Fejős Éva

Máskülönben itt maradnék

Erawan Könyvkiadó, 2014

Webshop, hírek, beleolvasók, kedvezmények: http://erawan.hu

Facebook: www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

A szerző elérhetősége:

Facebook: www.facebook.com/fejoseva1

Honlap: www.fejoseva.com

Szerkesztette: Huszti Gergely

Copyright © Fejős Éva, 2014

© Erawan Könyvkiadó, 2014

ISBN 978–615–5469–20–6

A regény szereplői kitalált személyek, a történet a fantáziám szüleménye, ezzel szemben a helyszínek valódiak (leszámítva az Összetört Szívek Szállodáját Philipsburgben). Ha valaki ennek ellenére felismerni vélné magát, ismerősét vagy rokonát valamelyik szereplőmben, annak örülök, hiszen ez azt jelenti, hogy az illető hisz az álmaiban.

– Nem kell sorban állnunk! Nem is tudok várni, hát nem látod?! – hörrenek egyet. Teljesen hülye ez a lány. Rendben, már nem lány, de ez az egész csapat alkalmatlannak látszik bármire, úgy, ahogy van. Csak állnak tanácstalanul, mintha nem életük legemlékezetesebb kalandjára készülnének. – Mit gondolsz, ez micsoda? – intek a bottal. Közben kicsit megsuhintom vele a szomszéd sorban álló kopasz, pocakos öregember lábát, aki akkora, mint egy kutya ülve, és egy harmincas, magas szőke derekát simogatja. Látom, hogy Eni elnézést kér a pocakos ülő kutyától a nevemben.

Szánalmasak.

Kicsit később persze már egy tolószékben (én még ilyen régimódian és kevésbé elfogadható néven nevezem, de hát ez engedtessék meg nekem!) suhanok a népes társasággal a kapu felé. Hát ennyi volt. Nem nagy ügy. Ezt a privilégiumot is nekem köszönhetik.

Lara nem kér enni. Pedig hajnal van, a reggeli ideje, és olyan gebe, mint a kisujjam. Rettentően el van szontyolodva, és nyilván jó úton halad az anorexia vagy a másik, a hányós betegség felé. Piszkálgatja és csavargatja ujjával hosszú, világosbarna, hullámos haját, amelyről Eni még mindig azt hiszi, hogy a nap szívta ki, és sejtése sincs róla, hogy Lara baba egy belvárosi fodrászatban tizenötezer forintért kapta a nap szívta hajszínt, amelyet ombrénak neveznek. Plusz egy újfajta hullámosítást – ha engem kérdeznek, ez sima dauer, nincs új a nap alatt, csak a név változik – újabb tizenötezerért. Eni természetesnek gondolja a lánya haját. Ennyit róla. Fogalma nincs a világról, nemcsak a frizura– meg a hajszíndivatot nem ismeri, de egyáltalán, hogy képes elhinni Larának, hogy a nap szívta ki a haját csíkosra, ismétlem, csíkosra, ráadásul be is hullámosodott, valamint hosszú, sötét töve is keletkezett hozzá, na ez, azt hiszem, mindent elárul Eniről.

– Egyél – mondom Larának, nem is mondom, hanem utasítom, és a pultban a croissant–ra mutatok. Hegyesen mered ujjam a péksüteményre, látom, ahogy az álmos felszolgáló arcán átsuhan a rémület. Lara átnéz a fejem fölött Henire. Heni bezzeg nem ilyen fogyózós típus, neki nem kell ajánlgatnom a péksüteményt. Heninek inkább túlsúlyproblémái vannak, de ha még nem is vette volna észre, előbb–utóbb lesznek. Nincs akaratereje. Újra Larára nézek, komolyan és szúrósan. Most biztosan átfut az agyán, hogy én fizetem a drága fodrászát, és ennie kell, ha egyszer én azt mondom; hogy őszinte legyek, az a fiú az én fodrászom is, de Lara és Eni ezt nem tudja. Eni semmit se tud.

Azt sem, hogy a férje, aki most kedvesen bazsalyog rá, megcsalja.

Eni egy másik bolygón él.

Párizs. Henrik ismételgeti, hogy Párizs. Ha nem a fiam lenne, már rég fejbe vágtam volna. Ricsi hozzáteszi, hogy „Sza’ Ma’ten”, így, kényeskedve, és reményei szerint franciásan. Őt is fejbe verném néha. Nagyon hasonlít Henrikre.

Sokan jöttünk itt össze, évente ha háromszor találkozunk így, a teljes család. Velem külön–külön összejön mindegyikük, kivéve Ricsit, de az csak egy taknyos, szóval nem neheztelek rá emiatt.

Eni, Henrik, Léda. Mindannyian a családjukkal.

Hát nem lesz könnyű nekik ez a karácsony és az újévkezdet. Három hét együtt. Gyönyörű ajándék, nem?

Ráadásul a paradicsomi St. Maarten szigetén.

Egyikük sem járt még ott, pedig jó okuk lett volna rá. Jobban mondva sehol sem igen jártak még a világban, spórolnak, nincs pénz, megértem. Én támogatom őket anyagilag még mindig.

Mindegyik élhetetlen, bizony. Talán majd a gyerekeik.

De sajnos egyik sem örökölte azt a vért és elszántságot, hogy menjen az álmai után, ha sikeres akar lenni az életben.

Egyszerűen nincsenek álmaik.

– Párizs felé beszállás a tizenötös kapunál – mondja egy gépies női hang, de én még csak a pezsgőm felénél járok.

Ez az én ünnepem lesz. Csak várják ki a végét!

És főleg várjanak meg a beszállással.

***

A business classon sem sokkal nagyobb ám a hely, mint a turistaosztályon. Ezt nem panaszként említem, mert a többiek a gép hátsó traktusában jobban szűkölködnek. Viszont itt anélkül ledönthetek még egy pohár pezsgőt, hogy Eni vagy Léda felnyársalna a pillantásával. Hát igen, az én koromban az alkohol... Hagyjatok ezzel, gyerekek!

A pezsgő francia, és ez némi reménnyel tölt el a továbbiakat illetően. Sajnálatos dolog, hogy dugiban kell piálnom, és ezért csak egymagamnak kellett megvennem a businessjegyet, de ezek itt azt hiszik, hogy egy kis alkohol mindjárt nyomorba dönt. Holott én mindig tudom, hol a határ, és ezzel most Léda férjére is célozhatnék, aki nyilvánvalóan elfelejti néha.

Párizsig nyugton leszek, addig nem jöhetnek előre a turistáról, legalábbis remélem. Felszabadultan akarok utazni, aztán a többit majd meglátjuk.

Párizsból St. Maartenbe két jegyet vettem a businessre. Elég drága volt, de nekem megéri. Először Léda ül majd velem, aztán Henrik, utána Eni. Vagy bánom is én a sorrendet. Van velük egy kis megbeszélnivalóm. Csak úgy egyesével.

Éljen a pezsgő! Francia, bár nem a legjobb márka, de nem bánom. Lesz ez még jobb. Mindenféle szempontból.

2.

Néhányszor már megtettem ezt az utat. Hogy pontosan hányszor, azt ne firtassuk, meg nem is vagyok egy számtanbajnok. Ámbár a számokhoz még így is én értek a legjobban a családban. A fene tudja, miért így alakult. A nagyapám vére folyik az ereimben, aki még viharos történelmi időkben is jól vitte a kocsmáját. A fogadót, ahogy ő nevezte. Akkor még a városon kívül állt; ma már a város része az a hely, úgy bizony. Na, ő értett ahhoz, hogyan kell létrehozni valamit. Mennyi a haszon, és mibe fektesse a fölösleges pénzét.

De a gyerekeim nem örököltek semmit abból a képességből, amelyet nagyapám és én tudtunk: hogyan kell a jég hátán is megélni. Mindig újat álmodni, aztán belevágni és megvalósítani. Nem olyan nagy ügy, elkezdi az ember, aztán szép lassan belejön, és mindig lesznek újabb álmai. Engem tizenöt évesen is az álmaim vezettek, amikor megalapítottam a kis titkos szabóságomat. Szabni ugyan addig nemigen tudtam, csak amennyire a nagyanyámtól ellestem, de abban a vérzivataros időben lehetett ezzel némi pénzt keresni. Ez volt az első saját vállalkozásom, még ha illegális is, és esküszöm, csak azért csináltam az egészet, mert szerettem volna olyan ruhában járni, amelyik nekem is tetszik. Enyém volt az első ceruzaszoknya Magyarországon, erre nagyobb összegben mernék fogadni.

Azóta persze elfelejtettem szabni, meg varrni is. Túl sok idő telt el, és a szükség sem visz rá.

– Minden rendben?

Ezt nem hiszem el. Hát honnan válogatják össze manapság a stewardesseket, akik hagyják, hogy a turistaosztály utasai csak úgy áttrappoljanak a businessre? Léda ott áll az ülések közti folyosón, és aggódva néz rám, illetve a pezsgőspoharamra.

– Hát persze – erőltetek magamra némi önuralmat, látva, hogy milyen sápadt az arca. Valószínűleg vele nincs minden rendben. Megfogom a kezét: jéghideg. – Igyál egy kis alkoholt – javaslom, mert kezdek aggódni érte. Aztán intek annak a félkegyelmű stewardessnek, aki simán odaengedte a businessre a turistán utazó lányomat: – Vigyenek neki egy pezsgőt! De ne a férjének adják!

Léda elvörösödik, így legalább kap egy kis színt az arca. Egyébként is igazam van.

De ha még valakit ideengednek előre a családtagjaim közül, akkor a két kezemmel fogom megfojtani az utaskísérőt.

***

Charles de Gaulle reptér, kávézó. Mindenki kap egy erős kávét, egy finom süteményt, és szépen megnyugszik. Legalábbis így képzelem.

Lara egy jóképű franciával szemez, na, hála az égnek, már azt hittem, itt a világvége, hogy nem jöhetett vele a kis Martinkája. Heni a második croissant–nál tart hajnal óta. Bájos, mosolygós, csupa szív lány. De perceken belül egy hájpacni lesz, ha ezt így folytatja. Beszélni fogok a fejével.

Ricsi a telefonját babrálja, és internetért hisztizik.

A szüleik igyekeznek kulturáltan társalogni, de egyáltalán nem értik ezt az egészet.

Sejtik, hogy ez az utazás nem csupán egy karácsonyi ajándék. Ismernek, és igencsak gyanakvóak. Nem tudják, örüljenek–e, vagy sem. Mert – gondolják – lehet itt valahol egy nagy csavar.

És mi tagadás, igazuk van.

***

Léda úgy néz ki, mint egy trampli. Bő szárú nadrág van rajta, hasáig érő póló és egy ballonkabát. Sok energiát meg némi pénzt is fektettem bele annak idején, hogy normálisan öltözködjön, de nála aztán semmi eredményt nem sikerült elérnem. Azt még a hülye is tudja, hogy a bő szárú farmerek legfeljebb a Hair című musical hippiszereplőin fogadhatók el manapság. Még jó, hogy nincs virágminta a nadrágjára hímezve.

A legnagyobb mázlija a haja. A hullámos, sötétbarna tincsek, amelyek az arcát keretezik. Még nem őszül, legalábbis úgy látom, mert kötve hiszem, hogy költene hajfestékre. Valószínűleg tőlem örökölhette a jó géneket, nekem is mindössze egyetlen ősz hajtincsem van, a bal fülem fölött. Azt szokták mondani, hogy direkt belefestettem a sötétbarna hajamba ezt az egy fehér tincset. De én tudom, hogy nem festett az, hanem ősz, és hogy a természetes sötétbarna hajszínem, amelyik csak nem akar kifehéredni, legalább egy tízest fiatalít rajtam. Meg persze Endrődi doktor, aki tizenkét évvel ezelőtt ügyesen megfiatalított. Nem durván, nem vagyok kifeszítve, ugyan már. Megmaradtak a ráncaim is, csak nem olyan mélyek, és nincs tokám. Nincs bánatos majomarcom, mert nem lóg az állam. Se több, se kevesebb. Bevallom, kíváncsi lennék a botoxra is, de Endrődi, a csinos sztársebész gyűlöli az idegmérget, és csak azért nem megyek el máshoz, hogy kicsit kisimítsák a homlokomat, mert nem akarom megcsalni. Nem ám. Hűséges vagyok.

Ne tessék nevetni.

Léda nem is tudja értékelni a business classt. Pedig ez már egy külön kabin, kényelmes fotelekkel és mindenféle úri kiváltsággal. Mindjárt felszállunk St. Maarten felé, és az ő nevére szól ez a jegy. Aztán cserélnek majd, de az már csak a mi dolgunk.

– Nem értem ezt a tolószékesdit – mondja, miközben elhelyezkedik az óriási, ággyá nyitható karosszékben. – Hát tudsz járni, nem?

– Reptéren nem – vetem oda. Tényleg nem érti. Az összecsukható botom a reptéren különösen nagy segítség. Nem nézek ki annyinak, amennyi vagyok, de attól még fájhat a csípőm meg a térdem, nem?

– Hosszú lesz – panaszolja Léda, pedig sosem tette még meg ezt az utat.

– Nyolc óra. De itt kényelmesen vagyunk – felelem türelmesen, ahelyett, hogy elküldeném a fenébe, amiért rinyákol itt nekem egy luxusutazás kezdetén. Koccintunk a pezsgővel. Persze ő narancslevet kért, de én kicseréltettem. Már nem tiltakozik, csak azt kérdezi, nekem hogyhogy nem ártott meg két pohár pezsgő. Ha tudnád, drágám... ha tudnád.

Nem válaszolok, bekötjük magunkat. Lédát, meglepő módon – biztosan a hatalmas melle és a keskeny dereka miatt – elegáns, ötvenes francia férfi méregeti titokban. A szemközti ablaknál ül, és hiába olyan divatjamúlt a lányom, amilyen csak lehet, a franciának így is tetszik.

Takeoff, mondom, mire Léda rám csodálkozik. Na tessék, pedig tisztán emlékszem az angoltanárára, Halápi doktorra, aki egyébként fizikus volt, és később, amikor már Amerikában élt, Nobel–díjra jelölték. És természetesen tökéletesen beszélt angolul. Megint összevesznénk, ha megkérdezném Lédát: miért csodálkozik azon, hogy sosem léptetik elő a munkahelyén, sőt folyton rettegnie kell a létszámleépítésekkor, ha így öltözik, és a tetejébe még angolul sem tud. Százszor belekezdhetne valami újba, hiszen fiatal még.

– Felszállunk – mondom végül. – A gyengébbek kedvéért – teszem hozzá, de vagy nem esik le neki, mire értettem, vagy a pezsgő szállt a fejébe, mert egyáltalán nem sértődik meg. Pedig majdnem annyira sértődős, mint Henrik.

Már a levegőben vagyunk, és én arról álmodozom, hogy milyen érzés lesz újra megérkezni a szigetre.

De előbb még vár rám, és persze rájuk egy kis beszélgetés.

3.

Párizs, 1960.

Hol a határ? Hát én mindig tudtam. És majdnem mindig át is tudtam lépni.

Aki azt mondja, többet tud a baromfikról, mint én, úgy, hogy saját maga nem tenyésztett sosem szárnyasokat (hozzám hasonlóan), az nyilvánvalóan hazudik.

Magyar csirkeexporttal foglalkozni maga a kánaán. Kijárhatok külföldre, hogy olyan szerződéseket kössek, amelyek értelmében minél több pecsenyecsirkét, kacsa– és libamájat, illetve pecsenyekacsát értékesíthetünk, főleg Európában. Miért pont én? Mert beszélek angolul, oroszul, németül, és egy kicsit franciául is, de azt tényleg csak konyhaszinten. A nagyapámtól tanultam, aki nyelvzseni volt, ami az első világháborúban derült ki, miután hadifogságba esett. Pár hét alatt megtanult hat nyelven pöntyögni, és végül ő lett a tábori tolmács. Holott korábban csak magyar beszédet hallott.

Hát ő tanítgatott engem eleinte, bár később lett egy valódi tanárom is. Nem kért sokat, mert lelkes nebuló voltam. Nem tudtam, mire lesz ez jó nekem, de érdekeltek a nyelvek. Leginkább útikönyvekből tanultam. Hittem abban, amit a nagyapám mondogatott: ha nyelvet tudsz, életben maradsz! Hát ő persze ezt szó szerint érthette (és a nyelvtudása mellett jól jött neki, hogy bélyegzőt is tudott hamisítani, de az már a második világháborúban történt, viszont ezt a leckét is megjegyeztem, honnan tudhattam volna, hogy jó lesz–e még valamire...).

Szóval, végül beleszoktam a külkeres állásba, és bár gyakran dühöngenek az üzletkötő férfiak meg az irigy kolléganők, a főnököm csak bennem bízik. Mert én hozom neki a legtöbb üzletet. Nincs köztünk semmi, ezt jó, ha már most leszögezem. Okos ember, de a nagyapám lehetetne.

Különben is, szerelmes vagyok.

Magas, csinos és okos. Velem egyidős. Az apja szabászatát örökölte. Már csak a nevet örökölhette, a szalont persze elvették tőlük. Az apa, Garami Ottó és a családja a belvárosi lakásból, amelyért évtizedeket dolgozott, egyetlen perc alatt egy tanyasi ház egyik szegényes szobájában találta magát, és méretvételhez szokott kezével a földet kellett túrnia. Így sem tudta megtagadni magát, idővel felöltöztette a háziakat, jó híre gyorsan terjedt, és a végén még a szomszéd falubeliek is hozzá jártak, ha szükségük volt egy szép viseletre. A Garami Szalon valahol Nagykáta közelében újra működni kezdett, bár nem az ünnepelt színészeknek, hanem a helyieknek álmodott meg a beszűkült lehetőségekhez és anyagiakhoz képest divatos(abb) ruhákat.

Amikor híre ment, hogy Garami újra dolgozik, néhány ismert színész és egy régi francia ügyfele, aki korábban nagy megrendelője volt, meglátogatta. Amikor később Garami Ottó súlyos tüdőbajt kapott, a francia hozott neki gyógyszert Nyugatról. Idehaza már mindenki lemondott róla, de a francia gyógyszere – amelyet a legjobb párizsi orvosok írtak fel – csodás módon meggyógyította. Garami Ottó hamarosan talpra állt, újra szabni kezdett, és öltöztette azokat, akik ismét felkeresték.

És persze egy életre lekötelezettje maradt a franciának.

Később onnan, a világ végéről indult újra útjára a szalon. Aztán visszajöhettek Budapestre, és bár a régi polgári lakás meg a divatszalon állami kézre került, egy rozzant lakásból az apa és fia újat varázsolt.

Az ifjabb Garami fiú átvette az új szalon vezetését. Szabni egyáltalán nem tud – apja nagy bánatára –, de nagyon jó érzékkel választja ki a szabóját, és ügyesen csalogatja magához a vevőit.

Hamarosan beindul a munka, legalábbis szállingózni kezdenek a megrendelők, de a fiú főállásban elhelyezkedik egy nagy és elegáns áruházban. Először csak a férfi–, majd nőidivat–osztály vezetését is megkapja, és aki személyre szabott kollekciót keres, azt a szalonba irányítja, ahol ő maga a vezető. Oda küldi az igényesebb vevőket.

Így engem is.

Gyorsan felmérjük, hogy mi ketten nagyszerűen tudnánk együttműködni. Én hozom neki Párizsból a divatlapokat, ő méretre igazíttatja a kosztümjeimet, mert szabni sosem szerettem igazán.

Kár, hogy nem tudom előre: lesz majd némi szépséghibája a kapcsolatunknak. Kár, kár, kár.

Még nem látom a következményeket.

Párizsban vagyok, lángolok a szerelemtől, de a város is újra és újra lángra lobban. Mit bánom én, hogy kacsa– és libamájakon (és újabban még: kacsatollon) keresztül vezet ide az utam!

Otthon vár a Garami fiú, az elbűvölő férfi, akivel hamarosan eljutunk a csóktól valami komolyabbig. Itt pedig a lábaim előtt hömpölyög a Szajna, eladom az árumat, és az élet csodálatos. Ezerkilencszázhatvan áprilisában minden rendben van, és az idő nekem dolgozik.

4.

Nyolc óra utazás bizony elég ahhoz, hogy a gyerekeimre újra rácsodálkozzak. Tízezer méteres magasságban egy másik arcukat mutatják. Nem csupán azért, mert új helyzetben látom őket, hiszen utoljára tinédzserkorukban utaztunk együtt, hanem azért is, mert egy pillanatra látom az igaz, őszinte érzelmeiket.

Nem mintha bármit is titkolni tudnának előttem.

Lédával akkor közlöm a hírt, amikor már túl vagyunk a vacsorán. (Megivott három pohárral a cabernet franc–ból, ő, a nagy antialkoholista. A szemközti ablaknál a francia finoman koccintásra emelte a poharát, amikor Lédának a másodikat kitöltötték. Akkorra már kipirult az arca, és tudtam, hogy legfeljebb még egy pohárral engedélyezhetek neki, különben nem veszi komolyan, amit mondok. Fel sem tűnt neki, hogy én megálltam a pezsgők után. Tökéletesen józannak kell maradnom.)

Belevágok. Még azt is mondhatnám, hogy magamhoz képest kifejezetten finoman adom elő, amit tudatni akartam vele.

Lédának nem túl fejlett a humorérzéke, mégis hahotázni kezd, amint végzek a mondandómmal. Nem tesz fel kérdéseket, csak majd megfullad, úgy nevet. Tetszik neki a helyzet.

– Anyám, neked aztán van vér a pucádban! – közli, és láthatóan igazán szórakoztatónak találja a helyzetet ebben a mostani, erősen spicces állapotában. A francia felé emeli a már üres poharát, és rávillantja jellegzetes mosolyát. Ilyenkor alul az állán képződik egy mély gödröcske, amely kislányossá varázsolja az arcát. A rohadt életbe, ez a lány flörtöl, gondolom, de közben mosolygok.

Léda ott marad a desszertre is, a karamellkrémet kanalazza, elfogad egy pohár desszertbort, és a nyelvével a száját végignyalva elismerő mosollyal méreget.

Pillanatnyilag úgy tűnik, hogy megkedvelte a business class–t, mert nemigen akar távozni. Pedig még meg kell osztanom a hírt a két testvérével is.

Léda elmerengve kinéz az ablakon, lebámul az óceánra, és rajta ragad a vigyor az arcán. Elképzelem, hogy mit fog mondani a férjének. A mostani állapotában viccesnek tartja talán, amit mondtam neki, de ha kijózanodik, siránkozni fog. A férje pedig, az a nagy melák Karesz, aki ugrik, már akkor is, ha a lányom elsikoltja magát, most majd zavartan bámul a feleségére. És kér egy konyakot. Karesz mindig tudja, milyen alkatrészt kell kiadnia a raktárból, precíz és pontos, de esténként piával lazít, ha nem is issza magát az asztal alá. Végrehajtó ember, aki mindig eleget tesz annak – néha ugyan egy kis „üzemanyag” segítségével –, amit a cég tulajdonosa vagy amit a felesége kér tőle. De most vajon milyen utasítást kap majd?

Léda végre feláll, meglep, ahogy álmodozó mosollyal rákacsint a franciára a túloldalon, aztán elbilleg a rémes ruházatában a turistaosztály felé. Én pedig határozottan közlöm a stewardesszel, hogy helycsere következik. Szegény csak habog, de felvilágosítom, hogy én vettem a helyet, következésképpen az ül oda, akit én akarok. Kicsit köti az ebet a karóhoz, hogy utaslista, névre szóló fix helyek, meg ilyesmi, de aztán elővillantom a céges prémiumkártyámat, mire azonnal elhallgat. Zsémbes öregasszonynak tart, mosolyogva bólint.

Az is vagyok. Zsémbes öregasszony.

És minden úgy történik, ahogy elterveztem.

Henrik egy turbulencia kellős közepén érkezik, veszettül rázkódik a gép, ilyenkor elvileg fel sem állhatna a helyéről. Persze őt nem zavarja, sőt talán nem is tudja, hogy az utaskísérő neki szánta azt a felszólítást, hogy mindenki maradjon a helyén. Behúzódom az ablak mellé, ő pedig lezuttyan mellém.

– Jobb lett volna itt elfogyasztani a vacsorát – mondja tárgyilagosan. – Tudtad, hogy a turistán már választási lehetőség sincs? Csirke, és kész.

– Nagyon sajnálom – felelem udvariasan, holott egy cseppet sem bánom.

– Úgyis fogyózom – veregeti meg a hasát. Bólintok. Igaz, ami igaz, mostanában kezd pocakot ereszteni, pedig még alig töltötte be az ötvenet. Elkényelmesedett. Kopaszodik, őszinte sajnálatomra. Jóképű fiú volt, az apjára ütött. De a kopaszodás... a saját apám, tőle örökölte, pont abban az ívben ritkul a haja a fejtető és a homlok találkozásánál. Kicsit furcsa, ám szexis. De ettől még nem kellene elhagynia magát.

A stewardess, karót nyelt, vörös rúzzsal ragasztott mosolyú, magas, vékony, franciás nő meglepve pillant ránk, amikor italt rendelünk. Hamar visszanyeri a lélekjelenlétét, és amikor kirepülünk a turbulenciából, lerakja elénk a pezsgősüveget. Piás nap ez a mai, de leginkább a gyerekekbe folyatom az italt.

Henrik csendben végighallgat. Nem látszik rajta érzelem. Tárgyilagos, mintha csak egy megoldandó problémáról lenne szó. Valójában az is, bár a probléma szót erősnek találom.

Megdörzsöli a szemét.

– Jól értem, hogy össze akarsz bennünket ugrasztani? – kérdezi végül. Nem felelek. – Engem nem hoz izgalomba ez az egész – teszi hozzá, de furán fénylik a homloka, és a kezét dörzsölgeti. Még mindig nem szólok. – Egyébként is rémes ez a történet. Most előjössz valamivel, ami sebeket tép fel... Tudod te, milyen az, hogy...? Mire jó ez? Már megint miben mesterkedsz?

Teletölti a poharát pezsgővel, és a szájához emeli.

– Valójában engem nem érdekel az egész. Jó állásom van.

Aha, persze, gondolom. Jelenleg tényleg jó állásod van, legalábbis van állásod, de bármikor repülhetsz, mint az elődeid, és ezt te is jól tudod. Két évig voltál munkanélküli. Változatlanul hallgatok.

– Te vagy a legrafkósabb nő a világon – közli. – Tulajdonképpen áldom a sorsomat, amiért sosem hozott össze egy hozzád hasonlóval. Kinyírna. Én nem vagyok adrenalinfüggő.

– Túlzol – szólalok meg végül.

– Tudod, mindig sejtettem, hogy miért nem találtál magadnak senkit... már úgy értem, hogy azok után... Hát nem vagy egy könnyű eset.

– Azt hittem, hogy feldob a hír.

– Engem? Hát tévedtél, nagyon nagyot tévedtél. Én jól elvagyok a kis életemben. Rita is jól elvan az övében – utal a feleségére, aki most nyilván gyűlöl, amiért nem osztom meg vele is a „nagy titkot”. Pedig értékelhetné, hogy tudok titkot tartani, például az is a mi kis titkunk marad, hogy járt már a plasztikai sebészemnél... – Szóval én kiestem. Én csak nyaralni fogok. – Henrik határozottan kiegyenesedik az ülésen, és végre halványan elmosolyodik. Elhatározásra jutott. Én is mosolygok. Benne van a mosolyomban, hogy hát, majd meglátjuk.

– Szólj Eninek, hogy várom. Egyedül jöjjön – mondom, és finoman megpaskolom a kezét. Most látom csak, hogy lepattant a lakk a gyűrűsujjam körméről. Pedig csodaszép, mélybordó színe van. Még szerencse, hogy Maho beachen tudok egy jó kis kozmetikát, magyar lány vezeti. Ért a manikűrhöz. Nekem már szemüveg kell a körömlakkozáshoz.

Henrik egyenes háttal elmegy, én pedig gyorsan öntök magamnak még némi pezsgőt. Már csak egy gyerek van hátra.

– Ezt neked hoztam, hogy ne öljön meg az unalom az úton – nyom a kezembe Eni néhány rejtvényújságot, majd a poharakra mered. – Bár látom, hogy nem unatkozol – motyogja. Angolul kér elnézést, ahogy leül mellém. Fogalmam sincs, kihez beszél, mert csak én vagyok a közelében, és elég jól beszélem a magyart, amúgy is én kínáltam hellyel. – Van benne sudoku is, azt szereted – folytatja a rejtvényújságokra mutatva. Jesszusom. Ő mindenhová behozzá a munkáját. Még egy privát beszélgetésbe is. – Egész jó volt az ebéd – teszi hozzá. – Csirke rizzsel, az ugyan elég uncsi, de a sajt isteni lágy volt, a crème brulée–t pedig kifogástalanul készítették el.

Bólintok. Végighallgatom a desszert elkészítésének módját, miként valósítható meg, hogy roppanós, vékony karamellréteg fedje be a lágy vaníliakrémet. Eni agya, mint a szivacs, úgy fogadja be az információkat, beleértve az ételrecepteket is, viszont az információk rendszerezésével és értelmezésével bajban van, és ezt az is alátámasztja, hogy még mindig nem ébredt rá, hogy a szeretett Szabolcsa bizony megcsalja. Már többször eltűnődtem rajta, hogy vajon csak a meleg vacsora miatt nem lépett–e le Eni mellől, vagy netán szüksége van Eni érzelmi támogatására, fél az anyagi veszteségtől, vagy csak gyáva. Eniben két én él békésen egymás mellett. A tudásfelhalmozó, aki csak azért tesz fel kérdéseket, hogy a tudásanyagát bővítse, de ne rendszerezze, és a lírai énje, akit igazából nem ismerek, de tudom, hogy létezik. Feltételezésem szerint azért írja a szösszeneteit meg a novelláit, mert ki akar szakadni a valóságból. Igazából egy másik bolygón él, és így nem kell tudomást vennie a saját, valódi problémáiról. Még sosem olvastam egyetlen novelláját sem. Azt hiszem, nem merek szembesülni azzal, hogy mi lakik a lányom lelke mélyén.

– Mit akarsz mondani? – kérdezi végül. – Léda úgy jött hátra, mint akit belőttek. Vihog, akár egy tinédzser. Feltételezem, neki is jutott a pezsgőből – mutat a pohárra. A stewardess, aki már lesben állt, hoz is egy új pezsgőspoharat, és felteszi a kérdést Eninek, milyen alkoholt hozhat. Azt hiszem, már kapiskálja, hogy itt történik valami. Eni végül a pezsgőnél marad, bár a homlokát ráncolja, amikor koccintunk. Aztán folytatja. – Henrik viszont gondterhelt és hallgatag volt, amikor visszaért. Utalt rá, hogy meg fogok lepődni.

Hát akkor belevágok, és neki is elmondom, mi a helyzet.

Eni a blézerét igazgatja. Jobban öltözik, mint a nővére, bár nem túl nőiesen (általában farmerban, blúzban vagy bő felsőben és blézerben jár), és ugyanabban a stílusban sminkeli magát már húszéves kora óta, nem nyitott semmi újra. Azonban a frizurája olyan, mint Farrah Fawcettnek a Charlie angyalaiban. Nőies, szőkésbarna lobonc, ezt a hajviseletet nagyjából a nyolcvanas években találta ki magának, és nem változtatott rajta, így érzi magát biztonságban. Amikor hüledeztem, hogy még mindig van olyan fodrász, aki ezt a fazont beszárítja, közölte, hogy meleg hajcsavaróval saját maga készíti a frizuráját.

Végigmondom. Rövid vagyok.

Eni az egyetlen, aki lényegre törő kérdéseket tesz fel. Honnan ismerem? Hogy jött ez az egész? Mikor történt? Hogyan működik? Eddig hogyan ellenőriztem? Miért pont most jutottam erre az elhatározásra? Mi a célom ezzel? Miért kellett most elutaznunk?

Tárgyilagos, rövid kérdések. Semmi érzelem, azokat kerüli. Maradjunk a témánál. Csak annyi időre veszíti el velem a szemkontaktust, amíg elővesz a blézere zsebéből egy tollat, és firkálgatni kezd a hányós zacskóra. Bár azt feltételezem, hogy jegyzetelni fog, de csak rajzolgat, és ismét rám néz. Én válaszolok.

Amikor elfogynak a kérdések, Eniből váratlanul kitör a sírás. Nem is sír, zokog. Charlie angyala, szigorúan nyakig gombolt blúzban, blézerben elkezdi lesírni a szemfestékét. Összeszorul a szívem. Ez az első jele az érzelemnek, hosszú évek óta először látom, hogy nem fegyelmezi magát. Fél? Szomorú? Nem tudom. Hangtalanul hüppög, orrot fúj. Beleiszik a pezsgőbe.

Itt fog sírni mellettem végig, és most először úgy érzem, hogy talán tényleg kegyetlen voltam. Nemcsak most, hanem az elmúlt évtizedekben.

Talán ide kéne hívnom az unokáimat is egy kis csevegésre, hogy ne Eni üljön mellettem az út további részében. De már elfáradtam. Ránézek a hányós zacskóra, Eni egy házat rajzolt rá öntudatlanul, miközben beszélgettünk. Megiszom a poharamban maradt pezsgőt, aztán fekvőre döntöm az ülést. Elnyújtózom rajta, betakarózom, és próbálok elaludni, hogy álmomban már St. Maarten szigetén lehessek.

5.

Budapest, 1960.

Garami Ákos elvette az eszemet, éjjel–nappal rá gondolok. Akkor is, amikor a pecsenyecsirkékről meg a kacsamájról tárgyalok, akkor is, amikor úton vagyok, és akkor is, amikor hazaérkezem. Egyfolytában Garami Ákos jár az eszemben.

Gyanítom, hogy ez nem normális állapot, de nem tudok tenni ellene.

Neki is akkora a világ, mint nekem. Nincsenek határok, holott ő nem utazik, csak Budapesten belül, de a lelkében nagy a szabadság. Az álmaiban Párizsban él, Rómában, a nagyvilágban. Úgy beszélgetek vele a Montmartre–ról, mintha együtt jártunk volna ott. Cézanne–ról, a női divatról, az épületekről, Annie Girardot–ról, Belmondóról, a nagyapámról, szerelemről, Balatonról, naplementéről... meg az apjáról, aki még a tolószékéből is vasszigorral irányítja a család életét.

Csak egyvalamiről nem beszélünk: a jövőről.

Megvan rá az okunk.

1960. június tizenötödikén, egy ladikban a Balatonon, a sóstói nádasban, ahogyan nagyapám mondta szégyellősen annak idején a szeretkezésre: elháljuk a nászéjszakát. Öt napot és öt éjszakát töltünk a kolléganőmék hétvégi házának gyerekszobájában Balatonszabadi–Sóstón, ez a legszebb születésnapi ajándékom.

Titokban akkor is a jövőről álmodozom, ha nem beszélünk róla. Huszonöt éves vagyok, az egyik legsikeresebb üzletkötő a szakmában, mi tagadás, szép vagyok, és boldog. Bár eddig csak terveim voltak, határozott terveim, és nem ábrándoztam céltalanul, most már tudom, hogy sokkal teljesebb az életem, ha teret adok az ábrándjaimnak is.

Ezekben az ábrándokban boldogan élünk együtt. Az sem számít, ha nem fogok majd egy ideig utazni. Szeretjük egymást, és megteremtjük a saját életünket. Elköltözöm a szüleimtől, szert teszünk egy tanácsi lakásra, ahol elkezdhetjük a közös életünket, és idővel majd együtt fogunk dolgozni is. Mindketten értünk az eladáshoz. Ő itthon ad el, én külföldön. Majd összehangoljuk.

És lesz egy gyerekünk is. Legalább egy.

Andalgunk majd a Vörösmarty téren, kézen fogva, néha nyaralunk a Balatonon vagy a Fekete–tengernél, és sosem fogjuk elfelejteni, hogy milyen akadályokat győztünk le együtt.

Boldog vagyok, és igyekszem nem gondolni a nehézségekre.

Bár csak álmodni szoktam, meg tervezni, mostanában rákaptam az ábrándozásra is. Erre mondta nagyapám, hogy a céltalan ábrándozásnak nincs túl sok értelme, hiszen több energiát visz, mint amennyit hoz. De hát kit érdekel? Én vagyok a kivétel. Én átfordítom az ábrándot álomba, aztán majd tervbe, és végül valóságba.

6.

– Mizu, Boglárka? – Lara látni akarja leszállás közben a strandot, amelyről már meséltem neki, úgyhogy elfoglalja a helyet az ablaknál. A karót nyelt stewardess már ügyet sem vet az újabb helycserére, részéről a felszolgálás befejeződött az uzsonnával, és a tekintetéből kiolvasom: ne is álmodjak arról, hogy a gyereknek is pezsgőt hozzon. Megvan a véleménye a családomról. Persze Lara már tizennyolc éves, tehát papíron akár rendelhetne is alkoholt, de nem örülnék neki. – Ne révedezz, Boglárka! – Általában a keresztnevemen szólít. Nagyinak még sosem hívott. – Itt klasszul lehet utazni. Remélem, hazafelé veled jövök a businessen. Addigra a családból már úgysem fog senki más szóba állni veled – mondja, és elterül az arcán egy vigyor. Már nem tűnik rosszkedvűnek, úgy látom, útközben magához tért.

– Inkább azt mondd, hogy mi van Martinnal! – terelem el a hazaútról a szót.

– Kicsit összezördültünk indulás előtt – vonja meg a vállát. – De Párizsban békülő üzenetet kaptam tőle.

– Min kaptatok össze már megint?

Legyint. Az a fiú tönkre fogja tenni Lara következő két évét a féltékenykedésével. Aztán Lara majd szakít vele, de az utolsó évük nagyon nehéz lesz. Ezt már egyszer elmondtam neki, de egy szerelmes lánynak beszélhet az ember. Ő a legfőbb szövetségesem a családban. A legédesebb mind közül; hozzáteszem, ezt a szintet nem nehéz megugrani a mi családunkban. Évet halaszt, ahogy a szülei mondják. Valójában csak nem tudta eldönteni, hol tanuljon tovább, úgyhogy inkább a nyelvtanulást választotta. Nekem meg terveim vannak vele, de mindent a maga idejében.

– Ez már a sziget? – kérdezi, és az ablakra mutat. Egészen közel hajolok, és érzem, hogy milyen gyorsan ver a szívem. Én is leszálltam már ezen az új reptéren, többször is.

– Nem, de mindjárt odaérünk.

Egyre csak ereszkedünk. Lara rám vigyorog.

– Be vagy rezelve, Boglárka?

– Hallgass! – felelem szelíden.

– Mit szóltak...? – kérdezi, és tudom, hogy az anyjáékra céloz.

– Henrik semmit. – Lara bólint. – Léda, mintha berúgott volna, vihogott, és flörtölni kezdett a kabinban egy pasival.

– Itt? – néz körbe, és megállapodik a szeme a francián. – Jézusom – leheli. – Bár a pasi kategóriákkal jobb férfi, mint amilyen nő Léda.

Máskor leteremteném, hogy ne szemtelenkedjen, de most ráhagyom. Végül is nagyjából igaza van.

– Anyád pedig sírva fakadt.

Tűnődve néz rám, aztán megszólal.

– Tudod, szerintem tökéletes a terved. Rám számíthatsz. –Komoly marad az arca.

Imádom. Ő hasonlít rám leginkább. Helyesbítek: azt is mondhatnám, hogy egyedül ő hasonlít rám.

– Ebben biztos vagyok – felelem, és csodálkozva hallom a saját hangomat. Idegen hang. Mintha elérzékenyültem volna.

– Odanézz! – mutatok ki az ablakon. Olyan tempóban kalapál a szívem, hogy felmerül bennem: itt fogok bekrepálni, egy repülőn, életem fő tervének megvalósítása közben. Egyre lejjebb ereszkedünk, és tisztán látjuk a szigetet a stranddal. Maho beach.

– Jesszusom. Boglárka, ez nagyon durva – suttogja Lara, és odanyomja orrát a gép kis ablakához. Egészen közel kell hajolnom Lara csontos vállához, hogy lássam a strandolókat.

– Nagyon rövid a kifutópálya, és mivel a másik végén hegyek határolják, a gépeknek a tenger felől kell ereszkedniük – magyarázom, bár már elmondtam neki párszor. – Mivel rövid a pálya, ezért a pilóták a strand fölött már csak tíz–húsz méter magasságban viszik a gépet, hogy a kifutópálya legelején le tudják tenni a földre. Igazi látványosság, még a hajókról is idehozzák busszal az embereket, hogy lássanak egy–egy landolást. Az út végén van egy bár, ott kihangosítva hallgatják a pilóták és az irányítótorony beszélgetését, és koktélt kortyolva nézik végig a landolásokat meg a felszállásokat – mesélem, és gondolatban már a Sunset Beach Bár teraszán ülök.

Odalent, a sárgásfehér homokban fürdőruhás emberek állnak, és integetnek. A varázslatosan kék tengerben fürdőzők is két kézzel integetnek a repülő felé. Biztos vagyok benne, hogy a kapitány visszaint nekik. Utaztam már a pilótafülkében, és ott voltam velük a leszálláskor. Odalentről fotózzák a hihetetlenül alacsonyan repülő gépet, sokan a kezüket is felnyújtják, mintha elérhetnék, mondjuk nincs nagy távolság a futómű és a talaj között. Lara odatapad az ablakhoz, én pedig arra gondolok, hogy most kezdődik életem utolsó nagy kalandja.

Remélem, hogy nem szakad vége túl gyorsan.

Finom zökkenéssel talajt fog a gép.

Én pedig megérkeztem.

Nincs retúrjegyem, magamnak csak egyirányút vettem, de erről a családomban senki sem tud.

***

Hogy semmi se menjen simán, Heni bőröndje nem érkezik meg. A lány szipog. Az anyja kitölt egy hivatalos papírt. Az apja a szemét forgatja. Heniből kitör a sírás.

Ezt nem hiszem el. Ezek még egy utazást sem tudnak kulturáltan végigcsinálni. Miért kell bőgni egy Párizsban maradt bőrönd miatt, ami másnap úgyis megérkezik?

– Nyugodj meg! – lépek az unokám mellé. Sötétbarna, göndör fürtjei, amelyeket az anyjától és tőlem örökölt, repkednek, ahogy felém fordul. – Nem kell bepánikolni. Holnap majd kihozzák, és megkapod.

– De én... nekem benne van a...

– Nincs olyasmi, amit ne tudnál megkapni tőlem. – Rámosolygok, aztán önkritikusan, mivel a fogamzásgátló és az óvszer is eszembe jut, hozzáteszem: – Vagy Larától.

– De én nem... én nem... itt nincs ilyen senkinek... – Már bőg. Jézusszíveúristen. Mi a baja ennek a gyereknek? Lara odalép hozzá.

– Van arckrémem. Fényvédős. Meg pattanás ellenim is – mondja. – És naptejem.

– De én... nekem nem kell krém... – hüppögi. A reptéren, a boldog utasok között nagyjelenetre készül. Igazi elkeseredés ül az arcán. Mi a franc lehet egy tizenhat éves lány bőröndjében, ami nélkül nem bír ki egy napot? Egészen közel lépek hozzá. Már nem tudom, hány éve, hogy nem öleltem meg. A családtagjaim közül csak Larát érintettem meg az évek során. Ki akar egy öregasszonnyal ölelkezni, kérdezem mindig magamtól. Aztán megfogom Heni duci karját, és teljes meglepetésemre a lány a vállamra borul. Hajaj. Nem tudtam, hogy Léda ága ennyire sírós lett.

– Benne van a... – hüppög halkan a fülembe. – A... gyógyszerem!

– Jaj, Heni, ne csináld. – Na persze, igazam volt. Tizenhat éves, de már a kefélésen jár az esze. – Majd kérsz kölcsön Larától. És holnap visszaadod. – Egy kicsit eltűnődöm azon, hogy manapság már nyilván sokféle fogamzásgátló van, tehát nem biztos, hogy ugyanazt szedik, de hát majd megoldják. Meg hát itt minek is a gyógyszer. Talán csak nem akar szexelni egy vadidegen helyen, egy vadidegen fiúval.

– Lara nem szed ilyet – súgja a fülembe elkeseredett hangon. – Senki sem szed ilyet – suttogja, és máris érzem, hogy a könnye a nyakamon csurdogál. – Senki...

Na, a családi kiruccanás első állomása.

– Elárulod, mi az? – kérdezem. – Akkor talán tudnék segíteni.

Vajon mit szed ez a gyerek? Xanaxot? Vagy ne adj’ isten drogozik?

– Menjünk be a mosdóba! Ott elmondom – nyögi ki végül. Távozunk a népes család köréből. Még látom, hogy Henrik átveszi az irányítást, Fanni rágózva ül az egyik használaton kívüli futószalagon, és unottan bámulja a családot, különösen Ricsit, aki föl–le pakolgatja az egyik bőröndöt a szalagra.

– Na mondd, mi az a gyógyszer? – kérdezem. A mosdóban kellemetlen, édeskés szag terjeng, legyünk már túl ezen az egészen. Heni kifújja az orrát egy papír kéztörlőbe, és lesütött szemmel suttogja:

– A pajzsmirigyemre kell.

– Mi baja a pajzsmirigyednek?

– Anyuék nem tudják.

– ...

Várok. A tinédzserekhez legalább akkora türelem kell, mint a felnőtt férfiakhoz. Nekem az utóbbiakkal van nagyobb tapasztalatom. Szóval...

– Alulműködik. A suliban derült ki. Ezért vagyok... dagi. Gyógyszert kell szednem, és otthon hagytam! – Újra bőgni kezd.

– Orvos írta fel? – kérdezem gyanakodva. Sosem lehet tudni. Nemrég olvastam valahol, hogy van egy olyan őrület, hogy pajzsmirigy–stimulálókkal fogyókúráznak egyes elmebeteg fotómodellek.

– Persze.

– És miért titok ez a szüleid előtt?

– Mert... nem akarom, hogy tudják, hogy beteg vagyok. Ne aggódjanak értem.

– Nem vagy beteg. Ez egy állapot – rázom a fejem. – Nincs szégyellnivalód.

– De gyógyszerem sincs. És nem dicsekszem ezzel a... betegséggel.

– Tudod a tabletta nevét?

Megmondja. Felíratom vele egy papír törlőkendőre. Amikor visszaérünk, megkérem Larát, hogy nézzen utána a szupervékony kis masináján egy gyógyszernek, tudja meg, hogy mi a hatóanyaga.

Hamarosan meglesz az a rohadt gyógyszer, ha addig élek is. Bár nem hinném, hogy egy nap kihagyás bármilyen problémát is okozna.

Végre elindulunk kifelé a reptérről, tízen. A nagy család.

Isten hozott bennünket St. Maarten szigetén.

Valahogy majd csak túléljük ezt a három hetet együtt.

7.

Bő fél óra zötykölődés egy légkondicionált mikrobuszban, a lányaim döbbent felkiáltásai, hogy nahát, itt hegyek is vannak, meg hogy nahát, ez nem is olyan minisziget, mint gondolták, és mindenütt látótávolságra a csodálatos, hol türkizben, hol sötétkékben játszó Karib–tenger... és mindjárt ott vagyunk.

Nem is figyelek oda, amikor Léda közli, hogy itt elviselhetetlen lesz a meleg, és ki sem fog mozdulni a hűtött szállodából. Lara mentolos rágógumi illatú leheletét érzem, ahogy a lány hátraszól Heninek, hogy azonnal induljanak a strandra. Heni nem válaszol.

Évek alatt a sziget megtelt luxusautókkal és fényűző házakkal. Donald Trump meg a többi milliárdos nyilván okkal építtetett nyaralót St. Maarten szigetén. És bár én sosem voltam milliárdos, sőt milliomos sem igen (annak ellenére, hogy mindig tudtam, hogyan kell jól élni), én is megtaláltam ezt a kis ékszerdobozkát a Karib–tengeren. Na persze nem magamtól.

– Ez a holland rész, ahol most vagyunk – magyarázom a gyerekeimnek meg az unokáimnak még a buszban. Persze úgyis rá fognak jönni, de ne mondják, hogy nem szóltam. – Ha bejön a francia mobiltársaság jele, akkor úgy telefonálhattok, mintha Európában lennétek. Kicsit gyenge a jel, sokat ingadozik, ajánlom, hogy mégis várjátok ki. – Nehogy aztán velem akarják kifizettetni a horribilis számlájukat. – Ez a rész sokkal nyüzsgősebb, mint a francia. Most Philipsburgbe megyünk. Ott kötnek ki a luxushajók is. A másik oldalon Marigot a legforgalmasabb hely, az a sziget francia „fővárosa”. A gazdagabbak inkább a francia oldalon élnek. Ott nívós az egészségügyi ellátás, van normális kórház – na azért ne törjétek össze magatokat –, de itt is mindent megtaláltok, ami csak kellhet. Még tudnotok kell, hogy St. Maarten vámmentes terület, itt olcsóbb az ékszer, mint másutt, olcsóbb az igazán márkás óra. A luxusüzletek ott vannak, ahová érkezünk, Philipsburgben.

Ezzel befejeztem. Sorolhatnám az óramárkákat, de legfeljebb Henrik és Szabolcs konyítana hozzá valamennyit, meg esetleg Eni, hiszen néhány híres márka talán feladványként szerepel a keresztrejtvényekben. Lara, ő tudná. Neki ígértem a tizennyolcadik születésnapjára egy Audemars Piquet órát, de persze itt fogom megvenni, mert nem szórom a pénzt, és nem fogok otthon vagy Európában egyharmaddal többet költeni rá. Ezt Lara is tudja. Tudom, hogy neki egyáltalán nem kell az óra, többször is közölte már, hogy egy új Nike pink utcai edzőcipőnek jobban örülne. Hát egy frászt, kislányom. Néha magam is kuncogok, amikor arra gondolok, hogy edzőcipő helyett kapsz egy gyönyörű, klasszikus órát, akár akarod, akár nem.

Hát én ilyen vagyok. Nemigen befolyásolható.

Helyesbítek: nem sokan tudtak befolyásolni eddigi életem során. Csupán két ember. A nagyapám és Garami Ákos.

– Megérkeztünk – közlöm rekedten, miközben a torkomban dobog a szívem. Az út felől kanyarodunk be az épület elé. Kétszer tépázta már az idők során hurrikán, de nemrég felújították a tetőszerkezetet. Két egyforma fehér, piros tetejű, kétszintes épület közé kanyarodunk be a kisbusszal. A sorompót felemelő, barna bőrű recepciós őszinte örömmel mosolyog rám.

Heartbreak Inn, hirdeti csupa nagybetűvel a tábla a parkolóban. Az egész egy szív alakú keretben van. Mondjuk ezzel sosem értettem egyet, de tudom, hogy egy szív alakú bármi hat az emberekre. Meg hát annak is lehet jelentése és jelentősége, hogy ugyan Összetört Szívek Szállodája a név, de a szív alakú keret egyben van. Vagyis, az álmodozóknak van remény. Mindig van remény.

Kiszállunk. Meleg, párás, napsütéses az idő. Nemrég ért véget az esős évszak, idén még a december is tartogatott néhány nagy zuhét. Én nem aggódom emiatt, harminc fokban az eső is máshogy hat az ember lelkivilágára, mint odahaza két fokban, ráadásul itt leszakad egy nagy eső, aztán amilyen váratlanul jött, ugyanolyan váratlanul el is áll.

Nemsokára lemegy a nap. A két ház, a Heartbreak Inn 1. és a Heartbreak Inn 2. főbejárata között parkolunk le. Pálmafák magasodnak a parkoló szélén, a bolond Ricsi gyerek, ahogy leugrik a buszból, azonnal elindul, hogy felmásszon az egyikre. Az ő mozgáskultúrájával semmi esélye, hogy akár fejmagasságig is feljusson, úgyhogy nem értem, miért nyekereg az anyja, hogy hagyja abba a mutatványozást, mert összetöri magát.

Elindulunk a Heartbreak Inn 1. felé, amely a tükörképe a másik épületnek, csak éppenséggel ebben van a recepció. A bejárattól látjuk az épületek között, a tenger felé vezető úton a trópusi kert bejáratát, amelyben megbújik a medence, és a kerten túl ott a tengerpart.

Martina van szolgálatban. Ahogy meglát, otthagy csapot–papot, és kiszalad a pultból. Odaér hozzám, lelassít, de aztán csak nem bírja visszafogni magát, és átölel. Ó, istenem. Ilyen érzés megérkezni.

Hollandul beszél hozzám, aztán angolul, egy kicsit franciául is, de visszavált angolra.

– Hát megjöttetek! Mindjárt szólok Paulnak! Azt hittük, hogy pár nappal később érkeztek, a főnök San Juanban van, karácsonyi meglepetéseket szerez be, meg tárgyal is valakivel, az ünnepre ér vissza – hadarja. A szívem még mindig úgy ver, hogy csak George rumpuncsával tudom majd csillapítani. Azonnal a bárba sietnék. – A házban fognak lakni, de te a saját lakosztályodban! – kiabál. Lázas izgalomban van. – Hamarosan megtelik a hotel, ebben reménykedünk. Megmutassam a családodnak a szállodát? Vagy körbevezeted őket? George! – kiabálja, miközben rá sem ránt a két bikinis lányra, akik a strandolásból érkeznek. – George, hozd a koktélokat! Miss Bogie megérkezett!

Uramisten. Mint egy szirupos amerikai filmben, megjött a gazdag öregasszony, akit körül kell ugrálni. Martina szívből teszi, én tudom, de a gyerekeim olyan döbbenten állnak mellettem, mint akik most szembesülnek azzal, hogy a zsarnok anyjuknak van egy másik élete is.

Hát ebben nincs tévedés, drágáim.

De még semmit sem tudtok. Higgyétek el, várnak még rátok meglepetések.

A nagy lakóház az út túloldalán áll, és én csak háromszor jártam benne. Többet nem is akarok. Semmi közöm hozzá. De azért jó ötlet, hogy ott szállásolják el a gyerekeket, kivéve Larát és Henit, akik elférnek a lakosztályomban. Túlzás, hogy lakosztály: egy nappali–hálós szoba az emeleten, nagy terasszal. A Heartbreak Inn nem luxushotel, mondtam már? Összesen harminc szoba van a két épületben, a szobák kőpadlósak, tiszták, frizsider és tévé van bennük, és mindegyiknek van legalább egy kis erkélye, amely a tengerre néz. A földszinti szobák terasza a kertre nyílik. Lehet, hogy régi az épület, de patinája és állandó vendégköre van, még ha fogyatkozik is a környéken épülő luxushotelek miatt.

Larával és Henivel beszállunk a liftbe. A fiatal londiner, Hugo majd egy körrel később felhozza a csomagjainkat, de előbb átkíséri a családot a házhoz. Csak egy emeletet kell lifteznünk, de nekem jól jön ez a kis segítség. Meg a csomagoknak is.

Martina vállalta, hogy teljes titoktartás mellett megszerzi Heninek a gyógyszert, és estére bekészíti a szobába. Nem nagy ügy, patika van dögivel, mondja.

Egy pillanatig tart csak az út, döccen a lift, és már meg is érkeztünk.

A folyosó legvégén van a szoba. Benyitok a kulccsal. Itt még nem kártya nyitja az ajtókat, hanem hagyományos kulcs, a végén nehéz kulcstartó fityeg. Fényárban úszik a nappali, amikor belépek. Hatalmas panorámaablakon tör be a lemenő nap fénye, a lányok megelőznek, és az erkélyhez rohannak. Kitárják a nappali üvegajtaját, és felsikítanak örömükben. Tudom, mit látnak. A sárgás, finom homokot a csíkos napozóágyakkal, a strandolókkal és a türkizszínű tengert.

– Boglárka! – lép vissza a nappaliba Lara. Az arcán ragyogó mosoly. – Ez komolyan a te szállodád? Mondd, hogy igen, kérlek, kérlek... – Letörölhetetlen a mosolya. Várakozón néz rám. Heni csatlakozik hozzá, hitetlen tekintettel bámul rám.

– Ez az épület... igen. Ez az enyém.

A csajok indiánüvöltést hallatnak, mintha kisgyerekek lennének, és amikor belépek a hálóba, hallom, hogy sorsolást terveznek, melyikük alszik a nappali kihúzható kanapéjának ablak felőli részén.

Az enyém. Igen. Nem ez a meglepő, és nem is az, hogy öröm és félelem van bennem amiatt, hogy visszajöhettem. Hanem az, hogy kinyitottam egy ajtót, amelyen keresztül a családom is beleláthat a másik életembe. Az igaziba. És kinyílt még egy ajtó... Talán még nem késő belépni rajta.

8.

Budapest, 1963. július

Teljesen kikészültem attól, hogy Ákos nélkülem elutazott Párizsba és Zürichbe. Hivatalos kiküldetésben volt, ezzel magyarázta az utat, de sosem leszek képes elhessegetni a kapcsolatunkra vetülő árnyakat. Mások ilyen hosszú együttjárás után már összeházasodnak, és gyerekeket nevelnek. Nekünk a három év kevés volt ehhez, és ahogy néha elnézem, egy teljes emberöltő is kevés lesz hozzá. És az a legszörnyűbb, hogy már nemcsak Ákos apján múlik ez az egész, hanem, úgy érzem, Ákoson is. Az ő megfelelési kényszerén és jólneveltségén fogunk elbukni. És a szerelmünkön.

Időközben beköltöztem a nagyapám tanácsi lakásába, aki szeretné, ha én megváltanám az államtól, ha ő már nem lesz. Jobb is itt, mint otthon, az átjáróházban. Van egy külön szobám, és ha nem lennék annyira spórolós, akkor megcsináltatnám a saját fürdőszobámat is. Csakhogy én már saját lakásra és önálló életre teszek félre. Az ábrándjaimban még mindig csak és kizárólag Ákos szerepel. A mi közös életünk.

Le kellene számolnom ezekkel az álmokkal.

A munkahelyemen azt hiszik, én vagyok a legcéltudatosabb nő a földkerekségen, aki nem áldozza fel a karrierjét, és nem vágyik családra. Sikeres vagyok, már–már férfiként kezelnek a kollégáim. Rájöttek, hogy nálam nem érnek célba a bókokkal. Csinos vagyok, határozott, erős – és megközelíthetetlen. Sejtik, hogy van valakim, de nem tudnak semmi pikáns pletykát. Csak két barátnőm tud Ákosról, ők viszont igyekeznek lebeszélni róla.

De az esték, amelyeket együtt töltünk, a hétvégi kirándulások és a nagy séták, a szeretkezések, az ábrándok és az álmok – ezek mind Ákoshoz kötnek. Valahol még mindig bízom benne, hogy az apja halála után minden megváltozik majd. Csakhogy nem kívánom az apja halálát, és abban sem vagyok biztos, hogy bármi is változna. A Garami családban az adott szó kötelez.

– Találkoztál vele? – csúszik ki a számon, pedig, esküszöm, inkább leharaptam volna a nyelvem, ha tudom, hogy meg fogom kérdezni. A Margitszigeten ülünk a szálloda halljában, itt búcsúztam el a belga partnereimtől, és ide beszéltük meg a randevút. Ákos elegáns, magas, jól öltözött. Meglepődik, amikor felteszem a kérdést, a homlokát ráncolja. És nem válaszol.

Mivel nem szokott hazudni, inkább nem mond semmit.

Hát persze, hogy találkoztak.

Szakítanom kell vele. Máskülönben nagyon össze fogok törni, ha az apja által – és az Ákos hülyesége által – megírt sors beteljesedik.

El kell őt felejtenem. Vannak még férfiak a világon.

Megcsókol.

Visszacsókolom, és azzal nyugtatom magam, hogy van időnk. Azalatt még bármi megtörténhet.

9.

– Bogie!

Egyből megismerem a hangját. Az öblös hangú Paul, akinek a karakteres arcához még akkor is jól áll a napszemüveg, ha perceken belül lemegy a nap. A nappalink bejáratában vigyorog, fehér a fogsora, napbarnított a bőre, szűk, piros farmernadrág és világoskék póló van rajta, kék mokaszinnal. Gyönyörű férfi. Gyönyörű, okos és megértő.

Odalépek hozzá, és megölelem. Ez egy igazi pasi. A karjában tart, magához szorít, érzem az illatát. Ritka kölni, nem tudom a nevét, de valami különlegesség lehet. Csokis konyakillata van a nyakának.

– Paul, édesem – lehelem. Mézesmázos öregasszony lettem, erre csak akkor jövök rá, amikor az unokáimra nézek. Az arcukon ott a megrökönyödés. Az undok nagyanyjuknak így bejön egy ötven körüli pasi? Heni meglepettebb, mint az unokatestvére. Lara már egész jól kezel engem, és a fura helyzeteket, amelyekbe keveredem.

– Nagyon vártalak! És már mióta... – Angolul beszélünk, de a lányok természetesen (ajánlom is!) mindent értenek. Még Heni sem olyan, mint az anyja, akinek nem sikerült az angolt a fejébe verni.

– Siettem, ahogy tudtam.

– Mindent meg kell beszélnünk. Hallom, hogy...

– Később, Paul. Majd amikor...

– Karácsonyig várnunk kell... Azt hittük, hogy csak huszonnegyedikén érkeztek.

– Így kaptunk jegyet. De az amúgy is már csak két nap.

– Tudom. Azért jó lenne beszélnünk... Nagyon fáradt vagy? – Az ajtófélfát támasztja. A lányok még mindig bámulják, mire észbe kap, és belép. – Elnézést – mondja, és bemutatkozik nekik.

– Gyakorlatilag Paul vezeti a hotelt – mondom kicsit zavartan. Aztán a fiúhoz fordulok. (Bocsássa meg az ég, de nekem egy gyönyörű, sportos ötvenéves, aki a fiammal egyidős, még fiú.) – Nem vagyok fáradt, de ma a családommal vacsorázom. Van egy–két dolog, amit szűk körben megbeszélnék velük. Esetleg utána, este...

– Rendben – bólint. Megérinti a vállam. – Bogie, nagyon örülök, hogy itt vagy.

– Én is. És... Paul... tudod, hogy... – küszködöm a szavakkal. Aztán kimondom. – Nagyon sajnálom.

Bólint. Csodálkozva veszem észre, hogy könnyes a szemem. Ez a rohadt St. Maarten egészen kiöli belőlem a keménységet. És az a legfurcsább, hogy tényleg sajnálom. Nem hazudtam Paulnak. Őszintén, nagyon sajnálom.

***

Philipsburgben este hat után, amikor az utolsó óceánjáró is felszedi a horgonyt a többségében amerikai utasaival, lényegében megáll az élet. Úgy értem, tényleg megáll. Az üzletek, éttermek bezárnak, és másnap reggel, akkortájt nyitnak ki újra, amikor a kikötőbe megérkeznek az újabb hajók. Persze vannak éttermek a helyieknek, és én is ismerek néhányat, de kitaláltam, hogy első este elmegyünk Maho beachre, a Sunset Bárba. Ott aztán este is nyüzsgés van. Elmegyünk. Mindannyian. Ránk esteledik, nézzük a le– és felszálló repülőket, és kitaláljuk a tervet. Amelybe persze majd Pault is részletesen be kell avatnom, bár nagyvonalakban már ismeri.

A lányok lestoppolják maguknak a fürdőszobát, én pedig kipakolok. A ruhatáram modern, az otthoni ismerőseim – az utolsó fiatalkori barátnőm tavaly halt meg, úgyhogy már csak a családom van, meg egy–két ismerősöm, és Lara barátnői, akik lassan már–már az én barátnőim is lettek, már amennyiben ez lehetséges hatvan év korkülönbséggel – csodálkoznak is, hogy úgy öltözöm, mint egy fiatal nő. Persze szolidabban. Ma estére kikészítek egy fekete, szűk, boka felett végződő nadrágot, egy fehér blúzt és egy lila, lenvászon blézert, amelynek majd felgyűröm az ujját. Meg egy lila mokaszint, amelyből csak kilépek, ha poroszkálni kell a homokban.

A lányok meglepően gyorsan végeznek; izgatja őket az új hely, alig várják, hogy beledugják a lábukat a tengerbe. Még azt is hallom, hogy csivitelnek a nappaliban, amikor elvonulok zuhanyozni. A fürdőszoba a hálómból nyílik, csak remélni tudom, hogy nem fognak éjszakánként vécére járni. Jó hallani, hogy beszélgetnek. Nem volt köztük semmilyen viszony az elmúlt években. Találkoztak az ünnepeken, amikor mindenki igyekezett mosolyogni és gyorsan távozni tőlem, vagy akinél éppen az összejövetelt tartottuk, de szinte semennyit sem beszéltek egymással. Holott unokatestvérek. Mindketten egykék. Egyedül ők vannak egymásnak. Nekem nincs testvérem, a bátyám kétéves korában meghalt. Nem ismertem, mégis hiányzott egész életemben. És akkor az unokáim... Ezek a kis idióták majd csak összebarátkoznak. Ez az egyik titkos tervem, ezért is költöztettem őket magamhoz. Lara és Heni – két év korkülönbség van köztük, és egyszer majd igazi barátnők lesznek. Legalábbis megadom nekik az esélyt. A többi rajtuk múlik.

Villámgyorsan besötétedik a szigeten naplemente után. Már sötétben kászálódunk ki a kisbuszból, miután végigautózunk a leszállópálya mellett. Ricsi izgalomba jön, amikor látja, hogy csak egy dupla drótkerítés választja el a járókelőket, az autósokat és a nézelődőket a pályától. A Sunset mögött állunk meg, a parkolóban. Kifizetem a sofőrt, és biztosítom a családot, hogy holnaptól buszozhatnak, mert nincs több taxi. Két dollár egy út a szigeten fejenként a gyűjtőbusszal, a helyiek is azzal járnak, nehogy már hozzászokjanak a taxihoz. Persze bánom is én, felőlem a saját pénzüket elszórhatják taxira. Sosem tudtak bánni a pénzzel.

Hátul maradok, és látom, hogy a lányok már a homokban rohannak. Tele a part sétálókkal, akik a repülőgépek landolására várnak. Nagyon meleg az este. Leülök a padkára, amely a szűk és rossz minőségű autóutat elválasztja a homokos parttól. Kibújok a cipőből, és a homokba fúrom a lábfejemet. Nézem a családot, ahogy pár méterrel lejjebb sétálnak a tengernél, Lara egy sebesen közeledő kisgépet fotóz a telefonjával, Ricsi üvöltve rohan a gép alatt a homokban. Pedig nem ez a szenzáció, hanem amikor egy óriásgép érkezik.

Most először engedem meg hosszú idő után azt a luxust, hogy visszaemlékezzem arra, amikor először sétáltam St. Maarten partján.

De Henrik megzavar. Odalép mellém, és megkérdezi:

– Lesz még mára meglepetés?

Gúny van a hangjában. Vagy inkább egy kis félelem? Rámosolygok.

– Nem hiszem, hacsak a grillezett rákot nem soroljuk a meglepetések közé.

A US Airways gépének hangos érkezése után rendeljük meg az ételeket. A lányaim természetesen ódzkodnak a tengeri herkentyűktől, és többször rákérdeznek, hogy ehetnek–e itt „bizonyos következmények nélkül”.

– Ha a fosásra céloztok, akkor igen, ehettek – válaszolom végül. Mindannyian rám merednek, aztán Lara elröhögi magát. Heni csatlakozik hozzá, és végül az egész család hahotázik. Eni és Léda csirkét rendel, Eni salátával, Léda sült krumplival. Henrik grillezett oldalast kér, szintén sült krumplival. Hát ők az én gyerekeim. Nem mondom, hogy Michelin–csillagos ez a hely a maga faasztalaival és faszékeivel, de a világ egyik legcsodálatosabb kilátását adja, és az ételválaszték jóval meghaladja a sült hús–sült krumpli kombinációt. Még Henrik sem mer kérni magának olyasmit, amivel kitenné a lábujját a komfortzónájából. Pedig mint egy nagyvállalat kommunikációs vezetőjét, nyilván meghívják hivatalos vacsorákra. Vajon ott sem kóstol meg semmi újat? Az unokáim, illetve Szabolcs, Karesz és Rita, Henrik felesége legalább mernek rákot rendelni. Na persze Ricsi kivételével. De hát az még csak egy kis taknyos. Rántott húst akar enni. Ennél többet nem is kell mondanom róla, gondolom.

Koktélokat rendelünk, az unokáim kólát.

– Anyánkra, aki idehozott minket egy egzotikus karácsonyt tartani – áll fel Henrik. Mosoly bujkál a szemében. Végül is mindig láttam a fiamban a humorérzék csíráját. Mintha a menetrend is tiszteletben tartaná, hogy Henrik beszédre készül. Kényelmesen hátradőlök a széken, és várom, mivel zökkent majd ki minket. – Anyánkra, akiről ötvenéves fejjel kellett megtudnom, hogy van egy fél szállodája a világ egyik eldugott paradicsomában. – A többiek bólogatnak. Eni szemrehányón pislog rám, Léda vigyorog. – Anyánkra, a drámakirálynőre, aki ezt a hírt egy repülőn közölte velünk. Anyánkra, aki nemcsak drámai alkat, hanem valóságos mesehősnő.

Csend van, csak a tenger zúg, és az úton elhúz egy dzsip.

– Anyánkra – folytatja Henrik –, aki kitalálta, hogy a legkisebb királyfi vagy királylány örököli a vagyonát.

Csend.

– Bravó, anya! Igazán szórakoztató vagy, köszönjük a lehetőséget! – Ricsi tapsolni kezd, bár talán nincs teljesen képben. A többiek csak tartják a kezükben a poharukat. Én is. – De én, azt hiszem, kiszállok a versenyből. Játsszanak csak a királylányok! Én nem akarok szállodatulajdonos lenni.

Sejtettem, hogy ő lesz a sértett hős, ha már a meséknél tartunk. Mosolygok. Nem eszik olyan forrón a kását, fiam, gondolom. Aztán én is felállok. Még senki sem kortyolt bele a koktélba, pedig, megjegyzem, mangós daiquiri, a bár legfinomabb koktélja.

– Koccintsunk rátok, a családra! És arra, hogy ezt a karácsonyt sosem fogjátok elfelejteni – mondom, majd felemelem a poharamat.

Koccintunk, és pár másodperccel később tőlünk százméterre, a kifutópályán feldübörögnek egy gép motorjai. Tudom, hogy sokan kapaszkodnak a reptér kerítésébe, hogy ne sodorja el őket a turbina szele, de nem látom őket.

Hűsítő a mangós daiquiri, arra gondolok, kéne kérnem bele még egy kis rumot. Meg az is átfut az agyamon, hogy most hiába ülnek olyan fancsali képpel a gyerekeim (kivéve Lédát – és a férjét, akik valamiért szórakoztatónak tartják a helyzetet), majd talán, miután kialusszák magukat, átáll a szervezetük erre az időzónára, és felfogják, hogy mit ajánlottam nekik, még élvezni is fogják az ittlétet.

***

– Mi ez az egész?

A bárban ülök a lányokkal, Henivel és Larával. George–dzsal kevertetek három rumpuncsot. Kit érdekel, hogy Lara épphogy betöltötte a tizennyolcat, és Heni két évvel fiatalabb nála. Én meg hetvenkilenc vagyok, kábé kvittek vagyunk, ha azt nézzük, melyikünknek árt jobban a pia. (Szerintem jelenleg egyikünknek sem.) Miattam meg egy pohár ital miatt nem lesznek alkoholisták, egyébként is, a nyakam rá, hogy már túl vannak az első igazi másnaposságon.

Csak mi vagyunk ébren, a szüleik és Ricsi már rég a lóbőrt húzza. Ezért nem tudom megszólni őket, öt óra időeltolódással küzdenek, otthon már hajnali fél három van.

Henire pillantok, aztán Larára.

– Mondd el neki – kérem. Csak hogy végre szóba álljanak egymással, bár ahogy elnézem, lesz itt még önfeledt csacsogás.

– Boglárka... ööö... kitalálta, hogy felajánlja a tulajdoni hányadát annak a gyerekének, aki a legjobb tervet dolgozza ki, hogyan lehet felvirágoztatni a szállodát nagy befektetés nélkül. Mert annyi elegáns hotel nyílt a környéken, hogy egyre kevesebben választják a Heartbreak Inn–t – magyarázza Lara.

– Oké, de honnan van neked szállodád? Ez egy csomó pénzbe került, nem? És mikor vetted? – sorolja lassan a kérdéseit Heni, kicsit gondterhelt az arca, mintha azon tűnődne, nem udvariatlanság–e feltennie nekem ezeket a kérdéseket. Most meg tudnám zabálni. Lehet, hogy ez a gyerek tart tőlem? Valószínű. Sőt. Biztos. Egy agresszív, öntörvényű öregasszonynak tart. Van rá oka.

– Már nagyon régóta az én tulajdonomban van a szálloda fele – mondom.

– De hogyan...? És miért nem mondtad anyuéknak?

– Amikor volt egy kis spórolt pénzem, azt odaadtam valakinek, egy kedves ismerősömnek, aki Amerikában fektette be. Az... ismerősöm a pénzt egy építési vállalkozónak adta, akinek akkoriban indult be az üzlete, és egész gyorsan felvirágzott. Ez már nagyon régen történt. Még anyádék is gyerekek voltak – felelem elgondolkodva. – A vállalkozó tovább terjeszkedett New York környékéről, először Miamiba, aztán a Karib–térségbe. Itt kötött ki, és megvásárolt több telket. Az alaptőkét nem kértem vissza, csak a profitból kaptam, amiből mindig bent hagytam valamennyit, és végül hosszú évek után az lett az egyezség, hogy a növekvő tőkénket megváltottuk ezzel a telekkel, méghozzá úgy, hogy a vállalkozó húzta fel az épületet is. Anyádéknak nem mondtam el, mert nem tartozott rájuk – vonom meg végül a vállam.

– Hú. Mindig értettél az üzlethez – mondja Heni. Nyilván a szüleitől hallotta. – De mi ez a verseny? Két gyereket kitiltasz az örökségből? Vagy mi lesz? És aki nyer? Ide kell költöznie? Nem értem. Anyu nem beszél angolul. Pedig kiköltözhetne – ábrándozik.

– Hát nem egészen így – felelem. – Majd még beszélgetünk róla.

– Nekünk is lesz feladatunk? – forszírozza tovább. Lara vihogni kezd.

– Igen. Le kell barnulnotok – felelem, és koccintok velük. – Igyátok meg, mert ez a legjobb koktél mind közül, amit valaha is kóstolni fogtok. Ez nem az a rumpuncs, amit otthon kínálnak. Ebben háromféle rum van, az egyik kókuszos ízesítésű, a másik sötétbarna, öreg rum, a harmadik aranyszínű és fiatalabb. Mellé friss ananászlé, narancslé és lime–lé került a pohárba, meg jégkocka. Szeretni fogjátok – lelkesedem, bár egy pillanatra azért belém hasít, hogy nem kéne ennyire komoly marketinget csinálnom a rumnak két tizenéves lány előtt.

Fél tizenegykor indulnak fel a szobába.

– Gyere, Boglárka! – karol belém Lara. Rámosolygok.

– Én még... maradok. Paullal fogok egy kicsit beszélgetni.

– Paul? Az a jóképű pasi? Nem fiatal hozzád egy kicsit? Bár... nem. Persze, hogy nem. Hiszen jól nézel ki.

– Ugye viccelsz? – kacagok fel. – A fiam lehetne.

– Hát csak nézd meg Madonnát – javasolja Heni. – A koránál harminc évvel fiatalabb fiúk az esetei, és be is jön nekik.

Komolyan, ők nagyon jó fejek. Tényleg azt feltételezik, hogy egy fiatal férfival fogok randizni? Úgy értem, hozzám képest fiatallal. De az is kedves tőlük, hogy egyáltalán kinézik belőlem, hogy randevúzni fogok. Bárkivel is. Löttyedt a bőr a hasamon, a combomon, a felkaromon. Ez a viszonylag formás alakom ára. Ha kövér lennék, biztosan feszesebb lenne a bőröm. Bár ha kövér lennék, már valószínűleg elvitt volna a halálos négyes. (A halálos négyesről mindig szót ejt a háziorvosunk, igyekszem őt elkerülni.) Visszeres a lábam. Ráncos az alkarom. De a mellem, az nem olyan, mint egy öregasszonyé. Arról, hogy ne lógjon a mellem, és formája is legyen, Endrődi doktor már kétszer is gondoskodott az elmúlt évtizedekben. Gondoltam rá, hogy a bőrömet is át kéne szabatni, de aztán maradtam a tornánál. Gyógytorna, hogy pontosan fogalmazzak. Barbival, a huszonhat éves gyógytornásszal, hetente négyszer. Nem mondom, hogy felér a plasztikai sebész késével. Hát az tény, hogy nem. De sosem jutna eszembe, hogy az én koromban már bárki megnézné a testemet... meg se fordulna a fejemben. Vagyis hát... na inkább hagyjuk.

– Paullal üzleti megbeszélésünk lesz.

– Éjfélkor, Boglárka? – grimaszol Lara, és megereszt egy mosolyt. – Hát akárhogyan is, tudd, hogy én mélyen alszom, nem fogsz felébreszteni, amikor majd hajnalban átmész a szobánkon. Sőt, ha ketten lesztek, én akkor sem ébredek fel – vigyorog. Szemtelen fruska.

– Na indulás felfelé! George, idehívnád Pault? – fordulok a mixerhez. Búcsút intek a lányoknak, akik még megkérdezik, hogy tényleg nem vagyok–e fáradt.

Nem. Nagyon is friss vagyok. Nekem már nincs annyi időm, mint nekik. Ki akarok használni minden percet. Meg aztán amúgy se alszom valami jól, már legalább ötven éve. Nem hinném, hogy éppen most javulna meg az alvókám.

Paul már jön is. Belép a bárba, most nincs rajta a napszemüveg, kicsit borostás, és ahogy mosolyog, végigszaladnak a szarkalábak a szeme alatt.

– Bogie, nagyon örülök – ölel át újra. Furcsa helyzet, mert úgy szorít magához, mintha az anyja lennék. Édes kis Paul. Összeér az orrunk, ahogy lehajol hozzám, a pöttöm öregasszonyhoz.

Aztán rémülten érzem, hogy nedves az arca.

Sír.

Szegény kis Paul.

Megszakad a szívem.

10.

Budapest, 1963. december 23.

– Boldog karácsonyt!

Mintha képeslapba pottyantunk volna, puhán szállingózik a hó, frissen élezett a korcsolyám, forralt bor gőzét és Németh Lehel énekét hozza felénk a szél. Vastag, kötött ruhát viselek, Ákos is elegáns, mint mindig, szűk, fekete farmernadrág, természetesen külföldről, testre simuló, világos, nejlondzsörzé póló és egy fekete sportzakó. Stabilan állunk a jégen, fölém magasodik, és a két keze közé fogja az arcomat. Aztán benyúl a zsebébe, és elővesz egy dobozt. Elönt a forróság, majdnem elveszítem az egyensúlyomat. Talán... gyűrű?

A kezembe nyomja. Nagyobb a doboz, mint egy gyűrű díszdoboza, de... Boglárka, csillapodj.

Kinyitom a dobozt.

Egy nyaklánc csillog benne. Vékony, finom aranylánc, a végtelen jelét formáló medállal. Gyönyörű.

Óvatosan a kezébe veszi, és a nyakamba illeszti. Rám kapcsolja, majd elrejti a sálam alá.

A jégen, ahogy táncolunk, néha a nyakamhoz kapok. Vajon ott van–e még a lánc? Megnyugszom, amikor megérzem az ujjammal.

Egész este ott vagyunk. Táncolunk, és tudjuk, hogy ez a mi karácsonyunk.

Utána felmegyünk a nagyapám lakásába.

Ő már lefeküdt, mi pedig beosonunk a szobámba, és mielőtt bezuhannánk az ágyba, én is átadom neki az ajándékomat, amelyet Zürichben vettem. Egy karóra. Nagyon szép, patinás óra, ami azt illeti. Az egyik tárgyalópartnerem felesége vezet odakint egy használt órákat és ékszereket árusító üzletet, ott jutottam hozzá az alkalmi vételhez.

– Haza kell mennem – mondja órákkal később. Nem akarom elhinni, hogy egy majdnem harmincéves férfinak meg kell jelennie otthon karácsony előestéjén. Még ha külön laknak is, mégis ugyanaz a bejárat az ő lakrészébe, mint a szüleiébe. És még ha az apja állandó gondozásra szorul is az agyvérzése óta. A szelleme tiszta, csak a teste nem működik úgy, ahogyan szeretné.

– De a szilvesztert együtt töltjük, ugye?

– Bogi... sajnos nem. – Szomorú a szeme, kerüli a tekintetemet. Már ül az ágy szélén. Hallgatok. – Párizsban leszek – böki ki végül. – Kaptam útlevelet.

Vaskesztyű markol a szívembe. Hát tényleg eljött a pillanat.

– Ez most a... próba? Vagy már véresen komoly? – Fakó a hangom.

– Amélie tizennyolc éves lett. Máskülönben... máskülönben itt maradnék.

Ennyit mond, talán szomorú a hangja, de nem tudok figyelni a hangszínére.

Amélie.

A fantom.

Tizennyolc éves lett.

A Garami család megmentőjének lánya elérte a nagykorúságot. És amit Garami Ottó, a tolószékben ülő, öreg családfő egyszer megígért a megmentőjüknek, ahhoz tartania kell magát az egész családnak.

Lehet, hogy csak vicc az egész. Ebben bíztam, amikor Ákos először említette a dolgot. Hiszen nem a középkorban élünk! Hogyan gondolhatja két férfi, hogy a huszadik században elrendezi a gyerekei házasságát...? Hogyan is hihették, hogy nem szól közbe a szerelem? Hogy a két fiatal szimpatikus lesz egymásnak? Hogy egy gyereklányt majd elvesz egy felnőtt férfi...?

De a Garami családban a családfő szava számít. Csak az ő szava. És az ő ígérete.

Könnyek közt búcsúzom tőle. Arra kér, ne nehezítsem meg a helyzetét. Ez a szilveszter még nem kötelezi semmire, mondja. Csak „családlátogatás”.

Amélie, szívem, cseszd meg. És te is, Garami Ottó.

És az egész világ csessze meg.

Ákos elmegy, és én tudom, hogy egyedül fogom tölteni a szilvesztert, az anyámékhoz sem fogok átmenni. Még a nagyapámmal sem akarom a tévét nézni.

Tudom, hogy nincs remény, és Ákos elmegy. Most még csak „látogatóba”, aztán később örökre.

Csak azt az egyet nem tudom még 1963. december huszonharmadikán, hogy gyereket várok.

11.

Egy nyugtalan éjszaka után arra számítok, hogy mindannyian együtt fogunk reggelizni. Heni lejön velem, Lara még alszik. A kertre nyíló reggelizőteraszon, a napernyők alatt néhány nyaraló kávézik, a gyerekeim sehol. Pedig már nyolc óra elmúlt, és tűz a nap. Ezek tényleg nem veszik komolyan, amit mondtam nekik. Hemperegnek, és nagy ívben tojnak az ajánlatomra.

Heni croissant–t vesz a tányérjára, én a felvágottak felé indulok. Mondanám neki, hogy tegyen így ő is, de nem akarok zsémbes boszorka lenni. Persze már így is az vagyok.

A reggeli végén tartunk, felállnék, de Eniék megjelennek, leülnek a szomszéd asztalhoz. Szabolcs rögtön a telefonját nyomkodja. Naná. A szeretőjével akar üzenetet váltani, hát lesheti itt a térerőt. Kérdő pillantást vetek rá, látom rajta, hogy összerázkódik, ahogy összeakad a tekintetünk. Ott maradok még kávézni.

Éppen a második kávémat iszom, amikor megérkezik Henrik, egyedül, mogorván. Szó nélkül leül az asztalunkhoz, majd jön Léda és Karesz, lezöttyennek a lányuk két oldalára. Léda tegnap óta vigyorog, Karesz pezsgőspoharat szorongat. Ez egy ilyen hely, ahol a reggelihez francia pezsgőt is kínálnak. Szerintem Karesz az első vendég évtizedek óta, aki el is fogadja.

Rita ugyanolyan duzzogva érkezik, mint ahogy Henrik jött. Rá sem néz a férjére, ahogy Ricsivel elmegy a felvágottpulthoz.

Ahogy Eni búvalbélelt képpel érdeklődik a mai programról, úgy döntök, elég ebből. Gyorsan felhajtom a kávét.

– Ne kávézz annyit, ráérünk az örökséggel – szól be Henrik. Legyintek, és elindulok felfelé. Már látom, hogy ebből minden lesz, csak az nem, amit elterveztem. Egy álom, huss, elszáll. Hozzászoktam, mellesleg.

– Spuri reggelizni – nyitok be a szobába. Lara az ágyban hunyorog. – Már lent van az egész család.

– Nem vagyok éhes – nyekergi. Újabb legyintés, és bemegyek a hálóba. Rúzs. Halvány, barna. Nem folyik szét, hálát rebegek Endrődi doktornak a tónusos arcomért. Szempillaspirál. Táska. Bankkártya, pénz. A gardróbból elővadászom a szalmakalapomat. Vászonnadrágban és világoskék pólóban vagyok, a póló alján flitterekkel díszeleg egy márkajelzés. Larától kaptam a születésnapomra. Az anyja azt hitte, sosem fogom hordani. Hát tévedett.

A nappaliban már Heni is ott van, Lara térfelén ül az ágyon, és sutyorognak. Egy kicsit jobb kedvre derülök.

– Hová indulsz, Boglárka? – mered rám Lara.

– Sétálni. Már rég láttam a kedvenc sétálóutcámat.

– Jövök – pattan fel. Egy szál bugyiban aludt.

– Kicsit alulöltözött vagy a sétához – közlöm.

– Én is jövök – mondja Heni. – Kíváncsi vagyok.

– Akkor mit húzzátok az időt... – morgom. – Negyedórát adok!

Jó tíz perc séta után érünk a városközpontba. Lapos kis házak, színes házfalak, pálmafák, tiszta utcák, sárgás homok, és a parttól nem túl távoli kikötőbe már befutott két hatalmas óceánjáró. A decemberi forróság ráterül a városra. Főleg az amerikaiak nyávogását hallom, úgy látszik, már kiszálltak az utasok a korán érkezett hajókból. Mikulássapkás eladók nyitják az üzleteket, a főutcán feldíszített műfenyők állnak, rajtuk villogó, színes lámpafüzérek. A bárok most rakják ki a táblát: „Egy koktél áráért kettőt! Boldog karácsonyt!” Minden bárban ingyenes wifit kínálnak. A főutca egyik házsora mögött ott a part, a tenger; néhány üzletnek az utca és a tengerpart felől is van bejárata, másutt átlátunk egy–egy épület között a part nyugágyaira. Philipsburg felébredt, és ezért a látványért, ezért az érzésért megérte nekem is az álmatlan éjszaka.

Van itt egy keskeny, rövid keresztutca, az Old Street. A kellős közepén kicsinosított, régi autó kasznija áll, én mégis a sarkon torpanok meg, az egyik luxusüzlet kirakata előtt. Attól, hogy öregasszony vagyok, még imádom a szép holmikat! Kinézek magamnak egy táskát. A túlsúly miatt nem kell aggódnom, haha.

Az Old Street nagyon kicsicsázott, amolyan karibi „skanzen”, amelyet este sötétedéskor bezárnak, és csak reggel nyitják ki a rácsokat a két végén. Én jobban szeretem a város kevésbé mesterkélt részeit, de a lányok azt mondják, ez olyan „cuki”. Megragadom az alkalmat, és a francia kávézóban rendelek Larának egy friss fánkot. Heni vágyakozva nézi a péksüteményt, de úgy teszek, mint aki nem veszi észre. Helyette meghívom egy kávéra. Elég nagy már, nem? Ha tegnap megitta a koktélt...

– Ugye elmondasz mindent, Boglárka? Mikor jártál itt először? – érdeklődik Lara.

– Régen. Majd mesélek.

– Mesélj is, Boglárka, mert megöl a kíváncsiság.

Séta a városban, bemegyünk a városházára, szűk utcákban kódorgunk, fagyizunk, később a lányok strandolnak az új fürdőruhájukban, brazil fazon Larának, egyrészes, szolid Heninek (egy új szalonban vettem nekik, mert amilyen hülyék, nem hoztak magukkal a hotelből strandcuccot), én a szalmakalapom és egy bár napernyője alól nézem őket meg a tengert, és most először, mióta ezt az egészet kitaláltam, félni kezdek. Mi van, ha a tervem óriási kudarchoz vezet? Rövid– és hosszú távon egyaránt...?

Rendelek egy koktélt. Dupla rummal. És arra gondolok, hogy holnap, karácsony napján bizony strandolni fogok. Aztán elmegyek a fodrászhoz. Este gyönyörű akarok lenni. Már amennyire egy hervadt, sokat látott öregasszony gyönyörű lehet.

12.

Budapest, 1964. május

Előttem az asztalon az anyakönyv, és a veszteségeimre gondolok. Az elmúlt hónapokban egymás után veszítettem el azokat, akik fontosak voltak az életemben. A nagyapámat. Az apámat.

És Ákost.

Nagy levegőt veszek, és Komáromi Dénesre mosolygok. Visszamosolyog, bátorítóan.

Fogom a tollat, megremeg a kezemben.

És aláírom az anyakönyvet.

Mostantól Komáromi Dénes felesége vagyok.

Gyönyörű május, tele reményekkel. Másoknak. Én egy gyereket hordok a szívem alatt, aki a szerelmemtől fogant, és férjhez mentem Komáromi Déneshez, az új szomszédomhoz. Új lakásom van, már készül a gyerekszoba. Komáromi Dénes a világ legaranyosabb embere. És neki is szüksége van a papírra. Gyakorlatilag középvezető egy nagy műszaki gyárban, de papíron nem az, és már évek óta késik a hivatalos kinevezése. A magánélete miatt. Azt pletykálják róla, hogy homoszexuális, és mint ilyen, megbízhatatlannak számít.

Ami azt illeti, nagyon is megbízható. És nagyon is homoszexuális.

A férjem.

Mindkettőnk karrierjének jót tesz ez a névházasság. Ráadásul Dénes a világ legédesebb embere, tényleg. Kedves, megbízható, szórakoztató. Szerencsére nem egy lakásban lakunk, mindkettőnknek megnyugtató, hogy egy vastag fal választ el bennünket.

Ő lesz a gyerekem apja. Papíron.

Mit hozhat még ez az év?

Amióta kiderült, hogy gyereket várok, nem találkoztam Ákossal. Teljesen fölösleges lenne. Amikor a munkahelyemen felhívott, szakítottam vele. Telefonon. Telefonon szakítani...? Hát igen. De ha találkozunk, csak újra egymásnak esünk, és ennek az egésznek semmi értelme. Sajnos nekünk más a sorsunk.

Miután elcseréltem erre a nagyobbra a nagyapám lakását, soha többé nem jártam a régi otthonom környékén.

Milyen furcsa. A szerelemgyerekünket fogom szeptemberben világra hozni, miközben a szerelmünknek vége.

Amikor erre gondolok, a sírás fojtogat, de erősnek kell lennem. Egy álom elrepült. Erős nő vagyok, és majd csak lesz valahogy.

De az biztos, hogy mióta Ákossal karácsonykor elváltunk egymástól, egyetlen éjszakát sem tudtam végigaludni.

13.

– Mit kértél karácsonyra, Boglárka? – kérdezi Lara. Már fürödtek a tengerben, és most a kikötő felé sétálunk.

– Karácsonyra?

– Mindenki szeretne valamit karácsonyra.

– A nagyi biztos azt kérte, hogy legyünk együtt mindannyian, és ne meneküljünk, ahogy szoktunk – tűnődik hangosan Heni. – Egyébként hívhatlak én is Boglárkának? Egyáltalán nem vagy... nagyis.

Elmosolyodom. Magától jutott el odáig ez a lány, amire egyébként sosem tudtam volna rávenni.

– Hát persze. Ez a nevem.

– Tudod, sosem hallottam még a nagyapámról. Anyuéktól sem. Csak annyit mondtak, hogy elváltatok – fecseg Heni. – És nem mertem tőled megkérdezni...

Lara feszülten figyel. Megbotlik lépés közben, annyira akarja hallani, amit mondani fogok.

– Ez egy kicsivel bonyolultabb történet, mint amit ebben a tömegben el lehetne mesélni – felelem. Kerülgetnek minket az itt nyaralók, a hajóutasok, csigatempóban haladunk. Minden harmadik ember mikulássapkát visel, azt hiszik, ez olyan vicces. És itt mindenki piál, esküszöm, mindenki, leszámítva a gyerekeket. Leöblítik a torkukon az ünnepeket. Már előre.

– Hát akkor üljünk le a parton, és meséld el! – böki ki Heni.

– Hogy aztán szénné égjünk a napon... – próbálok erőtlenül tiltakozni.

– Boglárka, te szeretsz napozni – közli Lara. – Nyáron mindig barnára sülsz a teraszodon.

Amikor az ember a két unokájával ül egy tengerre néző téren, és az unokái jobban figyelnek rá, mint a csuklójukon csurdogáló fagylaltjukra, akkor nem illik hazudni.

– A nagyapa... Hm. Külföldre költözött. Szakítottunk, aztán eltűnt az életemből.

– Boglárka. Ezt. Már. Tudjuk – veti hátra a fejét Lara, majdnem beleveri a padba. – De összesen ennyit tudunk. Hogy volt egy férjed, elváltatok, nem látogatott, aztán eltűnt. Külföldre költözött. Na de ki volt ő? Mit csinált? Hogy nézett ki? Hol él? Él–e még?

Megrázom a fejem. Hirtelen nem tudom, mennyit mondjak el nekik. Ha nem mondok el mindent, akkor érthetetlen lesz a történet. Ha pedig mindent elmondok, az... Azt nem lehet. Hiszen ma már én őrizgetem ezt a titkot, csak én. A család sosem tudta...

Most már az én fagylaltom is a kezemen csurog.

– Mesélj a volt férjedről! – kéri Heni.

Ja, hát az más.

Komáromi Dénesről gond nélkül el tudom mondani a publikus dolgokat.

– De miért váltatok el? És miért laktatok külön lakásban? – értetlenkedik Lara.

Hmmm... A homlokomat ráncolom.

Két tiszta tekintetű tinédzser néz velem farkasszemet.

Vajon lerombolom–e az összes nagyszülős mítoszt, amelyik bennük él, ha válaszolok?

– Nem voltunk szerelmesek egymásba – kezdem óvatosan. – Nagyon jó barátok voltunk, de... tudtuk, hogy a mi házasságunk nem fog sokáig tartani. Úgy is kötöttük, hogy tisztában voltunk vele: hamarosan elválunk. Így is majdnem három évig tartott...

– Három év, az nulla. Már persze nem nekem, de egy házasságban... – felhősödik el Heni tekintete. – Anyuék lassan húsz éve házasok...

– Boglárka, hogyhogy férjhez mentél egy olyan pasihoz, akiről eleve tudtad, hogy nem lesz örökké a férjed? – kíváncsiskodik Lara. – Hát a szerelem? Az nem számított? Milyen világban éltetek...? – Beleborzong a kérdésbe. Ami azt illeti, én is.

– Dehogynem – felelem. – A szerelem nagyon is számított.

– És...?

– Éppen ezért mentem hozzá Komáromi Déneshez. Mert nem voltunk szerelmesek egymásba.

– Huh. Nem értem – mondja Heni. Nagyot sóhajtok.

– Komáromi Dénes... hogy is mondjam... szóval ő a saját nemét szerette.

Csend. Óriási csend. Közrevesz két gyerek a padon, a Holland Antillák egyik szigetén, két gyerek, akik most közelebb állnak hozzám, mint valaha, és nem értik a nagyanyjukat. Nem tudom, mit is mondhatnék.

Lara köhögni kezd, majd a köhögés átmegy fuldokló nevetésbe.

– Azzal akarsz minket beetetni, hogy te, aki gyönyörű és menő csaj voltál, egy meleg pasitól szülted a gyerekeidet? Na ne viccelj, Boglárka! – Már vihog. Heni zavartan néz, aztán ő is nevetni kezd.

Ezek azt hiszik, hogy hazudtam nekik Komáromi Dénesről. Csak terelek, ahogy ők mondanák.

Van benne igazság.

Nagy levegő. Csak nyugi, Boglárka. Úgyis el akartad mondani nekik. Legalábbis Larának.

– Hát mondtam én egy szóval is, hogy a nagyapátok meleg volt? – kérdezem, és a fülemben visszhangoznak a szavaim.

A két lány döbbenten mered rám, Lara arcára fagy a mosoly.

– Szóval... Rendben, hogy Komáromi a családnevünk, de... A nagyapátok, a gyerekeim apja nem a volt férjem. Csak az ő nevére anyakönyvezték őket.

Teljesen váratlanul cseperegni kezd az eső. Változatlanul forróság van, néhányan esernyőt nyitnak, mások nyugodtan járnak üzletről üzletre, egyedül a strandolók húzódnak be a partról.

– Úgy érted – mondja lassan Lara –, úgy érted, hogy volt valakid, akitől a gyerekeid születtek?

14.

Párizs, Budapest, 1964–1978

Véletlenül futunk egymásba. Egy éjszakát töltök Párizsban, ez az első éjszakám a fiam nélkül, akire anyám vigyáz. Nyolc hét után visszaálltam a munkába, mert vissza kellett állnom. Nem is volt kérdés, hogy tovább maradok–e otthon Henrikkel.

Végeztem a megbeszéléssel, és még annyi időm maradt üzletzárásig, hogy vegyek egy kapucnis téli cuccot a fiamnak, amelyben majd télen kiviszem őt a...

Ákos a Cour du Commerce–en jön szembe velem. Ahogy észreveszem, előbb cselekszem ösztönösen, mint ahogyan az eszemmel tenném. Ha az eszem vezetne, elbújnék valamelyik kis kapualjba, ehelyett én azonnal rámosolygok, és amikor a földbe gyökerezik a lába, az én lábam ösztönösen elindul felé.

Hosszan ölel. Sírok, pedig megfogadtam, olyan sokszor fogadkoztam, hogy ha valaha is látjuk még egymást, akkor tartani fogom magam. Nem mutatok semmiféle érzelmet. Hűvös leszek.

Az utcán csókolózunk, aztán még ott, a St. Germain–negyedben, egy átjáró udvarán, a házfalnak dőlünk. Habzsoljuk egymást.

Nincs igazság. És van szerelem.

Mindent elmondok neki. Dénest, a látszatférjemet... azt, hogy Henrik az ő gyereke.

És hallok Henrik testvéréről. Ákos és Amélie fiáról. Néhány hete született.

Rohadt egy érzés.

– Szeretlek. – Tudom, hogy igazat mond. Talán arra vár, hogy kérjem: kezdjük elölről. De hogyan is kérhetném ilyesmire?

Kemény leszek. És erős.

Hajnalig marad a hotelszobámban. Ő tervez, én csitítom. Nem tervezhet már velünk.

Megígérem, hogy legközelebb hozok neki fotót Henrikről.

De tudom, hogy nem lesz legközelebb.

***

Van legközelebb.

Van telefonkapcsolat. Én bármikor telefonálhatnék külföldre, mégis ő hív. Hetente kétszer telefonál a munkahelyemre.

Karácsony előtt újra Párizsban vagyok. Újra találkozunk.

Szerelmes vagyok, pedig tudom, hogy ennek semmi értelme, és tönkreteszem az egész életemet.

Semmire nem vágyom, csak arra, hogy szüljek tőle egy kislányt.

***

Szerető lettem. Szeretője lettem a szerelmemnek.

Haza akar látogatni, de nem hagyhatom. Ki tudja, hazaengednék–e. Ki tudja, milyen érzés lenne, amikor újból elhagyna.

Én viszont járok Párizsba. Hirtelen nagyon fellendül a baromfiexport a franciákkal, lekörözi az olasz piacot. Főállásban ráállítanak a francia piacra. Nem kevés furmányosságomba kerül.

Jobban lobog a láng most, hogy már papíron is eldőlt, sosem lehetünk egymáséi. Tisztában vagyok azzal, hogy örökre kötelezi őt az apja ígérete.

***

Léda lett a lányunk.

Komáromi Dénes vállán sírtam ki magamból az összes fájdalmamat. Léda és Henrik talán most már kárpótol a veszteségeimért. Bennük mindig az apjukat fogom látni.

Akivel, megfogadom, soha többé nem találkozom.

Fél évig bírom. Illetve bírnám tovább is, mert erősnek kell lennem. De ő hazajön az apja temetésére, és előtte hozzám érkezik.

Újra belezuhanunk a semmibe, az ölelésbe. Végre látja a gyerekeit.

Sosem felejtem el, milyen vihar dúlt benne, amikor meglátta őket. A vihar lenyomatot hagyott az arcán. Akkor alakult ki az a ránc a szája sarkában. Igen, pár perc alatt kialakult, és mindörökre ott maradt.

Nincs ennek semmi értelme.

Semmi a világon.

Véget kell vetni neki. Az sem baj, ha soha többé nem találok magamnak senkit – tiszta sor, hogy ez után az őrült vágyakozás után nem lesz olyan férfi, akibe bele tudnék szeretni. Vagy legalább elfogadnám. Nem lesz olyan.

De be kell fejezni, mert felőröl mindkettőnket, hogy nem tehetünk az előre elrendelt sors ellen.

***

Nem veszem észre, hogy újra terhes vagyok. Vagy csak nem akarom észrevenni? Lapos a hasam, nincs hányingerem, nem forog a gyomrom, nem érzem kellemetlennek a kávé illatát és ízét.

A negyedik hónap végén járok, amikor kiderül.

Most már elég. Elég ebből, hogy egy titkos kapcsolatból születnek a gyerekeim!

Komáromi Dénesnek is fáj. Nem mintha bármi lenne köztünk a barátságon kívül, de megveszekedett bolondnak tart, hogy három gyereket vállalok egy titkos szerelemből. Mindhármat a nevére anyakönyvezik. De azért elege van belőlem, pedig nem kell apai teendőket ellátnia.

Teljesen hülye vagyok. Mit képzelek, mit fogok mondani a gyerekeimnek?! Komáromi Dénes az apjuk? És ezt elhiszik majd? Henrik már kétéves. Érez, lát, hall. Hamarosan már össze is rakja a dolgokat, hogy Dénessel nincs közöttünk semmi.

A férjem oldja meg a dolgot.

Amerikába disszidál. Bejelenti, hogy mit tervez; van egy amerikai barátja, aki „több mint barát”. Elválunk, ennyit megad nekem, hogy elvált nőként kezdhessek új életet.

Aztán elmegy, hogy utána csak levélben jelentkezzen, és ráébresszen, hogy bárhogy is volt, önző voltam – és teljesen hülye.

Mégsem akarok semmit visszacsinálni.

Ugyan nem fogok találkozni többet Ákossal, de a három gyereket sosem tenném meg nem történtté.

Komáromi Dénessel soha többé nem találkozom. 1978–ban hal meg autóbalesetben, Amerikában.

Gyászolom, mert a világ legrendesebb embere volt, aki bevállalta a világ legbolondabb, legönzőbb nőjét. És gyászolom, mert a legjobb barátom volt, mégsem voltam mindig őszinte vele. Például a harmadik gyerekről csak akkor szóltam neki, amikor már látszott rajtam a terhesség.

A gyerekek már tizenévesek. Nem sokat jelent nekik az, hogy apa. Tudják, hogy Amerikában él. Nem kapnak tőle levelet, csak játékokat és Donald–rágót.

Azt hiszem, titokban utálják, amiért elhagyta őket.

Mégis sírnak mindannyian, amikor a halálhíréről értesülnek.

A föld nem hordott még a hátán aljasabb, szemetebb embert, mint amilyen én vagyok. Aki folyamatosan hazudik a gyerekeinek, és folyamatosan találkozgat a szeretőjével.

Mert mindig nyugodtan tudtam bármire nemet mondani. Csak az Ákos iránti szenvedélyre, őrült vágyra és régi szerelemre nem.

15.

Hosszú csend.

Már nem esik, újra süt a nap, de párás a levegő.

Lara előhalászik a táskámból egy csomag papír zsebkendőt. Mindhárman orrot fújunk.

– Tovább is van... – dünnyögöm halkan.

Egyikük sem válaszol. Nem kérdeznek.

Aljas vagyok. Önző, szemét öregasszony.

A saját játszmám vesztese lettem. Ebből már semmi jó nem fog kisülni.

Felállok.

Követnek.

Életem leghosszabb sétája ez a tíz perc hazáig, az Összetört Szívek Szállodájáig.

Kiabálásra érünk oda. Eni üvölt Henrikkel, valamilyen Facebook– meg Instagram–dologról van szó.

Henrik visszaüvölt.

A recepciónál állnak, Léda Martinával a pult mögül figyeli őket, legalább hat kíváncsi amerikai vendég társaságában.

– Foglalkozz azzal, amihez értesz! – csattan fel éppen Henrik. – Vagy ha már nem értesz máshoz, csak a keresztrejtvényekhez, akkor fejtsd meg a kis magánéletedet!

Eni zokogva borul a pultra, Léda próbál békéltetni, de Henrik neki is beszól, hogy mélyedjen inkább bele egy nyelvkönyvbe, majd ügyet sem vetve rám, elvonul a kert irányába.

Ehhez már nincs erőm.

Hívom a liftet. Hirtelen fájni kezd a csípőm, a térdem.

Mindent elrontottam, mindent. MINDENT.

***

Az altató végre hat. Igaz, háromszoros adagot veszek be belőle. Azt sem bánom, ha soha többé nem ébredek fel.

De felébredek, szikrázó, gyönyörű napsütésre és kávéillatra. Lara ül az ágyam szélén, egy csésze kávéval.

– Itt a koffeinadagod első részlete, Boglárka – simít végig a karomon.

Bőgni kezdek. Lara riadtan néz rám. Mire újra kinyitom a szemem, már Heni is ott toporog az ágyam mellett.

– Boglárka, ma strandolnod kell, és kozmetikushoz menned. Karácsony napja van. Este ünneplünk – mondja határozottan. – Tudod, hogy azt tervezted, szerzel egy kis színt. Hoztam neked péksütit, aztán irány a strand!

Itt ez a két gyönyörű, ártatlan gyerek. Lara egy szót sem ejt Martinról, pedig biztosan hiányzik neki. Csak velem törődnek. Hoztak nekem reggelit, kávét, és strandolni hívnak.

Lehet, hogy mégsem gyűlölnek azért, amit tettem.

Elképzelhető, hogy ilyen szerencsés lennék?

Amikor nagyon utálod magad, másokra figyelsz. Legalábbis velem ez mindig így volt. Amikor szégyelltem magam, mindig segített, ha egész lényemmel valaki másra, valaki más problémájára koncentráltam.

A strandon Ricsivel beszélgetek.

Dadog a suliban.

Ezt most tudom meg tőle. Főleg magyarórán. Néha töriórán. De sosem a matematikán, sosem az angolon, és soha nem a szünetben.

Ezeket magától meséli el nekem.

Soha az életben nem beszélgettem vele.

Megemlítem az üknagyapját, aki a nyelvek és a számok világában volt otthon.

Kíváncsi.

Mesélek neki a nagyapám fogadójáról, meg arról, hogyan látta a világot. Hogyan tanult meg egy csomó nyelvet a hadifogságban.

Érdekli. Kérdez. Értelmes a tekintete.

Talán nem is hülyegyerek.

Délben felmegyek, átöltözöm, és elindulok. Maho beachen a kozmetikusomtól kapok arcmasszázst és pakolást. Tudom, hogy nem fogok ettől ötvennek kinézni, de jólesik. Amíg masszíroz, a kolléganője lemossa, manikűrözi és kilakkozza a körmömet.

A végén a szomszédban csináltatok egy frizurát, utána visszamegyek a szalonba, hogy a kozmetikus kisminkeljen. Szolidat, csak szolidat, mondom.

De hát mit tegyek, jól áll a vörös rúzs a sötétbarna hajamhoz.

Nem várok a gyűjtőbuszra, hanem taxival megyek vissza a szállodába. Elvégre karácsony van, és ki tudja, megélhetek–e még egy szentestét.

16.

– Sosem hittem, hogy a trópusokon is tartanak igazi karácsonyt – mondja Heni. Izgul. Mire visszaértem, már áll a fa a hotel halljában, és most Larával gyönyörködnek benne. Pedig műfenyő. Mégis szép. – Mi díszítettük fel Larával és Ricsivel – közli Heni.

Legalább ők legyenek jóban, ha a gyerekeim között kitört a háború, ráadásul az én félresikerült akcióm miatt. Most sehol sincsenek. Lehet, hogy nem is akarnak családi karácsonyt? Nem csodálkoznék rajta.

– Anyádék? – fordulok Larához. – Szóba állnak még egymással?

– Henrik akadt ki – legyint Heni. – De igaza volt. Ő ért a közösségi médiához. Jó ötletet mondott, csak...

– Igen, tudod, milyen kocka – egészíti ki Lara. – Ő a nyomtatott dolgokban hisz. Szerinte keresztrejtvényt sem lehet tableten fejteni. Mondjuk, szerintem normális, élő ember nem fejt keresztrejtvényt – vigyorodik el.

– Igen...? – bizonytalanul kérdezem. Ezek a gyerekek nem vették észre, hogy valami nagyon durva dolog történt Henrik és Eni között?

– A balhé folytatódott anyu és apu között – vonja meg a vállát Lara. – De tényleg ciki már, hogy anyu a homokba dugja a fejét.

Jesszus, már a gyerek is tudja, hogy az apjának szeretője van?! Természetesen én vagyok az egyetlen, aki nem ítélkezhet Szabolcs fölött. Ez most tudatosul bennem először azóta, hogy tudomást szereztem a dologról. Hogy Eni talán nem véletlenül nem akar tudni Szabolcs viszonyáról. Miért csodálkoznék ezen pont én, aki tanúja voltam, hogy Amélie nem akarja észrevenni azt, hogy Ákosnak viszonya van, mit több... Á, hagyjuk.

– Menj fel a szobába, előkészítettünk neked valamit, amit majd szeretnénk, ha felvennél – kacsint rám Lara. Zavartan nézem őket. Nem haragszanak rám? Tegnap azt hittem, hogy leírtak.

– Nem fejeztem be tegnap a történetet – motyogom. – Szeretném, ha végighallgatnátok. Mert... nem akarok több titkot.

– Előbb nézd meg, mit találtunk ki neked! – javasolja Heni.

Gyalog megyek fel a lépcsőn. Kicsit még ma is fájnak a csontjaim, de úgy látszik, jót tett a délelőtti napozás.

Bedugom a kulcsot az ajtóba.

Belépek.

És még be sem csuktam magam mögött az ajtót, amikor átölel.

Még mindig vonzó. Ráncos az arca, fehér a haja, már nem olyan magas, mint volt (de hát én is összementem), nagyobb az orra, keskenyebb a szája, de a tekintete a régi. Az a tekintet, amelyben mindig jó volt elveszni.

Az ember nyolcvanévesen már nem csókolózik, nem igaz?

De. De. Igen.

Még szerencse, hogy nincs műfogsorunk.

Nekem speciel implantátumom és hidam van, de ez titok.

Van. Van ilyen. Igen. Erről álmodtam ötvennégy éven át.

Röhejes vagyok.

Kinyílt egy ajtó. Nyitva áll. Már nyitva van régóta, de most állok ott, a küszöbén. Most értem ide.

17.

Ákos 1980–ban költözött a családjával New Yorkba. Megvált a patinás francia divatháztól, ahol stratégiai igazgatóként dolgozott, elfogadta az egyik barátja ajánlatát, hogy szálljon be szellemi tőkével az ingatlancégébe. Azért döntöttek így, hogy a gyerek rendesen megtanuljon angolul. És mert kértem, hogy távolodjunk el egymástól. Párizs közel volt, túl közel. Nyugat–Európa már karnyújtásnyira volt a magyar átlagember számára is, hát még nekem, aki mindig utazhattam. Ha nincs köztünk távolság, akkor nem tudom elfelejteni, nem leszek képes új életet kezdeni, gondoltam. Viszont ha elmegy, ha egy óceán választ el minket, akkor szabadok leszünk.

Nem így történt.

Vannak érzések, amelyek akkor sem változnak, ha kiszaladunk miattuk a világból.

Csak hát sokkal nehezebb volt összehoznunk a találkozásokat. Megritkultak a randevúink, azonban annál intenzívebbé váltak az érzelmeink.

A társa fektette be a pénzemet, Ákos ügyelt rá.

Aztán egyszer csak kikötöttek St. Maarten szigetén.

Üzlettársak lettünk az épülő szállodában. Legálisan találkozhattunk, bár sokkal nehezebb volt eljutnom a szigetre, mint akár Amerikába. De ha az ember igazán akarja, akkor mindent megold.

Amélie–t is megismertem.

Kedves nő volt, komolyan. Nálam tizenegy évvel fiatalabb, és kedves. Úgy értem, tényleg, valóban kedves. Pedig francia volt, és én mindent megtettem, hogy utáljon.

Évente egyszer elutaztam. A gyerekeim szakmai utazásnak tartották, a főnököm sejtette, hogy szerelem van a háttérben, de falazott. Amíg nem lehetett mennem, addig hivatalos papírokat intézett nekem. Sosem lehetek elég hálás érte.

Akkor már feladtam a küzdelmet önmagammal. Szerető maradok mindig. Egy szerető szerető.

Ákos először 1991–ben kért, hogy költözzünk össze. Költözzek ki hozzá. Nemet mondtam.

Féltem, hogy nem gondolja komolyan.

Féltem, hogy mit szól majd a fia.

És féltem, hogy az együttélés elrontana mindent.

1991–től több mint húsz éven át, évente egyszer, néha kétszer találkoztunk. Telefonáltunk, és később e–maileztünk is. Több mint húsz éven át minden találkozáskor kért, hogy gondoljam át. Kezdjük el együtt.

De hát én féltem.

Amélie idén szeptemberben halt meg. Egészen váratlanul. Elpattant egy ér... rossz helyen. Nagyon rossz helyen.

Sosem szerzett tudomást a viszonyunkról Ákossal.

De én tudom, hogy sejtette, csak nem akart tudni róla.

Egész ősszel azt éreztem, hogy itt az idő. Hetvenkilenc éves múltam, és már nem sok esélyem van. Ha most nem, akkor soha.

Így hát, amikor Ákos újra mondta, hogy költözzem hozzá, azt feleltem, megfontolom. És az egész családnak repülőjegyet vettem december 22–re. Ákosnak december 24–i érkezést mondtam. Miért? Nem tudom. Tényleg nem tudom.

Talán mert már ismertem, és sejtettem, hogy nem bírja ki egyhelyben az utolsó napok várakozását. Jól tippeltem. Inkább elment Miamiba meg San Juanba, hogy ne kelljen tűkön ülnie. Itthagyta a fiát, Pault, és ő elment.

Mert tudta, hogy mennyi minden múlik ezen a találkozáson.

Kinyitottunk egy ajtót, és a küszöbön állunk.

Megcsókol, újra.

Boldog karácsonyt.

Egy láncot kapcsol a nyakamba. A láncon a végtelen jelét formáló medál függ.

18.

I’ll be home for Christmas. Karácsonyra hazaérek. Tenyérbemászóan szirupos hang, a teraszon szól a zene a hangfalakból. De most nem tűnik giccsesnek.

Aztán elénekeljük a Csendes éjt, mindannyian, magyarul. A gyerekeimnek fel sem tűnik, hogy a hotel vezetője magyarul énekel? Úgy látszik, nem.

Borzongok.

Lara és Heni egyfolytában vigyorog.

A menü: csípős halászlé és rántott hal, illetve rántott csirke, magyarosan, krumplipürével. Ákos irányítása alatt, mint megtudom, az elmúlt két hónapban minden héten egyszer elkészült az étteremben a magyaros menü, míg végül tökéletes nem lett.

Most nincs vita a családban, ajándékozunk, apróságokat, és mindenki meghatódott.

– Azt szeretném mondani – kezdi Henrik –, hogy döntöttünk. Anyám, a kívánságod nagyon meredek, nem akarjuk, hogy egyvalakié legyen a tulajdonod. Arra jöttünk rá, hogy meghagyjuk neked. Segítünk, megpróbálunk összedolgozni, hogy hogyan lehet több vendéget idecsábítani, és egyikünk sem fogadja el az „örökséget”. Hiszen élsz, terveid vannak, és az anyánk vagy!

Eni és Léda bólogat.

A büdös életbe! A kölkeim rájöttek, hogy mi a tervem. Eszem ágában nem volt csupán az egyikükre „hagyni” a részemet, hanem fel akartam rázni és össze akartam hozni őket. És ez a három töketlen gyerek két nap alatt ugyanerre jutott?!

Istenem... Hülyék, de imádom őket. Mindegyiküket.

Ákos a desszertnél kér szót. Magyarul.

Lesütöm a szemem. Ezt nem így kellene... nem így. Csak velük kellene megbeszélni.

Paul ül a jobbomon, megszorítja a kezem. Drága kis Paul. Tizenkét éves kora óta tudja, hogy az apja és én... És soha, tényleg soha nem volt egy rossz szava. Azt hiszem, meg is szeretett. A minap az én vállamon sírta ki az Amélie halála miatt érzett fájdalmát.

Ákos azt mondja, igyon mindenki valami erőset. Rumot, ha javasolhatja.

És belekezd egy történetbe.

Elérzékenyülök, félek és boldog vagyok egyszerre.

Hát elmondta.

Nagy a csend. Szinte harapni lehet.

Végül Ricsi szólal meg.

– Végül is én láttam, hogy a Paul tiszta apu. Még kérdeztem is, hogy nem–e vagytok tesók.

– Nem vagytok–e tesók – javítja ki automatikusan Eni. Ricsi értetlenül néz rá.

– Azt mondtam.

– Nem azt mondtad.

Mielőtt kitörne a nyelvészeti háború, Lara feláll, és a hátam mögé áll. A vállamra teszi a kezét.

– Akárhogy is mondta Ricsi, tök mindegy. A lényeg, hogy lett egy nagyapánk – mondja. Ad egy puszit Ákosnak, és ezzel feloldja a levegőben vibráló feszültséget.

Nem tudom, valaha is megbocsátják–e a titkolózásomat, a hazugságaimat a gyerekeim. De én most megkönnyebbültem. Bárhogy lesz is, többé nem kell a súlyos titkot hordoznom.

Ákos a kezét nyújtja, hogy én is felálljak. Állunk ott Larával, hármasban, és csak remélni tudom, hogy egyszer, előbb–utóbb a gyerekeim is odaállnak hozzánk. Már nincs túl sok időm. És ha lenne is (született optimista vagyok), akkor sem akarom azt úgy eltölteni, hogy haragszanak rám a gyerekeim. Netán hogy gyűlölnek.

Néznek minket, és Léda arcán lassan megjelenik egy zavart mosoly.

Talán nincs veszve minden. Van még majdnem három hetünk, együtt.

– Amikor Paul apja megérkezett, mi azonnal rájöttünk – sutyorogja később Lara a fülembe. – Heni kapcsolt először. Hogy Ákos mennyire... mennyire olyan, mint anyuék. És a tegnapi után nem volt nehéz összerakni a képet...

– Hogyhogy felküldtétek a szobába? – suttogok én is, nem tudom, miért.

– Megszólítottuk magyarul. Helyesebben én szólítottam meg. Azt kérdeztem, hogy... ő–e a nagyapám. És azt mondta, hogy amennyiben én vagyok Lara, akkor igen. Még az arcomat is ismerte. Mondta, hogy küldtél rólam fotókat...

Bólintok. Nem tudom, mit mondjak. Lara szólal meg ismét.

– Én szeretnék itt maradni. Nyelvet tanulni, franciát, az angolt gyakorolni, meg minden... ha Martin kijöhet...

Mit mond egy ilyen kérésre egy gonosz öregasszony? Hát ezt: – Persze, hogy kijöhet.

Almás rétes a desszert. Nagyon béna almás rétes, de díjazzuk az igyekezetet.

Aztán felmegyünk a szobába. Lara és Heni már megkapták a szomszéd szobát, úgyis üres.

Ákos kinyitja az ajtót. Szélesre tárja.

Kézen fog.

Belépünk.

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Huszti Gergely

A kéziratot gondozta: Ördög Virág

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

Az e–könyv konvertálását a Content 2 Connect Kft. készítette.

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Szerző megjegyzése

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

Kolofon

Dedikáció