével.

Az volt a baj, hogy Bálint mindig társaságban volt, méghozzá vagy a haverjai, vagy a sporttársai között, így nehéz lett volna férfiak módjára elintézni a dolgot, és Dani biztosan a rövidebbet húzta volna. Végigvárta az edzést az uszoda előtt. Aztán feltűnés nélkül követte, hátha ma előbb elválik a többiektől.

És a mai nap valóban másmilyennek ígérkezett. Bálint, aki totálisan idióta szabású farmert viselt, a Batthyány téren elvált a többiektől, és míg a társai a metróhoz indultak, ő a HÉV felé tartott. Felült a már bent várakozó szerelvényre. Dani is felszállt, és a szerelvény közepén állt meg, ahonnan jól rálátott Bálintra, aki a kocsi végén ült le az ablak mellett, kosárlabdás cipőbe bújtatott lábát lazán feldobta a szemközti ülésre, a fejére óriási fülhallgatót tett, és lehunyta a szemét.

Nagyon nehéz volt fegyelmeznie magát, mert folyton az a film pergett a szeme előtt, ahogy Bálint leteperi Lilit, ahogy fogdossa. Verejtékezett az egész teste.

Hirtelen elindult a HÉV, és Dani arra gondolt, hogy ölni is képes lenne Liliért.

Alig várta, hogy leszálljanak, és Bálint végre megkaphassa, ami neki jár.

– Öngyilkos leszek – jelentettem be ebédszünetben, és értetlenül néztem, ahogy mindketten sápadtan merednek rám. Aztán kapcsoltam. – Na nem úgy értem, nyugi. Ez csak egy… vicc volt.

– Klassz vicc, Anna – bólintott Gabriel. – Láthatod, hogy halálra röhögtük magunkat Erikával.

– Rendben, visszavonom, szóval csak azért mondtam… mert elolvastam a bátyám kéziratát. Hát nagyon durva.

– Tényleg? – kíváncsiskodott Erika. – És miről szól?

– Jaj, ne. Hadd ne kelljen elmesélnem. Egy szegény és szerencsétlen lányról, akit megerőszakol a rohadék főnöke, el kell menekülnie az országból, úgyhogy átbumlizik Franciaországba – hogy miért pont oda, fogalmam sincs –, majd beleszeret a város legbefolyásosabb emberébe, aki sajnos nős, de gyönyörű a teste és egy széplélek. Meg az arca, nehogy már azt kifelejtsem. Szóval olyan, mint te vagy, leszámítva, hogy az ő hőse nős és heteró – fordultam Gabriel felé. – Aztán persze egymáséi lesznek, de sajnos a nős ember lelke súlyosan sérült, ennek köszönhetően van néhány perverziója. Hát hadd ne kelljen folytatnom a mesét.

– Melyik városban játszódik?

– Cannes, drágaságom – fordultam Erikához. – Legalábbis jelenleg ott él ez a pasi. A nő meg magyar. Jaj, ne már. Ha netán a saját nevén adná ki, nevet kellene változtatnom miatta.

– Azért a Dalnok nem annyira ritka név – szögezte le Erika. – Szóval rossz?

– Hát nem tudom. Nem az én pályám. Ráadásul ezek a szexuális fantáziálgatások… pont a bátyámtól… röhögni tudtam volna rajtuk, ha nem a megjelentetése volna a tét.

– Tehát van esélye? – kérdezte Erika, én pedig nem értettem, miért nem száll már le a témáról.

– Nincs – feleltem kurtán.

– Szerintem nem rossz. Érdekes, hogy a nő magyar, a pasi meg francia. Kifejezetten jó az a találkozás a két hős között a tengerparton. Romantikus. Minden nőnek meg fog dobbanni a szíve, az erotikus részeket pedig kajálni fogják – szólt közbe Gabriel, és én elképedve néztem rá.

– Ezt meg honnan veszed?

– Hát amikor elmesélted, hogy mi a pálya, leszedtem a lementett kéziratok közül, és a napokban én is elolvastam. Ha mondhatok valamit: Nóra imádni fogja!

– Ha mondhatok valamit: kapjátok be! – hőbörögtem, és elkezdtem kanalazni a levesemet. Zacskós levest ettünk a konyhában, imádtam benne a sok kis darabkát, a húsokat meg parányi zöldségdarabokat, ami a húgom szerint nem valódi, hanem műanyag, sőt egyenesen életveszélyes, és akkor még nem is beszéltünk a mikró gyilkos hatásáról. De mivel nekem már mindegy, így ez egyáltalán nem izgatott, legalább nyugodtan hódolhattam a szenvedélyemnek, és kanalazgattam a mikróban melegített zacskós levesemet.

– Nem dughatod el a szerkesztők elől – folytatta Gabriel. – Azzal csak azt éred el, hogy elviszi a tesód másik kiadóhoz.

– Hát vigye is – morogtam. – Legalább ott majd kap előleget meg szerzői jogdíjat. Talán.

– Berághat rád – szólt közbe Erika.

– Ugyan már – legyintettem. – Majd megmondom neki, hogy összeférhetetlenség lenne, ha mi adnánk ki a könyvét. Azt mégse várhatja, hogy majd felmondok, csak azért, hogy kiadhassuk a könyvét; ugye? – Eléggé felpaprikáztam magam a gondolattól is.

– Senki sem kérte, hogy mondj fel – nyugtatott Gabriel. Mire bólintottam.

– Tényleg. Figyeljetek, hallottatok már ilyen hülyeséget? – néztem fel az üres tányérból.

– Milyen hülyeséget?

– Nézz ki, Gabriel, és ha nem ólálkodik senki a közelben, elmesélek egy történetet – mondtam. Gabriel kinézett a konyha ajtaján, majd megrázta a fejét.

– Nincs senki. Nóra ma nincs bent, úgyhogy csend van és nyugalom. Értsd úgy, hogy rajtunk kívül már mindenki hazament. És még csak délután fél három van. Kiürült a kiadó, hát ennyit erről.

– Akkor elmesélem. Olvasta valamelyikőtök a mangát? – kérdeztem, és amikor láttam, hogy a fejüket ingatják, belekezdtem a történetbe. Nem hagytam ki belőle Levente visszatérését és az optikust sem.

Nagyjából egy órát beszéltem megállás nélkül. Nem tudom, miért nyúlt ilyen hosszúra a mondókám. Néha közbekérdeztek, de inkább csak hitetlen arcot vágtak, máskor szomorút, néha pedig mosolyogtak. És nem csodálkoznék, ha mindvégig kicsit hibbantnak tartottak volna.

– Én… ha gondolod, felmegyek hozzád, és minden este dumcsizom veled – mondta végül Gabriel. – Mindaddig, amíg ez a… látásbajod el nem múlik.

– Nem akarom, hogy elmúljon – tiltakoztam. – Mert akkor az talán azt jelentené, hogy többé nem látom őt… Leventét.

– Én vagyok az oka – jelentette be Erika. – Én mértem rád a másik csapást. Azzal, hogy odaköltöztem hozzád, és rád ömlesztettem a problémáinkat. Holott nincs is komoly problémám, tudod. Csak egy kicsit elbizonytalanodtam. Biztos hormonális sokkot kapott a szervezetem – simított végig a hasán. Egyáltalán nem látszott még rajta, hogy gyereket vár.

– Ne okold magad. Örültem, hogy velem voltál. Egész jó lakótárs vagy, csak azt viselem nehezen, amikor beveszed magad a fürdőszobába – nyugtattam meg.

– Meg a manga is hibás – tette hozzá Erika. – Végeredményben Nóra is okolható.

– Szerintem koncentráljunk a következő lépésre – javasolta Gabriel. Érdeklődve pillantottunk rá. – Hát az optikus szüleinek esküvőjére. Tudod már, mit veszel fel? Nagyon szépnek kell lenned! Ráadásul úgy kell kinézned, mintha normális lennél.

Röhögtünk, és átsuhant az agyamon, hogy ők ketten igazi barátaim, akik a legnagyobb szarban is mellettem voltak. És még arra is gondoltam, hogy talán mostantól rosszabb már nem lehet, tehát csak jobb lesz.

Bálint Csillaghegyen szállt le a HÉV–ről. Dani követte, és azon gondolkozott, hol rendezhetnék le a dolgot a leggyorsabban. A szerelvény elment, de Bálint ott maradt. A Batthyány tér felé tartó szerelvény állomását fixírozta, aztán intett valakinek. Egy harminc körüli férfi elindult a fiú felé, és amikor találkoztak, átadott Bálintnak valamit, amit a srác megnézett, majd zsebre rakta. Némi, zsebben való turkálás után – Dani úgy látta – pénz is gazdát cserélt. Mindez nagyon gyorsan történt, aztán el is váltak, mintha nem is találkoztak volna. Bálint határozott léptekkel átment a zebrán, Dani pedig követte. Figyelte, hol lenne a legalkalmasabb utolérnie, ahol nincsenek járókelők. Elég sokáig gyalogolt utána, már meg kellett szaporáznia a lépteit. Több sarok után átmentek a Szentendrei úton, Dani éppen hogy át tudott rohanni a sárgán. Aztán balra egy bekötőút nyílt, ami a Szentendrei útra vezetett vissza. Néptelen volt a környék, és Dani már futott.

– Állj meg! – kiáltotta. – Bálint!

A fiú visszafordult, megtorpant egy pillanatra, majd rohanni kezdett az úton, mint akit üldöznek. Dani meghökkent, mert arra számított, hogy a fiú nem veszi egyből menekülőre a dolgot. A düh, ami napok óta benne mocorgott, felerősödött, és megsokszorozta a gyorsaságát.

Bár Bálint is gyors volt, Daninak sikerült utolérnie, és elkapnia a pólóját. A fiú megpróbálta kitépni magát a markolásból, de Dani beakasztotta a lábát a fiú lába elé. Mindketten elestek.

– Mit akarsz? – zihált Bálint.

– Magyarázatot arra, amit Lilivel tettél – mondta Dani, miközben talpra állt, de szorosan fogta Bálintot.

– Baszd meg – morogta Bálint, és ő is talpra ugrott, aztán ment volna tovább, de Dani a hátára ütött.

– Állj meg, és nézz a szemembe! – kiáltotta. – Hogy tehetted azt vele? A haverod testvérével…?

Bálint nem volt rest, behúzott egy nagyot Daninak, és amikor érezte, hogy a fiú szorítása enged, futásnak eredt. Aztán újra megtorpant. Dani már látta is, hogy miért. Kiesett a nadrágja zsebéből az a csomag, amit a megállóban vett át a férfitól. Dani látta a riadalmat a másik szemében, és a talpával ráugrott a kis zacskóra.

Bálint ugrott a csomag felé, de amikor látta, hogy Dani merre igyekszik, meggondolta magát, és nem a föld irányába mozdult, hanem a másik fiú teste felé. Hatalmasat lökött rajta, hogy megkaparintsa a zacskót.

A sportmotort, amely akkor kanyarodott rá a bekötőútra nagy sebességgel, mindketten későn vették észre, amikor már nem lehetett mit tenni. A motoros nem tudta elkapni a kormányt az útjába zuhanó fiú elől, úgyhogy Danit esés közben találta el, de az ütközéstől elvesztette az egyensúlyát. Hatalmas csattanás, és a motoros elesett, bukósisakját a betonba verte, aztán a motor már a gazdája nélkül, felborulva majdnem a Szentendrei útig csúszott tovább.

Dani és a motoros mozdulatlanul feküdt a földön.

Bálint mereven állt a járda szélén, sokkot kapott, mozdulni sem bírt.

Hamarosan felbúgott egy sziréna a közeli mentőállomáson. Amikor a mentő odagurult, Bálint még mindig sokkos állapotban, reszketve állt a járdán.

A két sérült nem mozdult.

– Ki kell jönnöd, Lili. – Az anyja aznap már nem először kopogott az ajtaján, de Lilian a füle botját sem mozgatta. – Figyelj rám, Lili! Ki kell nyitnod, történt valami! Engedj be!

– Mi történt? – Olyan mélyről szólt a hangja, mintha egy fazékba beszélne.

– Danival… Danival történt valami. Most telefonált az apja.

– Micsoda?

– Kórházban van. Elütötte egy motor. Most vitték be a műtőbe. Engedj be, légy szíves, engedj már be!

Lilian elfordította a kulcsot, és szélesre tárta az ajtót. Egy fekete pólóban és bugyiban volt. A póló Danié volt, egyszer kölcsönkérte tőle, még a „fekete” korszakában, és most jólesett neki, hogy viselhette. Sápadt volt és riadt.

– Ezt, ugye, csak kitaláltad? – kérdezte az anyját, de amikor jobban megnézte, rájött, hogy bármilyen jó színésznő is az anyja, ezt a rémületet talán nem erőltetné magára csak azért, hogy a gyereke kinyissa a szobája ajtaját.

– Gyere, kapj fel egy nadrágot, és indulunk. Megígértem az apjának, hogy bemegyünk. Gyere már!

Lilian remegő kézzel előkapott egy farmert a szekrényből, belebújt a szíves papucsába, és már készen is volt. Nem akarta elhinni, ami történt. Ez az a másik világ, figyelmeztették, hogy térjen vissza, de ő senkire sem hallgatott. Csak ment makacsul a saját feje után, és… és megtörtént. A lehető legrosszabb történt.

– Mi van vele?

– Nem tudom. Csak ennyit mondott az apja. Mentővel vitték a sebészetre. Gyere, megyünk!

Lilian alig bírt letámolyogni a lépcsőn. Úgy érezte, hogy nem bírja el a lába. A garázsban szótlanul beült az anyja mellé a kocsiba.

Sejthette volna, hogy rossz vége lesz ennek.

Istenem, add, hogy Dani túlélje!

– Milyen motor? Hol? – kérdezte az anyját.

– Nem tudom, szívem. Csak annyit mondott az apja, hogy Dani azt mondta a mentőben, hogy Lilit akarja.

– Tehát magánál van?

– Nem tudom.

Úgy vezetett az anyja, mint egy autóversenyző. Ha tudnák a biztosítónál, amelyiknél horrorösszegekre, dollármilliókra biztosította az arcát, a lábát, a kezét, meg ki tudja, melyik testrészét külön–külön, aztán persze úgy „egyben is”, akkor most rémülten figyelnék az ámokfutását, gondolta a lány. Úgy nyomta a gázt, és úgy előzgetett, mint egy húszéves suhanc, aki lopott egy verdát, és most akarja lerázni magáról az üldözőit. Lilian hirtelen nem is értette, minek kellett dublőr az anyjának, amikor a Bárcsak találkoznánk című filmben az autós üldözést vették fel. Jól is esett neki, hogy az anyja ennyire megijedt, hogy ennyire vele van.

– Mostanában nem találkoztatok? – kérdezte az anyja.

– Volt egy kis… probléma – mondta Lilian. – De erről most…

– Nem, igazad van. Ne beszéljünk róla.

Leparkoltak a kórház melletti utcában, és futólépésben mentek befelé. Heni nénit és Barnit pont a liftnél kapták el. Dani anyja egy zsebkendőt szorongatott.

– Nem tudom, mi van vele – sírt. – Az apja elköltözött – közölte gyorsan. – Biztos ezért van az egész. Most jöttünk le Barnival egy kóláért. Nem tudtam kire bízni – hüppögte. Lilian anyja megsimogatta a vállát.

Barni megszeppenve állt a liftben, aztán felnézett Lilianra.

– Szia, Barni – mondta a lány.

– Szia – válaszolt a gyerek. Fel sem tűnt senkinek, hogy köszönt. Ezek szerint már beszél otthon is, gondolta Lilian.

A folyosón belefutottak Dani apjába.

– Még nem hozták ki – mondta, amikor meglátta Lilit.

– Mi történt? – kérdezte a lány.

– Annyit tudunk, hogy elütötte egy motor. Ott volt még egy fiú, akivel állítólag összevitatkoztak. – Lilian gyomra görcsbe rándult. – Csillaghegyen történt, szerencsére közel a mentőállomáshoz. Eltört a válla, és a feje is megsérült. A mentőben még magánál volt – mondta, és megcsuklott a hangja.

– Dani jól van. Nem lesz baja – mondta Barni. Dani apja rámeredt a gyerekre, majd Heni nénire nézett.

– Barni beszél – motyogta. Dani anyja legyintett.

– Dehogy beszél. Sosem fog beszélni – és kifújta az orrát, aztán ismét rázni kezdte a zokogás.

Lilian úgy látta ezt az egészet, mintha egy filmet nézne. Közben jéghideg volt a keze és a lába, és az ajkát harapdálta. Nem lehet, hogy Daninak baja essen. Nem lehet…

Az anyja volt az, aki átvette az irányítást. Mindannyiukat beterelte egy váróba, ahová azelőtt a nővérek hiába próbálták beirányítani Dani családját. Beszélt a nővérekkel és két orvossal is. Mindannyian úgy néztek rá, mint egy istennőre. Az anyja tudta meg az orvosoktól, hogy Dani vállát műtéttel rakják helyre, két helyen eltört a lába. Az agya nem sérült meg, de a koponyája megrepedt. Altatni fogják egy–két napig.

Tehát fel fog épülni. Felépül! Lilian átölelte az anyját, aztán pedig Barnit. A kisfiú addig is az ő ölében ült, és most hirtelen beszélni kezdett a lányhoz. Mindenféléről, de leginkább pónilovakról meg cirkuszról, na és a bűvészről.

– Alszik – mondta Heni néni, amikor kijöttek Dani szobájából. – Nem tudjuk, mikor tér magához, vajon magához tér–e valaha – fakadt sírva. Lilian anyja átölelte.

– Dehogyisnem. Most mondták az orvosok, hogy egy–két nap múlva magához tér. Nem lesz semmi baj.

A kocsiban a lányra rátört a zokogás. Megkönnyebbült zokogás volt, de nem látott a könnyektől. Összesírta Dani pólóját. Az anyja lassan vezetett, jobb kezét rátette Lilian vállára, aztán magához húzta őt. Így mentek egészen hazáig, az anyja csak a kanyarokban vette el a kezét a lány válláról, és Lilian, mire hazaértek, megnyugodott. Még a garázsban is így ültek egymás mellett, összeölelkezve. Melegség járta át a lány testét.

– El kell mesélnem valamit – mondta csendesen az anyjának. Még mindig a kocsiban ültek, már elaludt a garázsban a lámpa, és a kocsi belső világítása is. Sötét volt, de nem félelmetes sötét.

– Mesélj el mindent – kérte lágyan az anyja, és még szorosabban ölelte.

Lili pedig beszélni kezdett. A mangánál, Toshiónál kezdte. Már nevetni is tudott, amikor az eltűnt ajtóról beszélt. Meg arról, hogy mennyire szereti Danit, holott amíg nem csókolta meg a fiú, undorítónak tartotta a csókolózást. Érezte, ahogy az anyja megremeg, amikor erről mesélt. Aztán eljutott addig a napig, amikor Bálint megtámadta. Az anyja egyre vadabbul szorította őt magához, és közbeszólt, hogy erről beszélnie kellett volna, és ez az ügy még nincs lezárva. És Lilian csak mesélt, a fénylányról, Toshióról, a saját, meg nem született ikertestvéréről… Órákig ültek a kocsiban. Az anyja megnyugtatóan beszélt hozzá, amikor az ikertestvéréhez ért a történetben. Hogy nem volt ikertestvér, hogy ez csak misztikus dolog, de közben egy teljesen szokványos egészségügyi probléma, de Lilian hallotta a hangján, hogy sír. Mégis jó volt elmesélni neki. Mindent, de mindent. Csak Toshio anyjáról felejtett el említést tenni, de hát az abban a pillanatban nem is tűnt annyira lényegesnek.

– Tudod, Lili, mindig attól féltem, hogy nehéz gyerekkorod lesz – mormolta később az anyja, és belepuszilt a lány hajába, óvatosan, finoman. – Talán ezért óvakodtam téged igazán közel engedni magamhoz. Nem akartam, hogy az történjen veled, ami velem. Mert azt nem tudtam volna elviselni.

Lilian reszketni kezdett. Mi történt az anyjával? Mi az, amit eltitkol?

– Mi volt az…? – kérdezte végül.

– Kétéves koromban elvettek az anyámtól – mondta hosszú hallgatás után. – Csak később tudtam meg… Tudod, én nem ismertem az apámat. Anyám, a te nagyanyád valaki máshoz ment feleségül, amikor én még csecsemő voltam. És az az ember… – elcsuklott a hangja. – Az az ember engem bántott. Megütött, nem is egyszer. Kórházba kerültem, alig tudták megmenteni az életemet. Nem akarok erről beszélni most, nem is emlékszem a dologra. Csak azt tudom, hogy nevelőszülőkhöz kerültem. Anyámat nem tartották alkalmasnak arra, hogy neveljen, ha egyszer nem vette észre, hogy a nevelőapám, anyám férje hogy bánt velem.

– Jesszusom – suttogta Lilian.

– És tizennégy évesen kerültem vissza anyámhoz. Akkor már egyedül élt, és mindent megbánt. Csakhogy számomra teljesen idegen volt – Lilian anyjának hangja fáradt volt.

– Anya, ez teljesen olyan, mint… Jézusom – kapaszkodott a lány a nőbe, és arra gondolt, hogy az anyja története mennyire hasonlít Toshio anyjának történetére. Akkor hát a manga mégsem véletlenül talált rá? Vajon megtörténhet mindez a mangában és az életben is?

– Nem volt egyszerű. A mai napig nyögöm ezt az egészet. De már jobban vagyok. Kezdtem megnyugodni, hogy a lányomnak semmi baja nem lesz az életben, hogy nincs genetikai átok, meg effélék. Amikor láttam, hogy Danival boldog vagy, akkor éreztem, hogy talán már nem kell aggódnom miattad. Normális nő leszel, Lili. És nekem ez a legfontosabb.

– Miért nem akartál a Balatonhoz utazni? – kérdezte hosszú csend után a lány. – Éreztem, hogy nagyon nem akartad.

– Mert a… nevelőszüleimmel, akiket nagyon szerettem, gyerekkoromban gyakran nyaraltunk a Balatonnál. Nem akartam, hogy visszatérjenek az emlékek.

– És mi van a nevelőszüleiddel? – Lilian hirtelen úgy érezte, az nem lehet, hogy az anyja nevelőszülei is eltűntek, mint Benikáé.

– Külföldre költöztek. Svájcba. Egy idő után már nem értek célba a leveleim. De talán… talán egyszer megkapják a leveleimet. Apád megbízott egy irodát, hogy keressék meg őket.

– Anya.

– Igen?

– Neked emiatt volt a depressziód, igaz?

– A depresszió az egy betegség. Nem tehet róla az ember.

– És te beteg vagy?

– Nem tudom. Egy időben az voltam, azt hiszem. Aggódtam és féltem. Elképzeltem, hogy neked is olyan súlyos terheid lesznek majd, mint nekem. Nem akartam ezt. Márkot nem féltettem, ő fiú, mindent túlél, és semmit se vesz komolyan. De te más vagy. Miattad pici korod óta aggódtam.

– De nekem hogy lennének olyan terheim, mint neked voltak? Élnek és megvannak a szüleim. Engem sosem vesztettek el.

– Tudom. De néha az kevés, hogy az eszeddel tudsz valamit. A szívem folyamatosan aggódott érted.

– És már nem?

– Most már minden rendben lesz – felelte az anyja, és újra hallgattak. Ez a csend megtelt tartalommal, anélkül, hogy szóltak volna egymáshoz.

– Majd mesélsz a gyerekkorodról? – kérdezte később Lilian.

– Majd… majd igen. De nem most. Gyere, menjünk fel.

– És… várj! Szerinted hogy jutok vissza a normális világba, ha nincs meg az ajtó? – Lilian hangja rémült volt.

– Az ajtó megvan, drágám.

– Hol?

– Hát hol lenne? Benned van.

– Anya, te elhiszed ezt az egészet, amit elmeséltem? – kérdezte a lány már a lépcsőn, a garázsból felfelé menet.

– Persze. Persze hogy elhiszem. Gondolod, hogy én nem kerestem és találtam kapaszkodókat tizennégy éves koromtól kezdve?

– …

– Lilian, én nem véletlenül lettem színésznő. Én sok mindenben hiszek, ami segíthet az embernek. Csak nekem apád kellett ahhoz, hogy elkezdjek hinni a kapaszkodóimban. És hogy higgyek benne… és bennetek – felelte csendesen.

Amíg az anyja vacsorát készített, Lilian agyán átsuhant, hogy mit is üzent neki Takahura, és mit üzent a fénylány. Akivel beszélnie kellett, az valóban mindvégig ott volt a szeme előtt: az édesanyja.

Az anyja később bement Lilian szobájába, mint kicsi korában, és adott a lánynak két puszit.

– Tudnod kell, hogy Bálint nem ússza meg ilyen simán – mondta. – Kihallgatták a rendőrségen, és kiderült, hogy időnként kokainozik. Azt mondta a rendőröknek, hogy attól „élesebben lát” a meccsein. Amikor veled erőszakoskodott, akkor is be volt drogozva. Most beszéltem a szüleivel. Amikor Dani számon kérte, hogy mit tett veled, kokain volt a zsebében. Ott, a környéken vette át a dílerétől.

– Komolyan?

– Igen. Márkkal is beszéltem. Eskü alatt állítja, hogy semmiről sem tudott. De persze ez nem változtat a dolgokon.

– Igen. Ez engem nem vigasztal, mármint hogy be volt lőve, amikor kikezdett velem.

– Nem azért mondtam, természetesen ez nem menti fel a felelősség alól – huppant le mellé az anyja. – Azért lökte Danit le az útra, mert vissza akarta szerezni a kokainját, amire Dani ráugrott. Nem akarta bántani.

– Ezt azért jó tudni.

– De ez semmit sem változtat.

– Ugye meggyógyul?

– Hát persze. Hallottad, amit az orvosok mondtak.

– Igen.

– És… Lili…

– Tessék.

– Eszter a barátnőd.

– Nem.

– De igen. Majd egyszer beszélgess vele, rendben?

– Majd egyszer igen. Okés – vágta rá Lilian. Az anyja elnevette magát.

– Ha akarod, megvárom, amíg lefekszel.

– Nem kell. Még netezgetek egy kicsit.

– Jó. Ne aggódj, minden rendben lesz.

Az anyja mosolyogva ment ki a szobából.

Amikor egyedül maradt, Lilian megnyitotta a telefonján a levelezőprogramját. Egy üzenet várta. A feladója: Takahura Makami.

A levél tartalma egyetlen csatolmány volt. Lilian kinyitotta. Egy rajzból állt a csatolt fájl, Takahura szignójával.

A rajz egy ajtót ábrázolt.

Lilian elnevette magát. Takahura elküldte neki az ajtót.

Fél évvel később

Decemberi hőség, fojtogatóan párás kánikula. Uramisten, máris átizzadtam a nyári ruhámat, pedig én csak egy helyben állok és frissítőt osztogatok. Önkéntesként. A főnöknőm, Nóra büszke lehet rám. Palackozott hideg vizet osztok ezeknek a mazochistáknak, akik úgy döntöttek, hogy itt, az argentin–brazil határon futnak egy nap alatt több száz kilométert. Ki mennyit bír. Huszonnégy óra folyamatos futás a párás, pokoli dzsungelben, az Iguazu–vízesés körül. Az útlevelüket nem kell felmutatni minden határátlépésnél, de azért vicces, hogy ki–be járkálnak Argentínából Brazíliába és vissza. Argentínában van a szállásunk, de én a brazil részen osztom a frissítőt. Pallókkal van körülrakva a vízesés itteni része, és szinte a gyomromban dübörög le a víz a magasból. Vagy öt emelet magasságig ül rajtunk a pára, és legalább harmincöt fok van. Mindenki őrült, aki ebben a klímában fut huszonnégy órán keresztül. De én is őrült vagyok, hogy itt álldogálok és biztatom az embereket, miközben csuromvíz vagyok az izzadságtól. Persze ez is csak jótékonyság. Mint amikor azt a festményt, amiért egész nyáron robotoltam a sültolaj–szagban, Li kínai kifőzdéjében, dühömben felajánlottam egy jótékonysági árverésre. Legalább jó helyre kerül a pénz, gondoltam akkor. Aztán két hónappal később jött a hír, hogy leégett a ház, ahol a festményt elhelyezték. Volt – nincs.

Mindegy, az már a múlt. A jelen pedig az, hogy éppen az Iguazunál osztogatok frissítőt a megszállott ultrafutóknak, többek közt Ádámnak.

Nem, senki ne gondolja, hogy hűtlen lennék Leventéhez. Ádám csak egy nagyon jó barátom. Kétszer megfogta a kezem, és egyszer megcsókolt, de az egy álcacsók volt, amikor az anyjáék esküvői vacsorájára voltam hivatalos. Abba a csókba csakis azért mentem bele, mert az anyja egyfolytában szurkálta őt. Kicsit hasonlít az én anyámra. Teljesen dilinyós a családjuk, Ádám anyja ugyanúgy uralkodik mindenki felett, mint az enyém. Náluk súlyosbítva van a helyzet egy papírral igazolhatóan kattant nagybácsival, aki folyamatosan arról érdeklődött nálam, hogy amikor az ABBA együttes énekese voltam, miért nem tettem félre elég pénzt, és miért nem vállaltam később a Nagy Visszatérést. A végén nyilvánosan beláttam, hogy hiba volt. Ott volt még a vacsorán egy kínai fickó, aki Ádám futószerkójának anyagát tervezte. Meg még egy csomó más ember, de a lényeg, hogy a végén szinte kiprovokáltam, hogy Ádám adjon egy puszit a számra, csak szálljon már le róla az anyja.

Valójában ez karitatív csók volt. Pontosan tudom, mit jelent bolond családban élni.

Apropó, család. Anyu webshopot indított. Össze is veszett a netes csoportban emiatt a boltkóros nő férjével, aki szerint anyu ellopta az ötletét. Anyu kilépett a csoportból. Amúgy nincsenek véletlenek: a netes csoportban, mint megtudtam, Ádám az egyik segítő. Régebben ismerik egymást – névtelenül – anyuval, mint velem. Anyu a webshopjában hajótesteket és női cuccokat árul. Egy kínai cég flip–flopokat és táskákat készít neki, anyu saját tervei alapján. Eddig ötmillió forint mínuszban van, amit kölcsönből fedezett (a bátyám bankja adta neki a hitelt), de nagyon optimista. Viszont a jó hír az, hogy apu hajói kelendőek, bár apu szerint mélyen áron alul kelnek el.

A kiskutya, Rozi anyuékhoz került. Igazság szerint már éppen rászántam magam, hogy elhozzam, amikor anyu közölte, hogy már nem is adná, mert annyira megszerették – ráadásul Bogyót is megfiatalítja a kölyökkutya társasága. Kicsit sajnáltam, hogy így alakult, de talán tényleg nem lenne igazán jó sora nálam egy kerthez szokott kutyának.

Angi, a húgom se veled–se nélküled kapcsolatban van egy sráccal. Ő az a fiú, akinek a Facebook–profilja azt mutatta, hogy kapcsolatban van. (Egy másik lánnyal, nem Angival.) Azóta ez a megjelölés eltűnt, de a srácért a kisujjamat sem tenném a tűzbe. Azonban Angi még csak huszonhárom éves, és tudom, hogy kézben tartja az életét.

Andriska szájharmonikázni tanul. A tanára szerint a rövid kar se nem oszt, se nem szoroz a szájharmonikázásban. A pattanásaira állítólag jót tett a Balaton, úgyhogy már bejelentette a szüleimnek, hogy jövőre az egész nyarat náluk tölti.

Kénytelen vagyok a bátyámról is szólni néhány szót. Azt hazudtam neki, hogy minket nem érdekel a kézirata – és gondoskodtam róla, hogy ne jusson el a kiadóban egyik szerkesztőhöz sem –, ezért elvitte egy másik könyvkiadóhoz. Az a könyvkiadó pedig megjelentette Attila írását. És most a bátyám regénye vezeti a legnagyobb könyváruházak sikerlistáit. Nóra tajtékzott, amikor megtudta, hogy Attila a testvérem. A bátyám felesége, Lidi boldog, szinte társszerzőnek érzi magát. Természetesen együtt maradtak. Attila a nyári művészeti táborban „felfedezte a kreativitását”, és most dolgozik a második regényén. Uram, segíts, soha ki ne derüljön a nyilvánosság előtt, hogy testvérek vagyunk.

Amúgy a munkám is megvan, Erika hamarosan szülni fog, úgyhogy Gabriellel ketten tartjuk majd a frontot, és erősítjük a szövetségünket. Nóra idióta, mint mindig. Az utazásom előtt meglepett egy szalmából font ruhával, azt mondta, ez jó lesz a „trópusokon”. Természetesen nem hoztam el. Egyébként boldog a főnöknőm, mert a híres–neves Endrődi doktor belement, hogy szülessen róla egy könyv. Hát ennyit a visszautasításról.

A Kainami–mangát novemberben mutattuk be az olvasóknak és a sajtónak. Ádám adta a piros kontaktlencséket a partihoz, ahol megjelentek a képregény magyar rajongói, köztük a kis tinilány, aki Ádámnak bemagyarázta, hogy átvitt minket egy másik dimenzióba, és vele tartott a barátja is. Egyébként helyesek voltak. Maga Takahura Makami is eljött a bemutatóra, és órákat beszélgetett a lánnyal.

Apropó, mese. Hát nem tudom. Néha még mindig ferdének látom a polcokat, és ezzel, mint kiderült, Ádám is így van. De nála már elmúlt az összes egyéb tünet, például az, hogy hajkurászná a csajokat. Persze sejtem, hogy miért van ez.

Hiszen belém szeretett.

Én erről még nem nyilatkoznék. Igent mondtam az ajánlatára, hogy eljöjjek vele. A jegyemet ő fizette, amit nehezen fogadtam el, csak sajnos még mindig – már megint – jelentős a közösköltség–tartozásom. Ádám szimpatikus, és semmit sem erőltet köztünk. Nekem pedig csak jót tehet egy ilyen utazás.

Nehezen emésztem meg, hogy Levente azóta sem járt nálam. Soha. Szóval valami talán mégis igaz abból a mangából, a fénylányos történetből. De persze ezt csak akkor gondolom, amikor nagyon elkeseredett vagyok. Néha befújom a párnámat és a ruhámat Levente kölnijével, hogy érezzem az illatát. Érzem, hogy még nem ment el messzire. Hogy itt van velem. Na nem pont itt, az Iguazunál, de valahol a közelemben.

Állok a pallón, és Ádám közeledik. Nem is tudom, hányadik köre lehet, és még a fele hátravan. Itt ráadásul lépcsősor emeli a tétet. Ádám izzadt, de nem annyira, mint én. Ezt vajon hogy csinálja? Rámosolygok, amikor a közelembe ér, a kezébe nyomok egy palack vizet. Megáll, belekortyol, és azt lihegi:

– Nem is tudom, minek csinálnám ezt a baromságot, ha nem lennél itt.

– Hát tényleg őrültség ez az egész – felelem, egymásra mosolygunk, és továbbfut. Ha nem lenne Levente emléke olyan erős és olyan fájdalmas, akkor talán nem csupán a barátomnak érezném Ádámot. Néha én is úgy érzem, hogy az idő gyógyít. Például már érzem a fájdalmat. Nem mindig, de a múltkor lefejeltem az irodában az ablakot, és napokig lüktetett a halántékom. Gabriellel és Erikával meg kellett ünnepelnünk ezt az eseményt. Az ablak lefejelése okozta nagy, sötétkék monoklival jelentem meg az ünneplésen.

A barátaim megmaradtak. Andi és Theo néha feljön hozzám, máskor elmegyünk vacsorázni vagy moziba, és néhányszor Taylor Misivel is találkoztam. Ő beszélt le arról, hogy otthagyjam a céget, pedig a múltkor Nórának volt egy olyan akciója, hogy majdnem felmondtam… Rajtam követelte egy szerző a honoráriumát. Velem üvöltözött. Nem fizették ki a pénzét; hát erről sajnos nem én tehetek. De hát a dolgok nem változnak nálunk. Bementem Nórához, és közöltem, hogy elegem van. Erre azonnal átutaltatta a fizetésemet. Mondtam, hogy nem rólam van szó. Azt kérte, a többivel ne foglalkozzam. Hát ez elég nehéz lesz, de vannak a munkámnak szép oldalai is. Most nem jut semmi eszembe, de tuti, hogy vannak.

Állok a pallón, nézek Ádám után. Mélyen belül örülök, hogy itt lehetek. Itt maradunk néhány napig, aztán még elmegyünk Buenos Airesbe, ott töltünk két napot, és utána hazarepülünk. Tetszik ez a hely, dacára, hogy ömlik rólam a víz. Tetszik, hogy iguánák mászkálnak át az úton, hogy énekelnek a madarak, hogy buja a növényzet. Elbambulok, újra és újra. Nem tudom, megengedhetem–e magamnak, hogy örüljek. Ebben nem vagyok biztos, még mindig nem.

És most valami furcsa történik. Jön felém egy madár, szinte úszik a levegőben, egy nagy, színes madár. Óriási, sárga a csőre, a végén kerek, fekete folttal. Világoskék a szeme, fekete a teste, fehér a begye. Kék a karma is, tisztán látom, ahogy leereszkedik velem szemben a korlátra.

Tukán.

Nincs ebben semmi különös, itt honos, nyugtatom magam. Ő van itthon, nem én.

Mégis iszonyú gyors tempóban ver a szívem.

Leszáll a korlátra, pont velem szemben. És néz, engem néz. Meredten bámulok rá vissza.

Aztán a tukán kinyitja a csőrét, elővillan pengevékony nyelve, mintha mondana valamit – majd elfordul, és felemelkedik a magasba. Még visszanéz, mielőtt teljesen eltűnne a szemem elől.

Sírnom kell, de megkönnyebbülök, ahogy előtörnek a könnyeim. A tukán.

Nincsenek véletlenek.

Hogy mit akart mondani, nem tudom, de biztos, hogy nem véletlen, hogy pont ide szállt.

Elbúcsúzott tőlem a tukán – az életben, és a tukán abból a lázálomból is.

El kell engednem.

Befutó. Letelt a huszonnégy óra. Ádám százkilencvenhét kilométert futott le, de ezzel sajnos nem került be a legjobb húszba sem. Ám úgy látom, nem borult ki az eredménytől.

Egy teljes napot végigalszunk (egy szobában, de természetesen két külön ágyban), aztán elmegyünk barangolni a környéken. Puerto Iguazuban lakunk. Imádom a madárcsicsergést, ezt a pici falut, a törött köves járdáival, a pici éttermeivel, a hőséggel, a színes, madarakat ábrázoló, kézzel horgolt fülbevalókkal, és az omlós, fűszeres sztékekkel.

Halált megvető bátorsággal beülünk egy pici helikopterbe, és felszállunk vele, persze pilótánk is van. A vízesés felett körözünk, olyan magasan, ahová a tukán se repül fel.

Legyőzöm a tériszonyomat, és lenézek – ott lent, ahol dübörög az Iguazu, hirtelen meglátom magamat. A tükörképem néz rám vissza, meg is ijedek egy pillanatra. De aztán megnyugszom. És elhatározom, hogy megpróbálom a lehető legjobbat kihozni ebből a nagy egészből, már abból, ami hátravan. Ki tudja, hány év lesz ez még. Rámosolygok Ádámra. Szabad vagyok, és bár nem lesz könnyű velem, talán mégis előttem az élet.

A vízesés felett körözünk, és úgy érzem, hogy visszaértem. Újra itt vagyok.

„A manga bekéredzkedett ebbe

a történetbe”

Kérdezz–felelek Fejős Évával

Fotó: Hajdu András

Lassan hagyomány, hogy a regény végén válaszolok azokra a kérdésekre, amiket még a könyv írása idején kapok az olvasóktól. Miután elkészült a kézirat, Berta Péter könyvesblogger, a www.zama.hu szerzője feltett nekem pár kérdést – én pedig válaszoltam. Kulisszatitkok a regényről – az interjúban.

– Manga? Komolyan? Nagyon meglepsz, ha azt mondod, hogy mangákat olvastál, mielőtt belefogtál ebbe a regénybe.

– A manga valahogy „bekéredzkedett” a történetbe. Amikor Lilian először találkozik az optikussal, mert piros kontaktlencsét akar venni, akkor jutott eszembe, hogy biztosan azért van ott, mert mangarajongó. Szinte semmit nem tudtam a japán képregényekről, viszont Thaiföldön rengeteg mangalencsés fiút és lányt láttam, Bangkokban például elég sok üzlet árusít japán képregényeket, vagy akár azok szereplőit bábu formájában. Amikor Lilian kilép az üzletből az apjával, akkor kezdtem el Toshio történetén gondolkodni.

– Gondolom, Toshio története nem egy létező manga…

– Nem, ez az én mangám, de természetesen utánanéztem, hogy általában miről szólnak a japán képregények. Megnyugodtam, mert láttam, hogy tág a „játékterem”, és onnantól nem volt megállás. Amikor az a fejezet született, amelyben Toshio ikertestvérét megtámadja az oroszlán, egyszerűen elkezdtem élvezni, hogy ismét kibontakozik egy történet az alapsztorin belül (mint például a Karibi nyárban Carol Santos története). Persze akkor még nem sejtettem, hogy a manga ilyen fontos szál lesz a regényben, de hihetetlenül élveztem az írást.

– A manga a regény végén még nincs befejezve, igaz?

– Maradtak nyitott kérdések, például, hogy Toshio visszatalál–e Kikumival a párhuzamos világból. Aztán azt sem tudjuk meg, hogy hová tűnt a kapu, vagy hová tűnt egy egész falu. A nyitva hagyott kérdések egy részére egyszerűen nem akart nekem választ adni a „saját mangám”, de azt hiszem, ez nem baj. A regény az, ami összességében választ ad.

– Amikor mondtad, hogy tizenhat évesek a főhőseid, elgondolkoztam, hogy vajon melyik korosztálynak szól majd ez a könyved…

– Szeretek tinikről írni, ez a Dalma című könyvemből is kiderült. Ráadásul Liliant nagyon is értem, imádtam őt, mint ahogy Danit is. Fel sem merült bennem, hogy azért, mert tinédzser hőseim is vannak, tiniregényt írok. Lilian zárkózott lány, súlyos titkokat őriznek körülötte, és pont abban az életkorban van, amikor szeretnénk megfejteni a világot. Ráadásul – akarata ellenére – szerelembe is esik. Imádtam ezt a – kora és élethelyzete miatt kicsit megzavarodott – lányt.

– Ha jól tudom, több mint egy évig írtad a Mert nekünk–öt. Az eltelt idő alatt sok minden történt veled, többek között önállósultál és megalapítottad a saját könyvkiadódat. A te történetedből visszaköszön valami a regényben?

– Érzelmileg és egzisztenciálisan is felkavaró időszak alatt született a regény. Sok–sok kérdés, bizonytalanság, kétely munkált bennem, és néhány fontos döntést is meg kellett hoznom. Ráadásul pont ez volt az az időszak, amikor egyszerűen nem tudtam elengedni aput. Ugyan már 2012–ben elvesztettem őt, de az elengedés nem ment könnyen – és azt hiszem, soha nem is fogom tudni elengedni őt teljesen. Akkoriban nagyon sok rémálmom volt, ő búcsúzott, én pedig kértem, hogy maradjon még… Ezért is volt számomra terápia a Mert nekünk szeretnünk kell egymást írása. Anna és Levente története segített a megértésben, a feldolgozásban és kicsit az elengedésben is. Pont most, a napokban álmodtam újra apuról, de ez már harmonikusabb álom volt. Most is búcsúzott tőlem, de olyannak láttam, mint fénykorában volt, egészséges, erős sportolóként. Arra ébredtem, hogy mindketten azt ismételgetjük egymásnak, hogy „szeretlek” – holott amíg élt, ezt nem mondogatta egyikünk sem –, és hogy megkérdeztem, mikor jön el újra. Nem válaszolt, mert felébredtem, és akkor jöttem rá, hogy sírtam álmomban, pedig ő mosolygott rám. Nyilván Anna története hozta elő belőlem ezt a kérdést, amit feltettem neki.

– Nem túl nagy bátorság egy csajos, szórakoztató könyvben ilyen súlyos témákról írni?

– A regényeim reflektálnak a mindennapjainkra, az életünkre, amelynek része a veszteségélmény is, amit meg kell élnünk és fel kell dolgoznunk. Annak ellenére, hogy nagyon sokszor nyúlok kényes vagy súlyos témához a könyveimben, úgy gondolom, meg tudom őrizni a könnyed és szórakoztató hangvételt.

– Talán attól még erősebb a történet, hogy milyen problémákkal küzdenek a hőseid.

– Számos kedvenc íróm ír könnyed hangvételben elég súlyos témákról, hogy csak Nick Hornbyt, Mike Greenberget, Anna Gavaldát vagy Matthew Normant említsem. Bőgni és nevetni is tudtam Mike Greenberg Amit csak akarsz című regényén, hiszen szórakoztató regényt írt a mellrákból való gyógyulásról. És ami még fontosabb: erőt és reményt adott sokaknak!

– Hogyhogy ilyen hosszú címet adtál ennek a könyvednek?

– Beugrott ez a mondat, és azt is rögtön tudtam, hogy kinek a szájából fogom „hallani”. Talán merészség volt ez a címadás, de úgy éreztem, hogy ez az, amit nem tudok kiverni a fejemből, hogy ez kell nekem! Egyébként is szeretem, ha nemcsak a borító mesél egy történetről, hanem a cím is.

– Ha már a borítónál tartunk, hát elég élénk lett a színvilága, figyeltem, hogy még a Facebook–oldalad (www.facebook.com/fejoseva1) követőit is megosztotta ez a különös borítókép…

– Többféle borítóverzióval kísérleteztünk, de egyik sem volt olyan, ami igazán megszólított volna. Aztán Gáborral, a grafikus munkatársammal elkezdtünk egy képügynökség oldalán fotókat nézni, és ez volt az, aminél mindketten éreztük, jó lesz.

– Melyik szereplőt láttad magad előtt, amikor kiválasztottátok ezt a képet?

– Természetesen Liliant. Ez a kétszínű napszemüveg és a titokzatos arckifejezés egyből Lilire emlékeztetett.

– Ez a könyved leginkább Magyarországon játszódik, miért maradtunk Budapesten és a Balatonon?

– Amikor elkezdtem a történet első harmadában megismerkedni a szereplőimmel, azt hittem, hogy Ádám hamarosan elutazik, már a jegyet is megvette… Aztán csak nem akaródzott elrepülnie, nem azt akarta, amit én. :) Így nem is erőltettem. Mint minden regényem írásakor, most is a szereplők kezébe adtam a sorsukat, és kísérőnek szegődtem melléjük. Ha Ádám nem repült volna el, az az ő döntése lett volna, de a végén mégis elutazott – feltételezem, azért, mert a távolság, a mindennapi életüktől való ideiglenes eltávolodás a szereplőknek is fontos ahhoz, hogy rálássanak az életükre, hogy megnézzék, hol is tartanak most, és hogy lehetőleg jó döntéseket hozzanak.

– Az utazás fontos?

– A könyveimről eleinte azt mondták, hogy utazós regények. Nemrég azt mondta valaki, ráadásul szakmabeli, hogy tudja, mi a titkom: az, hogy magyarok a szereplőim, és külföldre utaznak. Ezen jót mosolyogtam magamban. Ez csak egy skatulya, amibe bele akarták gyömöszölni a könyveimet – mert kellett egy „címke” –, de azt hiszem, az idő azt bizonyítja, hogy ennél azért összetettebb és árnyaltabb a dolog. Ha van hozzá kedvem, és ha a szereplőimnek is van, akkor lesz utazás a történetben. De ha elutazik valamelyik szereplőm, annak mindig komoly oka van. Ha pedig nem olyan a helyzetük, vagy nem kívánja meg a történet, akkor itthon maradnak. Tudom, hogy az olvasóimnak ad egy kis pluszélményt, hogy gyakran közel hozom a távolit, hogy sokak számára elérhetetlen helyszínekről írok, de ez nem valamiféle sablon.

– Neked személy szerint miért fontos az utazás?

– Egyrészt azért, mert tinikoromtól arról álmodoztam, hogy milyen jó lenne világot látni, másrészt mert az utazás során tudok feltöltődni, kikapcsolódni és új élményeket szerezni. Általában utazás közben is írok, és nagyon gyakran nem is ott játszódik a regényem, ahol éppen járok. Viszont minden helyszínt, színt, fényt, illatot megőrzök magamban, és egyszer talán visszaköszönnek ezek a távoli helyszínek a könyveimben. Vannak, akik a könyveimet olvasva kezdenek nyaralást tervezni: a Nápolyi vakáció például sok olvasómat fogta meg annyira, hogy idén nyáron Nápoly környékére tervezik az utazásukat, méghozzá ugyanúgy, ahogy Niki: fapados járattal, kis szállodában szobát foglalva. Ráadásul még a regény helyszíneit is bejárják ilyenkor…

– Azt is láttam a Facebook–oldaladon, hogy a könyveid nagyon sok külföldön élő olvasódnak adnak kapaszkodót az „otthonhoz”, és rendszeresen feltöltik neked a fényképeiket, amelyeken távoli helyszíneken tartják a kezükben a regényeidet. Ez milyen érzés?

– Nagyon szívmelengető. Ezért is jelenik meg minden regényem a nyomtatott megjelenéssel egy időben e–könyvben is, hogy azok is gyorsan hozzájuthassanak, akik külföldön élnek. Nagyon sokakkal találkoztam közülük – vagy akkor, amikor hazalátogattak, vagy amikor én jártam feléjük –, és tudom, hogy fáj a szívük, amiért el kellett menniük, de itthon nem tudták megvalósítani az álmaikat. Sejtem, hogy milyen kettős érzés lehet bennük, és örülök, hogy a regényeim adnak számukra egy kis „otthonias” érzést.

– Volt olyan olvasód, aki valamelyik könyved hatására ment ki külföldre, még be is mutattál egy lányt, aki A mexikóit olvasva döntött úgy, hogy megvalósítja a külföldi karrierről szövögetett álmait.

– Pancsa, igen, ő azóta már Londonban él, azzal foglalkozik, amire mindig is vágyott, és boldog. Nem hinném, hogy az elutazásban adtam neki „lökést”, inkább – mint ahogy sok olvasóm mondja – egy–egy döntés meghozatalában segíthetnek a könyveim. A hősnőim, bármennyit csetlenek–botlanak is az életükben, előbb–utóbb meghoznak egy számukra fontos döntést, többnyire azért, mert az élet erre rákényszeríti őket. Nagyon bátrak, hogy sikerül dönteniük, és az olvasóim közül sokan keresnek meg azzal, hogy a hősnőim bátorsága adta számukra az erőt egy–egy nagy elhatározáshoz. És én büszke vagyok az olvasóimra, mert tudom, hogy a fontos kérdésekben milyen nehéz elhatározásra jutnunk. Hiszen, bár valószínűleg minden jobb lesz, azért fájni is fog…

– Több mint egy éve van saját kiadód. Mit gondolsz az Erawan első évéről? Egyáltalán, nem lett volna könnyebb, ha csak a saját könyveidet adod ki, és nem foglalkozol külföldi könyvek magyar nyelvű kiadásával?

– Üzletileg nyilván egyszerűbb és könnyebb lenne. Viszont nem lenne annyi izgalmas kihívás az életemben. Két oka is van, hogy a kiadóm Fejős Éva könyvtára–sorozatában megjelentetem a számomra kedves külföldi szerzők regényeit. Az egyik ok, hogy az olvasóim kérték: ajánljak nekik jó olvasmányokat arra az időre is, amíg várnak egy–egy új könyvemre. A másik pedig, hogy amikor angolul olvasva felfedeztem egy–egy remek szerzőt vagy szuper regényt, mindig vártam, hogy végre megjelenjen magyarul is az adott könyv. De sokszor nem jelent meg… Hát kitaláltam, hogy majd én elhozom őket magyarul. Könyvek közt nőttem fel, és gyerekkoromban mindig arról álmodtam, hogy az olvasás és az írás legyen a hivatásom. Aki hozzám hasonlóan imád olvasni, tudja, milyen fantasztikus érzés egy könyvvel bevackolódni egy fotelbe, és belemerülni a történetbe. Ez az igazi élvezet, persze az írás mellett. Jó érzés, hogy most mindkettő megadatik nekem.

– De sok teendő is jár vele, a könyvpiac helyzete nem a legrózsásabb…

– Hiszek abban, hogy csak jó könyveket hozok el az olvasóimnak, és hogy amit ennyire szeretsz, abban nagyot nem tévedsz. Nem szeretnék a nehézségekről beszélni, mert ahogy az életemben, úgy a pályámon is mindig arra koncentrálok, ami jó, és hiszem, hogy megtalálhatók a legjobb megoldások. A tapasztalataim azt mutatják, hogy az „úton levés”, az „utazás” élvezete talán fontosabb, mint a célba érés. És én élvezem az utat, amit választottam.

ELŐKÉSZÜLETBEN!

Fejős Éva:

November

lánya

(Részlet)

Kinézett az ablakon. Odakint szemerkélni kezdett a hó, és neki semmi kedve nem volt elindulni. Mégis tudta, eljött az idő, csak azt nem értette, hogyan keveredett ebbe az egészbe. Messzire vezettek a szálak, egy másik életbe, mégis ő kapta feladatul, hogy megoldja azt, amit talán lehetetlen megoldani. Még csak tizenkilenc éves volt. Az lenne a dolga, hogy magoljon a vizsgáira, és szervezze a karácsonyi bulit a csoporttársaival. És semmiképpen sem az, amire most készült.

Nyár elején még az olasz tengerparton fekve szőtte az álmait arról, hogy mi mindent fog tanulni a rendező szakon. Kislány korától filmrendező akart lenni, és hihetetlennek, vagy inkább valódi csodának tartotta, hogy elsőre felvették. „A képi látásmódja érettebb a koránál, az improvizatív megoldásai tökéletesek”, maga sem remélte, hogy így véleményezik majd a felvételi vizsgán. Nem kért senkitől segítséget, büszke volt magára, hiszen a sikert csakis magának köszönhette. Falatnyi bikiniben mosolygott a napernyő alól a jesolói gyümölcsárusra, aki végigsétált a strandon az ágyak között, és a napozóknak kínálgatta a kimagozott dinnyeszeleteket és a csíkokra vágott kókuszdiót.

Jól indult az úgynevezett „felnőtt élete”, leszámítva az apja miatt érzett aggodalmat. De az apja erős volt, és mindig megbirkózott a problémákkal, ráadásul az anyja a háttérből támogatta. Na igen, az anyja, az elbűvölő Miss November – sokat nevettek otthon, amikor a kezükbe vették azt a közel huszonöt éves magazint, amelyben az édesanyja kockás ingben és bő szárú farmerben támaszkodott egy ajtónak. Ezt a felvételt szavazta meg az akkori szerkesztőség a hónap győztes képének a beküldött fotók közül. Így lett a szegedi lányból Miss November, a hónap legszebb tinilánya, tizenhat évesen. A karrierje a szépségiparban is itt kezdődött, és itt is ért véget, de a magazint több példányban is megvásárolta, és egy kartondobozban tárolta a konyhaszekrény aljában. És hát sorsszerű volt, hogy a saját lánya novemberben jöjjön a világra…

– Halihó, megjöttünk! Hoztunk pizzát – előbb hallotta az apját, mint ahogy meglátta volna. A tenyerén pizzaszeletek tornyosultak papírtányéron, az anyja pedig a hatalmas karimájú, fekete szalmakalapban lehuppant a lány melletti szabad ágyra, és lepakolta a napernyőasztalkára az üdítőket meg a két kapucsínót.

Noémi a sonkásat választotta, levette a tálról, és arra gondolt, talán mások cikinek tartanák, hogy a szüleivel nyaral tizenkilenc évesen, de ő szeretett velük menni, imádta Jesolót, és kivel is utazott volna nyaralni, hiszen azóta, hogy tavasszal Zsolttal tönkrementek a dolgok, nem volt barátja. Minden rendben volt így. A nyár meleg volt, a pizza finom, a tenger simogatóan bársonyos, a homok forró, és a sárga napernyő alól kikukucskálva tökéletesnek tűnt az élet, és ígéretesnek a jövő.

Eleget nézelődött, és semmi említésre méltót nem látott. Elfordult az ablaktól, készülődni kezdett. A hosszú ujjú pólójára vastag, kötött pulóvert húzott, belebújt a csizmájába, majd a koptatott bőrdzsekijébe – a megmenekített ruhatára egyik kedvenc darabjába –, végül a nyaka köré dobott egy sálat, kihúzta a sál alól a hosszú haját, még egy pillantást vetett a szobára, majd kivette a kulcsot a zárból. Bezárta maga mögött az ajtót, aztán a vasrácsot is, mert itt, a Havannán mindenki biztosra akart menni, de senki sem érezte magát igazán biztonságban. Arra gondolt, hogy nemrég még egy kényelmes, tágas és mindennel felszerelt házban lakott a szüleivel… A Mammutba járt kávézni, bevásárolnia sem kellett, hiszen mindig tele volt a hűtő, nem volt gondja rá, hogy mit egyen, mit igyon; igazság szerint egyáltalán nem is volt semmilyen gondja, leszámítva a csatározásokat Zsolttal, de azok is hamar elcsitultak: a dolgok, mint korábban mindig, elsimultak.

A ház előtt megcsúszott a friss, olvadó havon, óvatos léptekre váltott, átvágott a kocsiúton, és megállt a szemközti árkád alatti kis fodrászat bejárata előtt. Nagy levegőt vett. Sosem járt ilyen lepukkant fodrászatban, a haját régen sztárfodrász vágta a csilivili szalonjában, a ballagására ő színezte átmenetesre, ombréra is. Robi hetente ápoló samponnal megmosta, majd egy modern, kapszulás hajszárítóval – amelynek a kapszulájából ápoló anyag került a fürtjeibe – beszárította a haját, lágyan kunkorodtak a tincsek a nyakába, és amíg Noémi várta, hogy elkészüljön a frizurája, kapott a fodrászatban egy frissen főzött café lattét, és macaront is kóstolgathatott. Hát itt most nem lesz sem macaron, sem kávé. Határozott mozdulattal benyitott. A szűk helyiségben egyetlen fodrász dolgozott – többen nem is fértek volna el –, egy kövér asszony színes divatmagazint lapozgatott a hajszárító bura alatt, és mindössze két szabad szék állt a várakozók rendelkezésére.

– Segíthetek? – kérdezte a fodrász. Középkorú, fáradt tekintetű nő volt, de az új vendég láttán mosolyt erőltetett az arcára. Noémi figyelmesen nézte az arcát.

– Szeretném levágatni a hajam.

– Mennyire?

– Rövidre, és fessük be sötétbarnára – mondta. Eddig világosbarna volt a töve, de a szín a hajszálak vége felé egyre szőkült. Most egyenletes sötétbarnát akart, egészen feltűnésmentes barnát.

– Gyönyörű a haja – nyugtázta a fodrász. – Nem sajnálja?

– Nem – felelte tömören. És tényleg nem bánta. Annyi mindent bánhatott volna, hát miért éppen a haját sajnálná, ami újra megnő, ha hagyja.

Miután a fodrász lemosta a festéket, és elkezdte lecsattintgatni a hosszú tincseket, Noémi arra gondolt, hogy milyen szimbolikus is ez az egész. Egy korszak ér most véget. Nem akart elérzékenyülni, mégis a barátnőire gondolt, akikkel minden valószínűség szerint soha többé nem fog találkozni. Míg a barátnői többsége fent lakik, a hegyen, addig ő itt dekkol, a Havannán. Nem térbeli távolság volt köztük, inkább többdimenziónyi tér választotta őket el egymástól. Noémi szégyellte volna magát, ha találkoznia kell velük itt, pedig éppenséggel – és ezt pontosan tudta – nincs szégyellnivalója.

Csattogott az olló. Arra a lányra gondolt, két szinttel lejjebb a panelházban, aki a kisgyerekét szokta tologatni a téren. Lelépett a pasija, ő meg a pár hónapos gyerekével beköltözött a szüleihez. Vele szokott néha beszélgetni. Meg a fiúval, aki helyett a németleckét írja rendszeresen. Egy kis zsebpénz. Aranyos srác volt, a Vörösmarty utcában lakott a szüleivel. Tizenhat éves, és olyan igazi ártatlan fiú. Noémi osztálytársai tizenhat évesen mind belevaló, nagypofájú vagányok voltak, akik ellen folyamatosan fel kellett vértezniük magukat a lányoknak.

Amikor kész lett, egy pillantást sem vetett magára a tükörben. Minek? A hosszú ombre hajjal feltűnően csinos volt és nőies. Ezzel a röviddel biztosan fiús lett a külseje, az arca látszólag még keskenyebbé vált, talán még az anyja sem ismerné meg.

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire átért a városon. A bőrdzsekire rágombolta a kapucnit, ami jó szolgálatot tett a hózáporban, utálta volna, ha végigcsorog a fejbőrén az olvadt hólé. Lábicsék a Római Kertben laktak. A Dózsa György úti megállótól megszaporázta a lépteit, befordult a Hegedűs Gyula utcába, aztán elkezdte keresgélni a kapucsengőt.

Lábics Zozó tartozott neki még a gimiből. Noémi sosem hitte volna, hogy valaha is behajtja majd a tartozását, különösképpen, hogy nem is anyagi tartozás volt, de most nem volt más lehetősége. Előző este hívta fel a kártyás mobiljáról.

– Te vagy az, Rónai? – álmélkodott Lábics a telefonba. – Izé… Noémi – tette hozzá zavartan. Igaz, hogy csak évfolyamtársak voltak, de úgy látszik, Lábics megjegyezte a lány nevét. Ezen persze nem csodálkozott, mert akkoriban még menő csajnak számított, és hát nem is akármilyen segítséget nyújtott Lábicsnak.

– Aha.

– Azt hallottam, hogy…

– Mindegy – szakította félbe a lány. – Beszélni akarok veled. Kérni szeretnék valamit.

– Oké. Persze – bizonytalan volt a fiú hangja. – Te a Filmművészetire jársz, igaz?

– Majd megbeszéljük. Hányra mehetek?

Már járt egyszer Lábicsék csupaüveg, tetőtéri lakásában, úgyhogy nem okozott gondot felajánlani, hogy ő megy el hozzá. Jobb ötletnek tűnt, mint hogy Starbucks kávéra költsön, mint régen, arról nem is beszélve, hogy milyen kínos lett volna, ha Lábics látogatja meg a Havanna lakótelepen, a kölcsönlakásban.

Zozó kiment elé a lifthez. Langaléta, sovány, szőke fiú volt, az orrára biggyesztett, szögletes szemüvegben úgy festett, mint egy szórakozott tudós. Amikor meglátta Noémit, meghökkent.

– Hát te? Levágattad a hajad?

– Le – felelte, és bement a fiú mellett a lakásba. Lábics Zozó a suli nagyokosa volt. Menő a reál tárgyakban, menő a legmodernebb telefonokat, laptopokat, ketyeréket illetően. Semmi más nem érdekelte, csak a kütyük. Noémi úgy hallotta, hogy felvették a Műszakira, de azt is rebesgették, hogy valójában egy ösztöndíjra hajt, és az a távlati célja, hogy a Szilícium–völgyben legyen az irodája.

– Igaz, amit apádról írtak…?

– Elmondok pár dolgot. De előbb tudni szeretném, hogy segítesz–e nekem. – Biztos volt benne, hogy a fiú igent mond, egyrészt mert olyan családból jött, ahol tudják, hogy a szívességeket illik viszonozni, másrészt mert Zozó alapvetően normális volt, leszámítva, hogy intimebb viszony fűzte a számítógépéhez, mint bármelyik emberi lényhez, legalábbis Noémi szerint.

– Persze.

– Oké. Több dologról van szó.

– Sorold!

– Fel tudsz törni egy számítógépet? Meg tudod oldani, hogy ne csak a tartalmát nézhessük meg, hanem a bejövő és kimenő e–maileket is valós időben?

– Hűha – vigyorodott el a fiú. – Ez rohadtul illegális. – A lányra nézett, aki állta a pillantását. Lábics elmerengett, majd azt mondta: – Attól függ, hogy milyen címről van szó.

Noémi mondott egy nevet.

Zozó elsápadt, majd füttyentett egyet.

– Ezért minket lesittelhetnek, méghozzá tartósan.

Noémi lassan bólintott, aztán belefogott egy történetbe. Igyekezett a lényegre szorítkozni. Tulajdonképpen néhány mondatban össze tudta foglalni, hogyan jutott a Rózsadombról a Havannára, mi történt az apjával, és éppen hol található az anyja.

Elhallgatott, és várakozón nézett Lábicsra. A fiú levette a szemüvegét, és mindkét kézfejével a szemét kezdte dörzsölni. Noémi csendben, türelmesen várakozott. Aztán Zozó végül visszabiggyesztette az orrára a szemüveget, és megszólalt:

– Ez iszonyat durva sztori.

– Aha. Tudom.

– Minket is úgy seggbe rúghatnak…

– Ühüm – bólogatott Noémi.

– Lesittelnek örökre. Vagy kinyírnak.

– Hát… végül is benne van a pakliban – bólintott a lány.

– A francba. Ez nagyon necces. És azt mondtad, hogy több dologban is a segítségemet kéred?

– Ühüm.

– Meg sem merem kérdezni, mi a többi.

– Egyelőre elég ennyi.

– Nagyon… gáz.

– Akkor nem segítesz?

– Mondtam, hogy nem segítek? Csak agyalok, hogy hogy csináljuk meg. Pár infót még nem ártana, ha megadnál.

– Szerintem jobb, ha nem tudsz mindenről – válaszolta Noémi. – Akkor ezt vehetem igennek?

– Végül is úgysem mondhatnék mást. Meg aztán izgat is a dolog – mosolygott szégyellősen Lábics.

Noémiben pedig többheti tűnődés és tervezgetés után végre feltámadt a remény. A radarjai azt jelezték, hogy valami készülődik, hála ennek a szemüveges langalétának, akit annak idején megmentett a gimiben a kirúgástól. De most mégis jól jött a lánynak, hogy két éve Lábics elkövette azt a marhaságot a suliban, és ő megoldotta a helyzetet.

FEJŐS ÉVA

KÖNYVTÁRA

MEGJELENT – ÚJ KIADÁSBAN:

Fejős Éva: Bangkok, tranzit

Fejős Éva első sikerregénye 2008–ban jelent meg, és most itt az új, bővített kiadás, amelybe a szerző belecsempészett három rövid, új epizódot, valamint egy – az első kiadásban nem szerepelt – titkos napló töredékeit is olvashatjuk. Felbukkannak a könyvben a keresők (David, az „érzéketlen” üzletember, Helen, a karrierje lezárására készülő modell, Paul, az angol férfi, aki már lemondott a jövőről, Lian, a bájos amerikai lány, és még néhányan), akiknek Bangkok, ez az egzotikus város, ahol összekapcsolódik a múlt és a jövő, talán az utolsó állomás, de az is lehet, hogy ez az új életük első állomása…

MEGÉRKEZETT AZ ERAWAN–WEBSHOP!

Sokszor gondoltam rá, hogy milyen jó lenne „összepárosítani” a regényeket, vagy időnként kedvezményesen adni egyiket–másikat, nem beszélve arról, hogy régi vágyam, hogy egy–egy saját könyvemhez valamilyen „kiegészítő” is elérhető legyen, amiről mindig eszünkbe juthat kedvenc regényünk.

Ezért hoztam létre 2014–ben – egy évvel a kiadóm megalakulása után – az Erawan–webshopot, amit a www.erawan.hu oldalon érhettek el. A kínálat folyamatosan bővül (hiszen rendre jelennek meg új regényeim, illetve új könyvek a Fejős Éva könyvtára–sorozatban), és meglepetésekkel is várom az olvasókat ezen az oldalon.

Az alábbiakban néhány, eddig megjelent vagy hamarosan megjelenő regényt ajánlok a figyelmetekbe.

Jó olvasást kívánok!

Fejős Éva

ERAWAN–REGÉNYEK, FEJŐS ÉVA

KÖNYVTÁRA–SOROZAT

MEGJELENT:

Lian Dolan: Szerelmem, William

A fiatal tanárnő, Liz egyre eseménytelenebb szingliéletét három férfi bolygatja fel egyszerre: egy váratlanul felbukkanó hollywoodi sztár, minden nő álma, a nagy FX Fahey, akivel csak az a gond, hogy Liz életében az elviselhetetlen férjet alakította, aztán betoppan egy politikai tanácsadó, aki egy csipetnyivel sármosabb a kelleténél, és nem utolsósorban ott van maga William Shakespeare. A színész kalandosnak ígérkező munkát ajánl Liznek a nyárra, a tanácsadó beköltözik a lakásába, Shakespeare–ről pedig kiderül, hogy nemcsak modern, de szexi is. Liz pedig mindent egy lapra tesz fel, mert érzi, ezen a nyáron sikerülnie kell: 1. bestsellert írni Shakespeare drámáiról, 2. összejönni álmai pasijával, 3. bebizonyítani Fahey–nak, hogy már túl van rajta.

Aztán persze minden a feje tetejére áll, és miközben a szálak összekuszálódnak, a szerelmesek kavarnak, és semmi nem úgy alakul, ahogy várnánk, egyedül a jó öreg William nevet a színfalak mögött, hiszen tévedések vígjátéka az élet. Lian Dolan sikeres női regénye szellemes, humoros és torokszorító egyben. Minden benne van, amit egy nyári olvasmánynak tudnia kell, sőt még több is…

Cynthia Ellingsen: Hab a tortán

Három nő, három generáció, három döntéshelyzet. A problémák közös forrása pedig – természetesen a férfiak.

June, a minden lében kanál, cserfes nagyi a helyi madzsongklubban köszörüli nyelvét a barátnői kör tagjain, és néhai férje halála óta hallani sem akar férfiemberről.

A rendezett életet élő Kristine útikönyveket árusító könyvesboltot vezet, és sóvárogva gondol a férjével eltöltött fiatal évekre, akivel éppen egy életközepi válság kellős közepén vannak.

A tornacipős Chloe pszichológusi karrierje küszöbén áll, és nagy tudatossággal tervezi jövőjét, amiben nincs helye esküvőnek – még csak az kéne!…

A három grácia együtt botladozik egy rokonuk szabadtéri esküvőjére a Michigan–tó homokdűnéi között, és bár nem épp hagyományos módon, de a véletlen úgy hozza, hogy az elhajított menyasszonyi csokor egyszerre landol mindhármuk kezében.

De mint tudjuk, a férfiakkal csak a baj van. June szomszédjának bosszantóan szépek a virágai, ráadásul lugasa beárnyékolja June kerti örömeit. Kristine férje lelkét komoly titok nyomja, amelyet csak súlyosbít hallgatásával, Chloe jóképű, tekintélyes pszichológiatanára pedig kudarcot vall saját gyereke nevelését illetően.

A Hab a tortán fordulatos olvasmány szerelemről, barátságról, újrakezdésről, és arról, hogy a dolgok végül mindig jóra fordulnak. Ha vágytál már arra, hogy elkapj egy esküvői csokrot, ha szereted a romantikus történeteket, akkor ezen a könyvön is jól fogsz szórakozni!

Victoria Connelly: Bárcsak itt lennél

Alice és Stella nővérek, bár szinte semmi közös nincs bennük. Míg Stella szenvedélyes pasifogó, felelőtlenül szórja a pénzt, és az „élj a mának” elvét gyakorolja, Alice nem sok örömöt talál unalmas munkájában, és már rég megszokta, hogy a férfiak észre sem veszik.

Alice mégis Stellának köszönheti a csodát, ami egy csapásra megváltoztatja hétköznapi életét. Elutazik a húgával egy csodálatos görög szigetre, ahol elvetődik a lenyűgöző Villa Argenti kertjébe. Itt talál rá Aphrodité istennő szobrára, aki a legenda szerint meghallgatja és teljesíti a legféltettebb kívánságokat is. Bár Alice nem hisz az efféle mesékben, a villa sármos kertésze, Milo rábeszéli a lányt, hogy suttogja el legtitkosabb vágyát a szobornak.

Ettől kezdve Alice élete szokatlan változáson megy keresztül, kalandok sora veszi kezdetét, és a lányt nemcsak a görög szigetvilág színpompás birodalma ejti rabul, de az is kiderül, hogy az olajfaligetek és templomromok árnyékában terem az igaz szerelem.

Mike Greenberg: Amit csak akarsz

Brooke tizenöt éve boldog házasságban él az egyetemen megismert szerelmével. Túl az átmulatott éjszakákon, a kávéízű reggeleken, az ikrek születésén, priznicen és pelenkázáson, Scott még mindig a legnagyobb odaadással rajong érte. Brooke elhatározza, hogy negyvenedik születésnapjára aktfotósorozattal lepi meg imádott férjét…

Samantha rosszkor volt rossz helyen. Újdonsült feleségként éppen élete legboldogabb napjait élhetné Hawaiin, amikor véletlenül belenéz férje levelezésébe, és amit ott lát, az felér egy válóokkal…

Katherine vezető beosztásban dolgozik annál a cégnél, amit egykori pasija, az őt csúnyán átverő Phillip irányít. Hiába a sofőr és a luxus, a szakítást és a legyőzöttség érzését nem képes kiheverni, és bár energikus és céltudatos nő, minden reggel szívében fájdalommal és haraggal ébred…

A három nő élete egy adott pillanatban örökre összefonódik, ráadásul úgy, ahogy sohasem gondoltuk volna.

Egy felemelő és torokszorító regény a női barátság és a szeretet erejéről, a véletlen vagy a sors által elrendelt találkozások életmentő szerepéről, és arról, hogy a szenvedést csak az egymásból merített erővel vagyunk képesek legyőzni.

Cynthia Rogerson: Szeretlek, ég veled

A hangulatos skót kisváros, Evanton lakói között a sors kiszámíthatatlan módon szövi a szerelem és a barátság fonalát. Titkos szövetségese is van ebben, Ania, a házassági tanácsadó, aki szinte mindent tud a kapcsolatokról és a tökéletes házasság titkairól. Egy nap azonban feltűnik a szerelem egy sármos férfi képében, és egyszeriben minden, amiben Ania hitt, idézőjelbe kerül. Miközben a saját életét próbálja összerakni, mások széteső házasságára kell gyógyírt találnia, többek közt Rose és Harry kapcsolatára, akiknél a válás vagy az újrakezdés a tét.

Az irodalmi díjas írónő jellegzetes humorral és mély együttérzéssel megírt története bármelyikünkkel megeshetne. Szerethető szereplőivel együtt tanulunk szerelemről, hűségről és hűtlenségről, egyszóval mindarról, ami számít.

Dana Bate: Iránytű a szerelemhez és titkos lakáséttermekhez

A huszonhat éves Hannah Sugarman szinte mindent megkapott az élettől, amire egy magakorabeli nő vágyhat. Remek állást, jóképű, nagymenő pasit és egy igazán csilivili lakosztályt Washington D. C. egyik legjobb negyedében. Csupán egy a bökkenő: Hannah a pokolba kívánja az egészet. A tudományos konferenciák és a fényűző partik helyett a sütik és sültek világában érzi igazán otthon magát, munkaidőben is recepteket körmöl, titkos lakáséttermet nyit főbérlője tudta nélkül, és a mintaszerű hercegnőt úgy dobja le magáról, akár a felesleges kilókat… hogy a szerelem és a káosz új ízeket vigyen az életébe – és mindazokéba, akik megkóstolják a főztjét.

Az Iránytű a szerelemhez és titkos lakáséttermekhez igazi ínycsiklandó sikerkönyv egy olyan „szomszédlány” főhőssel, aki gyakran hülyét csinál magából a partikon, de pontosan tudja, mitől jó egy répatorta. És bár az álmai néha cukormázosak, azt már megtanulta, hogy az élet legfontosabb hozzávalója: higgy magadban!

ELŐKÉSZÜLETBEN

FEJŐS ÉVA SZEMÉLYES AJÁNLÁSÁVAL

(2014. NYÁRI–ŐSZI MEGJELENÉSEK):

Matthew Norman: Házas–társas

Tom Violet írói álmokat kerget, de sajnos szinte mindenki az apjához, a többszörös irodalmi díjas, tehetséges íróhoz hasonlítja, akiért bomlanak a nők, és aki mindig, minden helyzetben feltalálja magát. Tomnak nemcsak magában és maga körül kell rendet raknia, de még a család kajla fülű, krónikus szorongással küzdő kutyáját is istápolnia kell…

Ez a Fejős Éva könyvtára–sorozat első „pasisan csajos”, imádnivalóan humoros regénye, amely egy férfi szemszögéből mutatja be a párkapcsolat nehézségeit és szépségeit.

Victoria Connelly: Szökevény színésznő

Connie, a sikeres és agyonhajszolt hollywoodi színésznő vesz egy nagy levegőt, és a stressz, a zaklató ügynökök és az egyre elviselhetetlenebb nyomás elől elmenekül egy bájos kis skót faluba. Az első nap maga a rémálom, de hamarosan kiderül, hogy Lochanabrae talán valóban csendes hely, azonban egyáltalán nem nevezhető unalmasnak… Ám nagy ugrás ez Hollywoodból, és Connie–nak szokatlan a falubéliek őszintesége, mint ahogy az is, hogy van olyan helyi lakos, aki még sosem hallott róla, a világhírű sztárról.

Victoria Connelly ismét egy szép regényt írt utazásról, találkozásokról, szinte mesebeli világról, és egy új élet lehetőségéről.

Cat Lavoie: Váratlan nyaralás

Zoey egy kávézót vezet egy amerikai kisvárosban, és nemcsak kávé–, hanem kapcsolatfüggő is. Amikor a szerelme lelép, ráadásul kiderül, hogy egy másik nő gyereket vár tőle, Zoey összeomlik. Ekkor a barátai némi protekcióval elintéznek neki egy mexikói nyaralást. Egy hét a Zen Pillanata Hotelben, nincs is ennél csodásabb ajándék, ő mégis inkább otthon maradna és magában búslakodna. A barátok azonban kiviszik a reptérre… és Zoey a repülőn felfedezi exbarátja hasonmását, akivel ráadásul ugyanaz az úti céljuk.

A bejáratnál gyorsan kiderül, hogy a Zen Pillanata Hotel nem az, aminek hitték, és amikor a lánytól elveszik a mobiltelefonját, és közlik vele, hogy mostantól se kávé, se koktél, se internet, helyette jóga a tűző napon, sport minden mennyiségben és egészséges ételek módjával – bizony újra összeomlik. Ám ott a ragyogó fehér homokos tengerpart a pálmafákkal, ott az újonnan megismert fiú és annak habókos barátja, tehát Zoey nincs egyedül a váratlan helyzetben… Mégis visszafordulna a fahéjas latték, a mandulás kapucsínók, a torták és az önsajnálat világába – csakhogy a Zen Pillanata Resort kapuja bezárul mögötte…

Allison Brennan: Sötét titkok

(Maxine Revere–sorozat, első rész)

Maxine Revere, az oknyomozó újságírónő a felderítetlen gyilkosságok tetteseinek kézre kerítését tűzte ki céljául. Amivel a rendőrség nem boldogul, az már az ő terepe. Szomorú esemény miatt látogat el szülővárosába: fiatalkori barátja, akit korábban gyilkossággal vádoltak, megölte magát. A temetésen azonban Maxine gyanút fog, hogy Kevin mégsem lett öngyilkos, ezért a kihűlt nyomon elindulva nyomozni kezd, és hamarosan sötét titkokba botlik, amelyek visszakalauzolják a saját múltjába…

Én mindig kedveltem az izgalmas krimiket, főleg, ha azok modernek és csajosak, úgyhogy első olvasásra beleszerettem Allison Brennan sorozatába, amelynek hősnője a bátor tévériporter, Maxine Revere. Garantált az izgalom!

Liliana Hart: Go–go girl nyomoz

(Go–go girl magándetektív–sorozat, első rész)

Addison Holmes történelemtanár, de pillanatnyilag éppen mélyponton van, mind magánéletileg, mind a szakmájában, mind pedig anyagilag. A lány számos hibát követett már el életében, de mind közül a legnagyobb, hogy egy őrült pillanatában táncosnőnek jelentkezik egy bárba. Rövid úton ér véget a karrierje, és mivel éppen nincs miből kifizetnie a rezsijét, elfogadja barátnője ajánlatát, és beáll a cégébe magánnyomozónak. Ekkor a galibák csak megsokszorozódnak az életében…

A kötet az első a Go–go girl magándetektív–sorozatból, a humor, a könnyed hangvétel miatt választottam – sokat nevettem, amikor olvastam. Liliana Hart ma már ismert amerikai szerző, aki saját kiadásban, e–könyvben jelentette meg az első regényeit, és meg tudta valósítani mindazt, amiről éveken át csak álmodott. Ha jót akartok nevetni, és néhány önfeledt órára vágytok, akkor szívből ajánlom ezt a regényt!

A szerző eddig megjelent regényei

Holtodiglan (1999)

Bangkok, tranzit (2008, első kiadás)

Hotel Bali (2008)

Csajok (2009)

Eper reggelire (2009)

A mexikói (2010)

Cuba Libre (2010)

Dalma (2011)

Helló, London (2011)

Karácsony New Yorkban (2011)

Karibi nyár (2012)

Szeretlek, Bangkok (2012)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás, 2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

Bangkok, tranzit (2014, bővített, új kiadás)

Előkészületben:

November lánya

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Huszti Gergely

A kéziratot gondozta: Rátz Mária

Tördelés: Cantinart Kft.

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Az e-könyv konvertálását a Content 2 Connect Kft. készítette

www.content2connect.com

2014

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Első rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

Második rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

Harmadik rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

Fél évvel később

Kérdezz-felelek Fejős Évával

Előkészületben! November lánya

Fejős Éva Könyvtára

Kolofon

Dedikáció