Fejős Éva

MOST KEZDŐDIK

Ez a könyv Fejős Éva első megjelent regénye.

A regény első kiadása 1999-ben jelent meg

Carol N. Fire szerzői álnéven, Holtodiglan címmel

a Totem Kiadónál.

Erawan Könyvkiadó

2013

www.erawan.hu

Facebook oldalunk:

ErawanKonyvkiado

Copyright © Fejős Éva

Erawan Könyvkiadó

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Békési Csilla, 2013

Borítóterv, tördelés: Cantinart Kft.

A kéziratot gondozta: Rátz Mária

ISBN: 978-963-08-6458-9

További információ: www.fejoseva.com

Facebook: facebook/fejoseva1

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Ajánlom ezt a regényt minden olvasómnak, különös tekintettel azokra, akik biztattak, bátorítottak az elmúlt hónapokban.

A Most kezdődik a legelső megjelent regényem (Holtodiglan címet adtam az első kiadásnak), de félig viccesen elmondhatom, hogy az első kiadásban megjelent példányok nagy részét (1999-ben) a családtagjaim vásárolták meg, így remélem, hogy sokatoknak lesz újdonság és nyújt majd kikapcsolódást ez az olvasmány. A regénynek az a különlegessége, hogy tulajdonképpen az egész történetet megálmodtam, és ébredés után annyira jót nevettem az álmomon, hogy elkezdtem papírra vetni... bevallom, néha annyira beleéltem magam a történetbe, hogy a krimiszál írásakor meg-megborzongtam a félelemtől, de persze drukkoltam a főhőseimnek. Így született meg Anisette és Axel története. (Sem előtte, sem utána nem fordult elő, hogy valamelyik regényem történetét vagy akár csak egyetlen fordulatát is előre megálmodtam volna.) Amikor kész lettem vele, a fiókba tettem, sok-sok másik elkészült vagy félkész regénykézirat mellé. Végül mégis elmentem egy kiadóhoz, és sokak tanácsára – ami, ma már tudom, végül is nem volt lényeges – angol szerzői álnévvel jelent meg a regény. Nemrégiben a kezembe akadt, és még ma is szórakoztam rajta. Meglepő volt és jólesett találkozni az egykori szerzővel, egykori önmagammal, és bár azóta sok minden változott, mégis jó érzés, hogy tudom: akkoriban is ugyanolyan önfeledten írtam a regényeket, mint ma, és az sem zavart, hogy a kéziratok a nyomda helyett valószínűleg a fiókomba kerülnek... Anyu számítógépén a napokban is örömmel fedeztem fel néhány régi írásomat, amelyekről már-már el is feledkeztem.

Most elhoztam Nektek új „csomagolásban” ezt a regényt, mert számomra mérföldkőnek számít, hiszen a Most kezdődik (Holtodiglan) egy korszak kezdete: valami ezzel indult el az életemben, és valami talán ezzel is zárul le – ez az a regényem, amelyet hídnak érzékelek a múlt és a jövő között.

Jó szórakozást kívánok hozzá!

Köszönöm az elmúlt időszakban kapott sok-sok támogatást a szerelmemnek, aki nélkül biztosan nem nevettem volna akkor (is), amikor éppen a gödör alján voltam. Köszönöm a barátaimnak, főképpen Balázsnak és Katának, hogy segítettek mindvégig megőriznem a hitemet. Köszönöm anyunak, hogy támogatott, biztatott, és hogy a rendelkezésemre bocsátott egy példányt a régi Holtodiglan-kiadásból. Köszönöm másik Kati barátnőmnek a sok támogatást, a tanácsokat és azt, hogy számomra váratlanul magával vitt egy másik földrészre – pont akkor, amikor a legnagyobb szükségem volt a kikapcsolódásra. Köszönöm Gyöngyinek, hogy annak idején izgatottan várta a regény készülőben lévő fejezeteit. Hálás vagyok Kiságinak, mert rám szánta egy szombatját, és késő éjszakáig, zokszó nélkül segített az eredeti, régi kéziratomat összevetni az 1999-ben megjelent szöveggel. Köszönöm a facebookos csapatomnak és olvasóimnak, hogy sosem hagytak magamra, és hogy várták-várják az újabb regényeimet.

A regény szereplői kitalált személyek, a történet a fantáziámban született. A helyszínek szintén csak a képzeletemben léteznek (de szívesen végiglátogatnám őket).

PROLÓGUS

A férfi kijött az edzőterméből, és beállt a zuhany alá. Szemben a hatalmas tükörben jól látta formás, kidolgozott, régi forradásokkal tarkított testét – hosszasan gyönyörködött magában, majd szárazra törölközött és vörös fürdőköntösébe bújt.

A Ribanc – akiről szinte már el is feledkezett – a nappaliban, az öblös bársonyfotelok egyikében kuporgott, és a tévét bámulta. Látszólag. A férfi tudta, hogy mostani állapotában a Ribanc talán fel sem fogja, amit lát.

– Ne kínozz, adj egy kis anyagot, különben elpatkolok – remegett a nő. Révült szeme óriásinak tűnt beesett arcában. Bőre fakó volt, szinte átlátszó, ajka világos, zöld szeme alatt mély, sötétlila árok húzódott. Sovány volt, soványabb, mint amikor a férfi megismerte. Nyakán gyűrődött, ráncolódott a vékony bőr, váll-és kulcscsontja úgy meredt kifelé, mint a nagyon öreg, beteg embereké. Pedig a Ribanc nem volt öreg; néhány évvel korábban csodálatos, vonzó, szemét nő volt, aki apró kis rohadtságokat művelt a pasikkal. A férfi tudta ezt, és meg is vetette érte. Legszívesebben megszabadult volna tőle, de nem tehette. Megígérte valakinek, hogy gondja lesz a Ribancra – nem másíthatta meg a szavát.

– Na mi lesz… Add már az anyagot, te szemét!

A televízió képernyőjén ekkor megjelent egy fiatal férfi, mellette egy csodálatos, szőke hajú, hat év körüli, kicsi gyerek.

A férfit elöntötte a veríték. Juliet – gondolta. Ó, istenem, ez Juliet… Nem, nem lehet Juliet, figyelmeztette magát, hiszen ő nincs már.

Nem, az nem fordulhat elő, hogy téved – a kislány kiköpött mása volt Julietnek. A férfi felhangosította a készüléket.

– Ó… ó… – nyöszörgött a Ribanc. – Ismerem… ismerem őt…

– Ez Juliet… – hörögte a férfi.

– Ezt a pasit ismerem… – motyogta a Ribanc, és sírva fakadt.

Juliet eltűnt a képernyőről, és a férfi feleszmélt.

– Azt mondod, ismered? – rázta meg a Ribanc vállát.

– Igen… Adj egy lökést… adj egy lökést, te rohadék! – nyüszített. A férfi kiment a konyhába, kivett a fiókból egy kanalat, az asztalon meghajlította, vizet csöppentett bele és a gáztűzhely égője fölé tartotta. Amikor a víz forrni kezdett, beletette a heroint, néhány csepp citromlevet, majd az egészet felszívta egy tiszta fecskendőbe.

Visszament a Ribanchoz, elszorította annak vékony, reszkető karját, megvárta, amíg kidudorodnak a kékeslila erek a hófehér bőrből, aztán beinjekciózta a vénába a fecskendő tartalmát. Várt egy kicsit, amíg elmúlt a nő remegése, majd odaült mellé.

– Ismered? Honnan ismered?

– Kit…? – bámult rá a Ribanc.

– A férfit a tévéből, azt a szőke hajút…

– Ismerem! – ordította. – Ő meg az a rohadék haverja tette tönkre az életemet… – suttogott, majd belehanyatlott a fotelba, és lehunyta a szemét.

A férfi tudta, most többet nem szedhet ki belőle.

De azt is tudta, hogy Julietet vissza kell kapnia. Minél előbb, hogy végre vele legyen. Már nagyon hiányzott neki az édes, kicsi Juliet – szinte érezte finom bőrének illatát, kicsi, meleg tenyerének érintését… izgalom járta át a testét.

Igen, döntötte el, Julietnek mellette a helye. Az apja mellett.

ANISETTE

Halkan nyílik az ablak. Fejemre húzom a takarót, de a harmincfokos hőségtől hamarosan szaunában érzem magam. Nincs kedvem kibújni a pokróc alól, így csak találgatok, ki lehet a hajnali látogatóm, és közben dühöngök, amiért az összes családtagomat elláttam kulccsal a lakáshoz.

Talán a nagyi az forró kakaóval és a szokásos rémtörténetével, hogy miként csalta meg őt a nagypapa negyven évvel ezelőtt? Felnyögök; jaj, ne… szegény nagyfater már százezerszer megbánhatta a félrelépését, én pedig szép lassan kívülről megtanulom a „hűtlen gazember” félrelépésének összes, a nagyi által elmesélt változatát.

Vagy az a „piszok alak” jött az újsággal, valamint a szokásos horrorral, hogy az előző napi ebédben – nagyanyám műve – hány hajszálat, hangyát, netán legyet vélt felfedezni?!

Mivel a szüleim éppen Európában nyaralnak, arra tippelek, hogy Frederick az – akitől persze elfelejtettem visszakérni a kulcsot, amikor azt mondtam neki, hogy látni sem akarom többé.

Cigaretta-és kávéillatot érzek. Mivel a családtagjaim nem dohányoznak, erre már csak kibújok az ágyból, hátha a férfi lépett elő visszatérő álmomból, akinek az arcára soha nem emlékszem, csak a karjára és a kezére.

– Bryan! – bár lelkesen próbálom üdvözölni unokatesómat, a szemüveges langalétát, csak valami hörgésszerű hangot produkálok.

– Kellemes, kiélt hangod van – nyugtázza Bryan vigyorogva, hogy fölébredtem. – Egész éjjel ordítoztál, vagy mi?

– Hazajöttél? – teszem fel a bölcs kérdést, és egy csöppet összehúzom a szemöldökömet, nem azért, hogy fokozzam a hatást, hanem mert rossz dolog a rövidlátás, különösen így kora reggel.

– Nem – válaszolja Bryan frappánsan, majd újabb cigarettára gyújt; olyan, mint egy füstgenerátor: több füstöt képes kibocsátani, mint amennyit beszív. Csak áll és néz, sejtelmes mosolyt hív az ajkára, amit általában csak az aktuális barátnője érdeklődésének felcsigázására használ.

Ha nem, nem, rántom meg a vállam; akkor biztosan vizionálok – és visszabújok a takaró alá. Nagyot zökken az ágy, ahogy Bryan ledobja magát; elmosolyodom, majd elkap a röhögés, felülök újból, és látom, hogy ő is rendíthetetlenül vigyorog.

– Honnan jön ez a jó kávéillat? – kérdezem, pont azzal a hangsúllyal, ahogy barátnőm, Pat szokta volt feltenni a nagy kérdést bébijének: ki anyuci legszebb kisbabája?

Bryan nem figyel fel a hangsúlyra. Szomorkás az arca:

– Innál…? Akkor főzök még egyet.

– Jó ég, te lehajtottál négy adag kávét?

– Főzök másikat…

– Nem látod valahol a kontaktlencsémet?

– Még mindig a salátalébe szoktad áztatni?

– Nem, a múltkor véletlenül sebbenzint öntöttem rá. Képzelheted! A kontaktlencselaborban már előre köszönnek – nagy szó ez ám errefelé! –, mert átlag kéthetente leúszik a lencsém a lefolyóba, vagy megeszi a kutya…

– Apropó, kutya! Hol van az a magas intellektusú állat?

Megsértődöm, komolyan. Felőlem akár a szerelmeimet is bánthatja, de a kutyámat – kutyáimat – hagyja békén. Bryan utánam jön a fürdőszobába, bocsánatkérőn a vállamra teszi a kezét, majd töprengve figyeli a bojler helyén tátongó lyukat.

– Tisztára olyan ez a fürdőszoba, mintha földrengés pusztított volna!

Látom, hogy unokaöcsém bővebb magyarázatra vár:

– Elromlott a bojler, megkértem aput, hogy nézze meg. Ő megjavította, de szólt, hogy azért legyek óvatos, mert van még egy kis probléma… Amikor felrobbant, épp nem voltam itthon. Majd megszereli, ha hazajönnek a nyaralásból.

– Neee! – kel ki magából Bryan. – Nincs életbiztosításom!

– Na és? – álmélkodom. – Majd nem jársz erre akkortájt, ha már ilyen ijedős vagy.

Bryan az ajkába harap, orrnyergére tolja a szemüvegét, beletúr rövid, göndör hajába, és nagy levegőt vesz:

– Erre kell hogy járjak. Merthogy nálad töltöm a nyári szünidőt.

– De jó lesz – nyögöm és megpróbálok mosolyogni. Nem arról van szó, hogy nem szeretem Bryant, de egész nyáron át… Befüstöli a lakást, megissza a kávémat, felhordja a csajait – hová megyek akkor én, ha valakivel őrült szerelembe esem?

Most nem vagyok szerelmes. Legalábbis azt hiszem. Ettől a gondolattól rettentően sajnálni kezdem magam, de Bryan nem hagyja, hogy bőgjek. Biztatóan rám mosolyog: – Nyugi, nem foglak zavarni. Hoztam a számítógépet is meg egy csomó programot. Van egy marha jó városépítő programom, igen kreatív, nem érdekel? – fáradtan intek, hogy nem. Egészen meghülyült, mióta nem láttam, gondolom, és felhívom a figyelmét a kávéfőzőre, ami hamarosan robban.

A nappaliban kávézunk, Bryan rászáll a tévé távkapcsolójára és összevissza nyomkodja. Egy könnyűzenei csatornánál megállapodik; valaki épp nyűvi a szólógitárt, nem látni mást, csak a hangszert és a gitáros kezét. Egyszer csak egy másik kéz nyúl a gitárért – de micsoda kéz! A férfi keze az álmomból… Papírt, szénceruzát ragadok, és gyorsan megpróbálom leskiccelni. Bryan persze átkapcsol az egyik sportadóra. Mire visszatér a könnyűzenei csatornára, már rap csordogál a televízióból.

– Kérdezted, mi van a kutyával – fordulok vendégemhez.

– Mi van vele? – kérdez vissza unottan.

– Ketten vannak és nyaralnak. Ne nézz már ilyen értelmesen, Pat elvitte őket a telekre, mert félt volna ott lenni kettesben a gyerekkel.

– Két kutya? – emésztgeti az információt Bryan. – Remélem, így már nem fél a kertben aludni a lengyel.

– Légy szíves, ne lengyelezd. Hívd a rendes nevén. Neked is van tisztességes neved, neki is.

– Szerinted a Grzegorz tisztességes kutyanév? – háborodik fel. – Remélem, a másikat Scsangnak hívják.

Közben megerősítek egy-egy vonalat a rajzon, de nem az igazi. Hasonlít, de nem olyan, mint az eredeti: az a férfias, biztonságot sugárzó, de mégis kicsit kecses, rendkívül erotikus kézfej, hosszú – de nem túl hosszú – ujjakkal.

– Mi van, manikűr-szaklapba dolgozol? – hajol közelebb Bryan a képhez.

– Ja – rajzolok tovább. – És hogy jutottál arra az elhatározásra, hogy a szüleidtől, egyetemtől, barátoktól távol vakációzz?

– Hű… – képed el a srác – micsoda gyönyörű, nyitott kérdés. Újabban vonz az újságírói pálya? – Szénnel kicsit kipingálom az arcát, mire belekezd: – Emlékszel még Tracy-Lee-re? Tudod, már karácsonykor is láttad; az a kis helyes, vörösesbarna lány. – Bólintok. – Na, az van, hogy valószínűleg terhes. És el kéne vennem nőmül.

– Nődül?

– Pontosan – néz rám szomorkásan. – Így hát elhatároztam, hogy szabadságolom magam két hónapra, és azalatt nem fogok gondolkodni.

– Nem lesz nehéz – szólok közbe automatikusan. – De mit csinál addig Tracy-Lee, amíg te előadod a nagy nem gondolkodót?

– Talán ő is kikapcsolja magát egy kicsit.

– A bébi meg szépen nő, növöget, és talán ő lesz az egyetlen, aki gondolkodik is, mégpedig azon, hogy mihez fog kezdeni a két kikapcsolt agyú szülőjével. Ettől valószínűleg szomorúan jön majd a világra.

– Nem vágyom most a felvilágosítós dumára…

– Kérlek – vonok vállat. – Ugorj át nagyanyádékhoz, üdvözöld őket, aztán faggasd ki a nagyit, hátha a forró fürdőn kívül ismer még valami népi módszert. Ha nem, orvoshoz kéne fordulni. Legalábbis neked. Az agyaddal, úgy értem.

Rám néz, alaposan végigmér fémkeretes szemüvege mögül, majd felsóhajt:

– Szörnyen nézel ki. Sápadt vagy, nincs frizurád… tavaly ilyenkor már barnára süttetted magad, ha nem is a kertben, de abban a napozószalonban. Emlékszem még szörnyű tinédzseréveidre, amikor egy halom pénzt kerestél mint fotómodell…

– És?! – Az nem lehet, hogy ne érezze ki a hangomból a fenyegetést.

– Még van néhány olyan fotód is, amin meglepően normális, sőt dögös csajnak nézel ki: szőke a hajad, meg minden… Aztán húszévesen lehúztad a redőnyt magad mögött – azóta se fodrász, se smink, csak az irkafirkák. Egyébként mi van Frederickkel? – érdeklődik, hogy javítson a helyzetén, nem tudván, hogy ezzel csak ront rajta. Válasz helyett elvonulok az öltözőasztalomhoz, hogy jobban szemügyre vegyem a Bryan által megkritizált külsőmet, és nem hiszek a szememnek: az asztalt egy számítógép foglalja el, mellette a széken egy nyomtató. A monitorra ragasztott matricán unokatesóm nehezen olvasható írása: Mielőtt használod, ellenőrizd a vírusokat! Használja a fene, gondolom, de azért tollat ragadok és lerajzolom Bryan bárányhimlős portréját, és a képet a flopik közé hajítom.

Mivel igazat adok a srácnak a kinézetemmel kapcsolatosan, gyorsan bejelentkezem a fodrászhoz, a „turbódízelbe”, majd edzőcuccot húzok és elindulok a konditerembe, ahol már hónapok óta nem láttak.

Szakad rólam a víz, hangosan csörrennek a vasak – az utolsó gyakorlatnál, a vádligépnél tartok –, nagydarab, magamutogató pacákok sétálgatnak a teremben, izmaikat düllesztgetve, önelégülten.

Miután befejezem az adagomat, rogyadozó lábbal indulok az öltöző felé. Egy húszkilós tárcsasúly gurul valahonnan a bokámhoz – majdnem leüt a lábamról –, és aki utánakapkod, nem kifejezetten izomkolosszus, és nem is szűk sztreccsgatyát visel, ezért jobban megnézem. Amikor felfedezem a csapzott külső mögött az ismert rockénekest, átlépek a tárcsán és mennék tovább. Ő azonban megérinti a vállam, mélyen a szemembe néz, világoskék szivárványhártyája szinte vakít – ez biztosan a csajozós nézése –, és bűbájosan megkérdezi:

– Nem találkoztunk már valahol?

Végigmérem – szép lassan –, majd bólintok:

– Biztosan. Évekig majomápoló voltam az állatkertben.

A fodrászüzletben áll a fülledt, meleg levegő, a légkondicionáló inkább csak zajt szolgáltat: zörög, brummog – de nem hűt. A zakatolást időnként sikerül túlordítania a rádiónak: egy pösze, raccsolós férfi épp arról beszél, hogy a mi államunkban is be kellene vezetni az abortusztilalmat, hogy a magzat és a megtermékenyített petesejt alapvető jogai biztosítva legyenek.

Dühös leszek a pöszére, egyébként is különösnek tartom, hogy rendszerint az „erősebbik nem” száll síkra abortuszügyekben a magzat jogainak védelmében – és a nők jogainak figyelmen kívül hagyásával.

Míg a hajam csendben szőkül, körbenézek az üzletben. A falon persze még mindig ott fakul egy régi fotóm; most nem siklik át rajta a szemem, hanem alaposan megvizsgálom, és meglepődöm: tulajdonképpen már nem kapok hányingert régebbi önmagamtól.

Az egész egy tavaszi napon kezdődött: kellemes, langyos eső áztatta a Leistner’s bevásárlónegyed utcáit, ahol épp matekóra helyett, esernyő nélkül sétálgattam. A hajam már egészen elázott, rásimult a fejemre, de ez egyáltalán nem zavart. Magas szárú, agyonhordott edzőcipőmmel minden tócsába beleléptem – valahogy ilyennek képzeltem el a szabadságot.

Egy gyorsbüfé előtt jó néhány kikencézett csaj gyülekezett; gondoltam, megnézem közelebbről a tumultus okát, és közben iszom egy üdítőt. Könnyedén bejutottam, mivel épp akkor tárták szélesre az üvegajtót – az összes kencés betömörült, majdnem elsodortak –, de a pultoknál nem voltak ott a kiszolgálók. Visszafordultam, hogy kimenjek, de az ajtót már becsukták, és valaki engem is lenyomott egy székre.

Alaposabban körülnéztem: a jól öltözött – kábé velem egyidős – lányokkal olyan mamafélék is megjelentek, csak sokkal több festék volt az arcukra mázolva, mint leánykáikéra. A terem közepén két öltönyös férfi és két csinos, középkorú nő beszélgetett. Végül az egyik öltönyös csendet kért és megköszönte, hogy megjelentünk. A négy ember elkezdett sétálgatni a teremben, mindegyikünket megbámultak, majd az egyik férfi megkérdezte tőlem, hogy hívnak.

– Anisette – feleltem.

– Remek, nagyon jó! – lelkesedett. – Igazi művésznév.

Nem telt túl sok időbe, mire felfogtam, hogy kiválasztottak fotómodellnek – farmerban, pulóverben, kopott edzőcipőben és ázott, csapzott hajjal. Én lettem a Jövő Reménysége, a Holnap Arca – mondták az öltönyösök –, és mialatt hallgattam őket, azon tűnődtem, hogy adjam be ezt anyuéknak anélkül, hogy röhögőgörcsöt kapnának.

Boldogan lépek be a lakásba. Azaz csak lépnék, mert az ajtót kitámasztották. Nagy nehezen mégis bejutok. Grzegorz, a dobermann boldogan ugrik a nyakamba, örömében szuszog, szörcsög, mint egy malac. Boiko, a másik négylábú – aki általában elsőként odatolong a lábamhoz – meg-megcsóválja a farkát, de egy pillanatra sem köpné ki a szájából Bryan karját. Unokaöcsém szemrehányóan néz rám; tekintete, akár a napokon át űzött vadé.

– Nem mondtad, hogy vadállattartási engedélyed is van… Jövök haza gyanútlanul, ez a dög meg előkerül a semmiből, nekilök az ajtónak, a hülye lengyel meg teli pofával röhög.

– Ne lengyelezd. Neked is van tisztességes neved…

– …tudom, neki is – vág közbe Bryan. – Leszednéd rólam ezt a dögöt?

Boiko elismerést várva rohan felém a hívó szóra – mi mást tehetnék, megdicsérem, nehogy elveszítse a maradék kis önbizalmát –, Bryan a karját dörzsölgeti és egyfolytában füstölög.

– Ez nem is kutya, ez víziló. Nagy, rohadt dög, majdnem megzabált. Egyáltalán, hogy jöttek ezek haza? Egyedül?

– Mivel én ebben a pillanatban értem haza, ezt neked jobban kéne tudnod.

A srác enyhén hisztérikus hangon felvilágosít, hogy az egész állatkert itthon volt, amikor megjött a nagyszülőktől, de többet ő sem tud, mivel azóta az ajtó előtt tartotta fogva a két kutya, és még csak rágyújtani sem tudott. Ezt pótolandó, egyszerre két cigit gyújt meg és megpróbál magabiztosan bevonulni a konyhába, hogy főzzön magának egy lavór kávét a nagy ijedtségre.

A harmadik csésze után megnyugszik, és elismerően néz rám.

– Ez a frizura határozottan jó, a színe meg egyenesen szuper. Te… – kezd bele – ezt az oroszt honnan szerezted?

– Ne oroszozd. Van neki…

– …tisztességes neve. Tudom. Borisz.

– Boiko. Tanuld meg, mert nagyon érzékeny. Boiko kivert kutya, valószínűleg szibériai husky és német juhász keveréke. Négy napig hevert étlen-szomjan az utcán, éjszakánként egyre panaszosabban, elkeseredetten ugatott. Eleinte azt hittem, hogy eltévedt, de Grzegorz rájött, hogy valami szemét ember kidobhatta.

– Grzegorz!? – hitetlenkedik Bryan. – Az ő intellektusával… és beleszuszogta a füledbe, hogy az ottan egy szerencsétlen, kivert kutya, mire te kimentél érte és megkérted, ha meleg otthonra vágyik, fáradjon veled…

– Csak gúnyolódj… Grzegorz mostanában minden idegen kutyának nekimegy, de Boikót nem bántotta, csak leült mellé és nagyon szomorú volt – Bryan óóó-zását meg sem hallom. – Én meg előkaptam egy kis kolbászt, és három óra alatt meg is szelídített – engem a kutya. Szóval, besomfordált a kertbe, és ott töltötte az éjszakát. A többi pedig jött magától.

Közben felfedezem a dolgozóasztalomon Pat levelét:

„Szia, a kutyákat meghoztam, a gyerek mumpszos, Peter üzleti útra ment valahová Ausztráliába, úgyhogy színültig tele a kis csizmám. Hívj fel, vagy gyere át (ha volt már mumpszod).”

Később Bryan a szememre hányja, hogy a hűtőben csak kutyakaja van, és ő milyen nagyon éhes. Kénytelen vagyok felvilágosítani, hogy tévedésben van: nem én hoztam őt világra, tehát nem is vagyok köteles felnevelni. Végül megesik rajta a szívem és csinálok két melegszendvicset – Bryan repetát kér, de még a gondolatát is visszautasítom.

A kutyákat kiküldöm egy kicsit levegőzni, készítek magamnak egy gyógyteát, majd leülök rajzolni.

– Anisette! – szól az öcskös.

– Hm…

– Nem akarsz várost építeni?

– Nem akarok – felelem, mert tényleg semmi kedvem a hülye számítógépes játékokhoz, ez a városépítés pedig kifejezetten rosszul hangzik.

…Aztán majdnem harminc órán keresztül ülünk a computer előtt; felépítjük Los Angelest, Kairót és még néhány világvárost, majd a végkimerüléstől beesünk az ágyba.

AXEL

Fájdalmasan kezdődött a nap. Ha az ember összeszed valami nemi nyavalyát, az sohasem kellemes. Bár Axel baja múlófélben volt, azért az előző napi koncerten viselt szűk bőrgatya nem igazán kedvezett a gyógyulásának.

A teljes ébredéshez szüksége volt legalább ötvenoldalnyi olvasnivalóra, egy kiadós reggelire és a tévé valamelyik hírcsatornájára; ezek közül csak a reggeli körül akadt kis probléma – ám az elég nagy. A mélyhűtő tele volt jégkockával (whiskybe való), a kenyértartó két-háromhetes kiflikkel, az egyik tojásból már megint kikelt egy kiscsirke, ami vagy halva született, vagy csak később hunyt el, a polcról való zuhanás közben – vagy után. Axel végül főzött magának egy teát, csepegtetett bele némi rumot – csakis az íze kedvéért –, felváltva figyelte az STV-n a karabahi helyzetről, valamint a TVN-en a modern kannibálok étkezési szokásairól szóló tudósítást, és megpróbált elfeledkezni övön aluli fájdalmairól.

Miután sem a kannibálok, sem a karabahi helyzet nem vonta el a figyelmét kínjairól, úgy döntött, hogy mielőtt bemenne a stúdióba, újból megnézeti magát a bőrgyógyászaton.

A kórházban, a folyosón várakozva úgy érezte, mindenki őt figyeli, és már majdnem megfutamodott, amikor a doktornő behívta. A rendelőben három-négy fiatal asszisztensnő szemmel láthatóan derűsen figyelte, hogyan próbálja elmagyarázni a híres Axel di Sun az orvosnak, hogy még mindig nem panaszmentes. A doktornő egy idő után megunta a rejtvényfejtést:

– Szóval még mindig fáj és viszket, ugye?

– Nem, hát azért nem annyira – hebegett Axel.

– Na, lássuk! – szólt rá az orvos ellentmondást nem tűrő hangon, majd belenyomott Axel hátsó felébe egy injekciót, valamint felírt neki egy sprayt.

Ekkor az egyik asszisztens közelebb lépett:

– Kaphatnék egy autogramot? – A doktornő hátat fordított, de Axel biztos volt benne, csak azért, hogy ne lássák, ahogy kuncog. Hogy zavarát leplezze, rávigyorgott a lányra:

– Előbb azért felhúzom a gatyámat, oké?

A lány bólintott, majd kotorászni kezdett a doktornő íróasztalán, mondván, hogy addig ő keres valami vastagabb cerkát.

A többi asszisztensből pofátlanul kitört a röhögés, Axel pedig elhatározta, hogy ezentúl messzire kerüli a klinikát.

A stúdió felé menet Axel megpróbálta „beénekelni” magát. Kifejezetten örült neki, hogy ez lesz az utolsó dal az új lemezükről, ami feléneklésre vár. A másfél hónap, amit a Zafír együttes a stúdióban töltött, már túl soknak tűnt: az elején még akadtak briliáns ötletek, jókat mókáztak, viccelődtek egymással, minden rendben ment, de a vége felé mindannyian elfáradtak, ingerültebbek lettek, ráadásul a hangmérnök megbetegedett, és az új emberrel Axelék nem tudtak igazán kijönni. Szerencsére a menedzserük, Neil Farrington elég jól kézben tartotta a dolgokat, és amikor látta, hogy a fiúk kezdenek belefáradni a stúdiózenélésbe, megszervezte, hogy a Zafír jótékonysági koncertet adjon, amit aztán több tévéállomás is élőben közvetített.

Axel maga sem gondolta volna, hogy ennyire vágyik a színpad után. Az előző esti koncert felért egy hatalmas adag energiainjekcióval, újra szárnyalni kezdett tőle, és az utolsó ráadás után, az öltözőben közölte a fiúkkal és Neillel, hogy másnap felénekli az utolsó dalt, hogy minél hamarabb elkészülhessen a Zafír új albuma. Neil és Ronny, a szólógitáros hangot adott nemtetszésének: szerintük azért két-három napig várni kellene, amíg Axel kipiheni magát és a hangja teljesen kitisztul a két és fél órás koncert után – de Axel tudta, amit ők nem: a Higgy nekem!-et, a lemez címadó dalát esze ágában sem volt fényes üveghangon elénekelni; fáradt, rekedt hangszínt képzelt el hozzá.

Épp ezen meditált, amikor erős lökést érzett és csattanást hallott: egy nő már megint nekiment hátulról a kocsijának.

– Ez szép munka volt… – mondta a nőnek, miután látta, hogy egyik kocsinak sem történt különösebb baja.

– Hű, el sem hiszem, hogy ekkora szerencsém van! – lelkendezett a nő, és közben egy papírlapot tépdesett fecnikre. – Erre azt írja, hogy Trudinak; erre Nancynek, erre pedig a lányomnak; Dianának kérek autogramot… Azt is írja ide, hogy sok szeretettel, jó? Maga istenien néz ki élőben! – dőlt belőle a szó, Axel pedig megadóan firkált a papírokra. A nő még elmondta a véleményét az előző lemezükről, a videoklipjeikben szereplő lányok erkölcseiről, Ronny szép szeméről és Mick Jagger szájáról, akinek végül forró csókjait küldte. (Ez utóbbit Axel nem igazán tudta a helyére tenni, de engedelmesen megígérte, hogy átadja az üzenetet.)

A stúdióban a megszokott kép fogadta: Ronny természetgyógyász módszerrel – kézrátétellel – próbálta detoxikálni a fiatal, nagyon tehetséges basszusgitárost, Michaelt; Nick, a dobos a zenei rendező tinédzserkorú feleségének tenyeréből jósolt hosszú életet és egy új, felkavaró, mindent elsöprő szerelmet. Nick ezzel mindig megpróbálkozott a csajoknál; Roberto, a billentyűs önfeledten (és elég hamisan) fütyörészett, miközben szokásos zacskós levesét főzte a magával hozott százéves villanyrezsón. Neil pedig halkan imádkozott, hogy ennél nehezebben kezelhető bandával soha ne legyen dolga.

– Marad egy kis leves nekem is?

– Vu-hu-dunt ju egri-hi… bébi ju end mi-hi… mi van? – nézett hátra a válla fölött Axelre. – Megőrülök; di Sun, csak nem rákaptál a levesemre? Már a múltkor is volt képed elenni előlem.

– Egy tányérral. Éppen két hónapja – mentegetőzött az énekes, de Roberto már nemigen figyelt rá; úgy döntött, hogy egy Dire Straits-dalhoz szerez új vokálszólamot. Neil végszóra érkezett:

– Ax, ne baszogasd már te is. Menstruál, tudod? – mutatott Robertóra. Ronny épp mesterséges lélegeztetéssel kísérletezett Michaelnél, de feladta:

– Most mi a francot csináljak vele? A koncert után elkezdett inni, és azóta egyfolytában részeg. Hajnalban beállított hozzánk – Jenny marhára örült, képzelhetitek –, lefektettük a vendégszobában, ahol rácuppant egy üveg whiskyre, amit aztán altatóként elszopogatott.

Hosszas tanácskozás után – amelyben egyedül Nick nem vett részt, mert még mindig jósolgatott az ifjú hölgynek; most éppen néhány szörnyű évet látott, amikor is a lány kénytelen lesz szex nélkül élni – úgy döntöttek, hogy a hánytatás nem jó módszer, viszont egy aszpirin, egy kis tej vagy egy pohár sör magához téríthetné az ájult basszusgitárost. Mivel nem tudtak választani a három lehetőség közül, mindhármat kipróbálták (egyszerre). Látványos eredmény született: Michael felült és telehányta a szemetest.

Axel becsukta maga után a stúdió ajtaját, felvette a fejhallgatót, visszaintett Ronnynak, aki felfelé tartott hüvelykujjával biztatta őt; majd fáradt, rekedt hangon felénekelte az első két sort: „Szívom a cigiket, iszom a whiskyket… pokoli félelem béklyózza lelkemet”…

– Első sor egyelőre marad; onnan kötünk, hogy pokoli… – hallotta Ronny nyugodt, mély hangját.

Ronnyval gimnazistaként találkoztak: egy focimeccsen Axel olyan szerencsétlenül szerelte a magas, szőke fiút, hogy az két hetet töltött kórházban ínszalagszakadással. Axel rohadtul érezte magát, és mindennap meglátogatta a szőke centert a klinikán, könyveket, újságokat vitt neki.

Axel akkoriban kezdett magára találni, édesanyja, nagyszülei korai elvesztését nehezen heverte ki, és azt sem volt könnyű megszoknia, hogy apja állandóan az „igazit” kereste – de sosem találta. Végül néhány év után Vicky költözött hozzájuk az anyja helyére, és a kamaszodó Axelnek sikerült a csinos, barna nőt megkedvelnie, bár eleinte lázadozott az érzés ellen. Vicky a „mamája” lett; és a kistesó is úton volt. Vicky és Ax kapcsolata két év alatt nagyon erős barátsággá szilárdult; a fiú bármilyen problémájával nyugodtan fordulhatott a nála hat-hét évvel idősebb lányhoz. Axel apja fellélegzett, hogy problémás fia végre kiegyensúlyozottá, vidámmá vált és okos barátra talált fiatal pótmamájában.

– Vic, ma felrúgtam egy srácot a focipályán – fordult akkor is hozzá Axel. Vicky, aki egy fotelban ült, kezét óriásira nőtt hasán nyugtatva, kíváncsian nézett a fiúra:

– És bocsánatot kértél tőle?

– Nem tudtam.

– Ne-em?

– Nem, mert elájult, utána meg elvitték a mentők.

– Jó ég, Axel… – Vicky felállt, odalépett a fiúhoz és megsimogatta a fejét. – Tudod, melyik kórházba vitték?

– Nem.

Vicky addig telefonálgatott, amíg meg nem szerezte a srác nevét és a kórház címét, aztán a cédulát odaadta mostohafiának.

– Elkísérjelek? – ajánlkozott.

– Ugyan, mami… Még azt hiszik, hogy tőlem vagy terhes… – ugratta a fiú, megsimogatta a nő domború hasát, majd elindult, hogy meglátogassa Ronny Winklert a kórházban.

Ronny rátenyerelt a keverőpult piros gombjára és felemelte a hangját:

– Hallod…?

– Mit kéne hallanom? – rezzent össze Axel. – Ne ordítozz, mert szétmegy a fülem.

– Már fél órája azt szajkózzuk, hogy hamis az a sor, hogy „sírsz, mint egy kisgyerek”, úgyhogy onnan kötünk. Nem látod, mikor gyullad ki a piros lámpa?

– Nem, mert csukva van a szemem…

– És azt sokkal szelídebben kéne, hogy „hazug az életem”… Mehet?

– Mehet. – Axel nagyon fájdalmasan énekelte, hogy „sírsz, mint egy kisgyerek”; fájdalma valódi volt, mert az az öv alatti dolog viszketett, sajgott, és „gazdája” – lévén úriember – még egy jóízűt sem vakarózhatott.

Ronny Winkler egyáltalán nem volt elragadtatva Axel di Sun látogatásától; különösen, hogy „merénylője” öt szál rózsával állított be hozzá.

– Ezt nekem hoztad?

– Ööö… csak ezt kaptam… – hebegte Ax.

– Vidd a csajodnak – intett fáradtan Ronny. Axel ettől aztán teljesen zavarba jött, mert az idő szerint épp nem volt barátnője.

– Bocs, ööö… én nem akartalak felrúgni, csak tudod…

– Oké, elhiszem. Most fáradt vagyok, és kurvára fáj a lábam, azt hiszem, aludni fogok. És te?

– Én? – csodálkozott Axel. – Én nem fogok aludni. Megvárjam, míg felébredsz?

Ronny elszörnyedt: – Holnapig itt akarsz ácsorogni ezzel a csokor rózsával a kezedben?

– Nem, de olyan rohadt érzés…

– Oké – enyhült meg Ronny. – Van egy javaslatom: ne várd meg, amíg felébredek, hanem menj haza, és ha a közeljövőben erre jársz, ugorj be valami olvasnivalóval.

Attól kezdve Axel naponta meglátogatta Ronnyt, könyvekkel, magazinokkal megrakodva lépett be hozzá minden alkalommal, és a negyedik napon a gitárját is bevitte. Kiderült, hogy Ronny jobban gitározik, mint Axel, de Ax nem vesztette el önbizalmát: elment Ronnyékhoz a fiú gitárjáért, és attól kezdve két hangszeren játszották a Beatles-és a Simon and Garfunkel-dalokat.

A magnó sikítva fékezett, ahogy a hangmérnök leállította, Ronny eközben néhány észrevételét osztotta meg az énekessel:

– A refrén csak úgy oda van kenve… és itt az az általános vélemény, hogy a második sorban a „higgy nekem” nem túl határozottan, de hamiskás.

– Jó, akkor honnan megyünk?

– Várj egy kicsit – hallotta újból Ronny baritonját. – Neil épp most mutogat néhány fotót egy csajról, akit szeretne megnyerni az afrikai forgatásra.

– Megnyerni, megnyelni, megnyalni – szavalta Michael, akinek az IQ-ja nagyot zuhant az ivászat kezdete óta.

– Milyen csaj? – kíváncsiskodott Axel.

– Gyere ki és nézd meg. Én olyan óvodáskorúra tippeltem, de Neil szerint régi a fotó, azóta már felcseperedett.

– Na, ha felcseperedett – vetette közbe Michael –, akkor az azt jelenti, hogy megnőtt a segge.

Axelnek valahonnan ismerős volt a lány, de nem jutott eszébe, hol láthatta.

– Hogy hívják?

– Valami iszonyú hülye neve van – legyintett Neil. – Majd utánanézek, mert elfelejtettem. A címét viszont felírtam. Nem biztos, hogy könnyű lesz megszerezni, mert néhány éve visszavonult, állítólag valami barom miatt, aki cafatokra tépkedte a lelkét.

– Összeragasztjuk – jelentette ki határozottan Michael, de Axel más véleményen volt:

– Ha nem áll kötélnek, majd találunk mást. Különben sem vagyok elragadtatva attól, hogy pitizni kelljen egy statisztának – ezreket találnánk helyette.

– De a Zafírnak ő kell. Ő, és nem más – közölte velük Neil, és ők nem ellenkeztek, mert tudták, hogy a menedzser ösztönösen megérzi, mi emelheti még magasabbra a Zafír csillagát – ha ez egy nőn múlik, hát bánja a fene, gondolták.

Axel a hóna alá kapta a matekcuccát, felkapott egy tábla csokit, és kifele menet benyitott Vickyhez:

– Szia, elmentem a vizsga-előkészítőre.

– Szia – felelt bágyadtan a lány. Axel összeráncolta a homlokát:

– Rosszul vagy?

– Kicsit… apáddal beszéltem az előbb, azt mondta, semmi baj, siet haza…

Axel közelebb lépett Vickyhez és megérintette a bágyadtan fekvő lány arcát, majd felkiáltott:

– Lázas vagy! Mi fáj?

– Mindenem… – lehelte a lány. – De biztos gyorsan elmúlik, David is rögtön itthon lesz…

Axel ledobta a matekcuccát a földre:

– Tudod mit, ma nem megyek sehová. Kihívjuk az orvost, aztán…

– Nem hívjuk ki, mert David dühös lesz, hogy mit csináljuk a cirkuszt… neked meg el kell menned matekozni, mert meg fogsz bukni.

A srác nagyra nyitotta vakító kék szemét.

– Mi az, hogy apa dühös lesz?! Hiszen rosszul vagy!

Vicky végül meggyőzte Axelt, hogy el kell mennie az előkészítőre, majd ők Daviddel kihívják az orvost.

Amikor Axel hazaért a matekozásból, látta, hogy az apja kocsija nem áll a ház előtt. A fiú a lakásba érve nyöszörgést hallott, berohant Vickyhez és remegni kezdett a lába a látványtól: a nő arcbőre szabályszerűen szürke volt, izzadságtól nyirkos a haja, a teste, száraz, cserepes a szája.

– Apa…?!

– Nem jött – suttogta Vic.

– Gyere, elmegyünk az orvoshoz – hívta idegesen Axel.

– Nem tudok… fölállni…

A mentő gyorsan megérkezett, de addigra Vicky már elvesztette az eszméletét, és a kórházig nem is nyerte vissza. A lányt betolták egy műtőbe, Axelt pedig leültették a folyosón, hogy várjon.

A várakozás elég hosszúnak bizonyult; a fiú már lerágta az összes körmét, de Vicky felől még mindig nem kapott hírt.

Axel belekóstolt Roberto levesébe, majd elfintorodott:

– És te ezt irigyled tőlünk? Kéne hozatni néhány szendvicset, mert megöl az éhség.

– Hozok – ajánlkozott Michael, de leszavazták, mondván, hogy nem a kocsmába kell menni, hanem a gyorsbüfébe. Nick végül elvállalta a megbízást, Axel pedig aziránt érdeklődött a hangmérnöknél, hogy hány szabad sávja maradt a vokálra.

– Nem voltatok valami spórolósak, a gitárok elfoglalnak egy csomó sávot.

– Gyere, nyomjuk fel a vokált együtt – fordult Axel Ronnyhoz. – Te énekled a mélyet, én a magasat, és így három sávval megerősítjük a refrént.

Axel nem tudott sírni, amikor néhány órával később közölték vele és apjával, hogy Vicky meghalt. „Súlyos szívelégtelenség”, mondták. Hagyott maga után egy bébit, néhány csecsebecsét és fájdalmas ürességet. Axel gyűlölte őt, amiért elment, csak így, harc nélkül.

Az apja sírt, Axel le tudta volna köpni, de nem tette. Lassan, zsebre dugott kézzel elindult, céltalanul kószált a városban. Egyszer csak azt vette észre, hogy annak a kórháznak a bejáratánál áll, ahol Ronny fekszik; fölrohant hozzá, leült az ágya mellé és beszélni kezdett. Válla remegett, és nemsokára az egész testét rázta a zokogás: megint elveszített valakit, újra egy kedves ember, aki már csak az ő lelkében él tovább.

Ronny megrendülten hallgatott, majd az ágy alá nyúlt a gitárért. Finom ezüsthangon felcsendült a Let it be első akkordja, és Axel hagyta, hogy elsodorja őt a dal egy másik világba, ahol nincs fájdalom… a zene átjárta a testét, puha, langyos vattaként körbevette, bejutott a vérkeringésébe… Szinte őbenne lüktetett a fájdalmas ritmus – és ő maga volt a dallam is…

Néhány héttel később, egy kora nyári délelőtt David egy csecsemővel a karján érkezett haza. Kisvicky majdnem három kiló volt, és hatalmas kék szemmel csodálkozott a világra.

Axel az első pillanatban gyűlölte őt.

Mindannyian a technikai helyiségben ültek, és másodszor hallgatták végig a Higgy nekem! nyers, még keverésre váró változatát. Ronny lovaglóülésben terpeszkedett egy széken és mosolygott, Axel pedig fel-alá járkált a szobában mint egy ideges oroszlán. A két hatalmas hangfalból Axel fájdalmas, rekedt hangja áradt:

Szívom a cigiket, iszom a whiskyket

pokoli félelem béklyózza lelkemet

valami vadság – azt mondod: pimaszság –

tör ki belőlem (ölelj át erősen)

Kiáltod: áruló vagyok

mást sem, csak hazudni tudok

sírsz, mint egy kisgyerek – és én

szívom a cigiket, iszom a whiskyket

Őrültség, ha kérlek: higgy nekem?

Higgy nekem – ha tartani akarsz,

higgy nekem – már alig létezem,

ha hazudnék is – higgy nekem!

Szívom a cigiket, iszom a whiskyket,

izzad a tenyerem:

mi lesz, ha már nem leszel nekem?

(Sírsz, mint egy kisgyerek)

Őrültség, ha kérlek: higgy nekem?

Higgy nekem – ha tartani akarsz,

higgy nekem – már alig létezem,

ha hazudnék is – higgy nekem…

A hangmérnök meg sem várta az akusztikus gitár utolsó hangjának lecsengését, visszatekerte a szalagot és fapofával megkérdezte:

– Megyünk még egy kört, vagy keverhetünk végre?

Axel felmordult:

– Még fel kell énekelnem egy új vokált a Romlottak refrénjére, utána azt csináltok, amit akartok.

A stúdióban helyreállt a kezdeti rend: Roberto nekilátott egy újabb adag levest főzni, Nick jósolt, Michael lefeküdt aludni. Ronny halkan, nyugodtan irányította Axelt, aki az új szólamot énekelte a stúdióban.

Axel di Sun boldog és elégedett volt, amiért az utolsó dalt is felénekelte végre; úgy érezte, nincsenek gondjai – legfeljebb csak egy. Persze azon is lehetett volna segíteni, de úriember társaságban nem vakarózik. És Axel úriembernek tartotta magát.

ANISETTE

Siklom a friss havon, előttem végtelen lejtő, a távolban a fenyők kontúrját meglágyítja a rájuk rakódott hó. Lécem érces hangon avatja fel a fehérséget, hihetetlen, mennyire egyedül vagyok és mégsem bánt a magány; a szél az arcomba vág, de nem érzem. Melegem van: szemben velem ébredezik a nap, sárgán, lustán, mint egy óriási luftballon.

A lejtő végén valaki vár. Nem látom az arcát, a kezét nyújtja felém. Egyre gyorsabban közeledem hozzá, már-már meglátnám az arcát, de lehajtja a fejét. A keze férfias, intelligens kéz, érdekes, hogy mind tisztábban kirajzolódik előttem.

Már csak méterek választanak el tőle, fékezni kezdek, ő nem mozdul, talán arra vár, hogy megérintsem. Meg fogom érinteni, tudom. Kérlelni kezdem, hogy nézzen rám, de nem emeli fel a fejét. Hirtelen mozdulattal megfogom a kezét – ám csak a levegőt markolom. Az alak olyan váratlanul tűnt el, mint ahogy megjelent a lejtő alján. Teszek még egy kísérletet: végigsimogatom a levegőt, azon a helyen, ahol az előbb ő állt; ujjaim forró ragacsba nyúlnak, és valaki mintha bagolynak képzelné magát:

– Ne az arcodra kend a reggelit, hanem az arcod mögé… – a nagyi áll mosolyogva az ágyam mellett, kis üvegtálkában tartja a „reggelimet”, valami gyanús barnaságot.

– Mi ez? – kérdem elhaló hangon, és arra gondolok, milyen szívesen időztem volna még egy kicsit az álmomban, hátha most fény derült volna az arctalan szép kezű kilétére.

Nagymami leül az ágy szélére, cuppogva megigazítja a fogsorát, és közelebb nyújtja a tálkát:

– Fölolvasztottam egy kis csokoládét, összekevertem langyos tejjel és tojássárgájával. Hallottam a tévében, hogy ébredéskor nagyon alacsony az ember vércukorszintje; erre jó a csokoládé. A tojásra meg a tejre pedig szüksége van a szervezetnek… Na ne forgasd a szemed, inkább kanalazd ki. Bryan olyan szépen, engedelmesen megette az ő adagját…

Az ajtóban feltűnik egy pillanatra a szemüveges langaléta, arcán kárörvendő vigyor, a kezében egy csésze illatos kávé. Irigykedem.

Míg a ragaccsal küszködöm, nagyi mesél:

– Sherlock nagyapád egyfolytában játssza az eszét… A múltkor is, amikor a tévében valami testápoló krémet reklámozott egy félmeztelen nő, az öreg felháborodott, hogy micsoda erkölcstelenség ez… Amikor egy újságban meztelen nőt lát, csóválja a fejét, meg szidja a mai fiatalok erkölcsét. De én megmondtam neki, hogy ne játsszon nekem színházat; tudom én, hogy egyik kis nőt sem utasítaná vissza! Erre tudod, mit mondott?

Ingatom a fejem, hogy fogalmam sincs, és közben megpróbálok úgy helyezkedni az ágyban, hogy nagyi ne lássa, Boiko milyen jóízűen nyammogja az ágy mellett a reggelimet.

– Azt mondta: fütyülhetsz már nekem, nádirigó! – háborog a nagyi.

– Megmondanád, ez micsoda?! – Bryan felháborodva rohan be a szobámba, összecsippentett hüvelyk-és mutatóujját felém nyújtva. Nagyi szúnyogra tippel, de én megmondom Bryannek a pontos választ:

– Bolha.

– Bolha! – bólint Bryan. – Csak tudnám, mit keresett az ágyamban… Egész éjjel viszketett a vállam, a hátam, összevissza vakaróztam.

– Néha fürdened kellene, és akkor nem élősködnének rajtad ezek az apró állatok – tanácsolom.

– A hülye lengyelnek meg ennek az orosznak kellene fürdenie, aki éppen itt eszi a… – harapja el a mondat végét – …eszi a tányért.

Szerencsére csöngetnek, unokatesóm házigazdaként nyit ajtót (miért érzi már a harmadik nap annyira otthon magát?), az ajtóban bőrszerkóban Mr. Holmes, azaz nagyapám áll.

– Fáradjon be, Sherlock úr – humorizál Bryan. – A bukósisakot majd biztonságos helyre teszem.

– Oké, doktor Watson – nevet az öreg, majd a srác kezébe nyomja seriffcsillagos sisakját, és vidáman leül a konyhában.

– Hát te mit keresel itt? – érdeklődik nagyanyám, aki viharos sebességgel termett a konyhában, amikor meghallotta hites ura hangját. – És már megint ez a bohócmaskara…

– Te mit keresel itt, nekem azt mondtad, vásárolni mész… A ruhámat ne bántsd, nagyon kellemes viselet a motoron.

– Úgy nézel ki benne, mint aki megháborodott az aggok házában. Hát elment az eszed?

Nemsokára ismét csöngetnek. Most nagyanyám megy a bejárathoz. Úgy érzem, én már soha nem nyithatok ajtót a saját lakásomban, például azért, mert úgy osztogattam hajdan a biztonsági zárhoz való kulcsot, mint cukrosbácsi a bájait az ifjúság körében.

– Á, jöjjön be, drágám – hallom nagyanyám csacsogását az előszobából. – Az unokám biztosan nagyon fog örülni magának.

Ez utóbbiból rosszat sejtek: a gyanúm be is igazolódik, amikor Frederick képét meglátom. Próbálom nagyapámat figyelmeztetni egy soha el nem hangzott ígéretére, miszerint egyszer elvisz motorozni (jó messzire); az öreg persze nem veszi a lapot, ráadásul nagyi fennhangon közli, hogy az ember nem megy el otthonról, amikor vendégek vannak nála.

Frederick ad egy laza csókot az arcomra, ez kifejezetten frusztrál.

– Freddikém, főzök magának egy kávét – kedveskedik tovább nagyanyám. Ez már sok nekem, így az exkedvesemhez fordulok:

– Hány léggyel kéred?

– Kettővel – feleli, és aprót bólint hozzá. Szó, ami szó, nagy feladat két légy felkutatása a lakásban és rohadt nagy fáradság a leütésük. A legyeket a kávéscsésze alátétjén helyezem el, szépen, elkülönítve, hogy meg lehessen számolni azokat. Bryan szerint ez meglehetősen morbid és gusztustalan dolog tőlem, Frederick nem tesz megjegyzést, ellenben akkurátusan belehelyezi – szépen, egymás után – a rovarokat az italába, és elkezdi azt kavargatni. Bryan – leküzdve hányingerét – megkérdi tőle:

– Várod, hogy felolvadjanak?

– Persze – válaszol nyugodtan Frederick, látom rajta, hogy engem akar kiborítani ezzel a magára erőltetett flegmatikus nyugalommal.

Elhatározom, hogy nem szólok egy szót sem, sőt a lehető legközönyösebb arccal figyelem a tevékenységét.

– Ne hülyéskedj! – jön izgalomba Bryan, és megpróbálja Fredericket jobb belátásra bírni. Nagyapám valószínűleg elkönyvelhette magában, hogy az egész ismeretségi köre bolondokból áll, magához veszi bukósisakját és illendően megköszöni a vendéglátást.

– Veled megyek – jelenti be nagyi az urának.

Utánuk nézek az ablakból: nagyapó a dögös szerelésben, messzire előrenyújtott lábbal ül a járgányon, mint a fáradt, országúti motorosok, nagyi úgy kucorog mögötte, mint egy molett tyúkanyó, és az éjfekete motor lassan kiszörcsög az utcából.

Frederick közben még mindig kavargatja a kávéját. Magára hagyom az állatokkal, elvonulok, hogy normális cuccba bújjak és végre helyére kerüljön a kontaktlencsém is. Bryan eközben mint az őrült, nyomkodja a tévé távkapcsolóját a nappaliban.

– Jövő héten Szingapúrba utazom – értesít Frederick, amikor visszatérek a konyhába. – Gondoltam, eljöhetnél velem, jókat csavarognánk… – Elég rondán nézhetek, mert hozzáteszi: – …persze csak mint két barát…

– Nem tudok a barátod lenni – mondom neki. – Kiégtél belőlem, az összes örömmel és fájdalommal együtt, amit valaha is okoztál. Megittad a kávét?

– Aha… – feleli nem túl határozottan.

– Akkor egészségedre és örültem, hogy láttalak – próbálok udvariasan elbúcsúzni.

– Szóval azt akarod, hogy menjek el. – Úgy vág az esze, mint a borotva.

– Pontosan.

– Hát jó. – Fenyegetést érzek a hangjából, de aztán látom, hogy szedelőzködik. Elszorul a szívem, mert gyűlölöm a búcsúzást, még a filmekben is.

– Légy boldog nélkülem – mondja kissé színpadiasan, megcsókol és elindul az ajtó felé. A kutyákhoz fordul: – Azt hiszem, mi már nem találkozunk. Szia, Bryan, sok sikert az egyetemen! – üvölt unokatesómnak, aki csodálkozva dugja ki a fejét a nappaliból:

– Hová mész?

– El. Remélem, még találkozunk – majd utoljára átölel, és elindul, vissza sem néz.

Aztán – marad, mert útközben meggondolja magát. Már nem tudom, melyikünk nem normális.

Három éve kezdődött.

El akartam menni a városból, magam mögött szerettem volna hagyni egy időre az ismerősöket, valami újra vágytam: tán a tenger zúgására, a selymes, hófehér homokra, tán egy hegyi patak csobogására, az erdei szellő hűs érintésére – nem is tudtam igazán. Szüleim megértően viselkedtek, pedig nem ismerték a történetet teljes egészében – valahogy nekik sem tudtam mindent elmondani.

Kora délután indultam, csak néhány holmit csomagoltam, leeresztettem a kocsi ablakait, a magnóba betettem egy Dire Straits-kazettát, és gyönyörködtem a tájban. Bár sokszor jártam azon az úton, soha nem figyeltem a tájat, így megdobogtatta a szívem egy hullámzó búzamező vagy egy kéklő, sima tó látványa. Hosszú idő óta először éreztem igazán szabadnak magam: a szél összekuszálta a hajam (és senki nem aggódott, hogyan fogok így mutatni a fotókon, ha letöredezik a hajszálaim vége), a zene csak nekem szólt, és az autó arra ment, amerre én irányítottam. Egészen éjfélig.

Akkor aztán a motor köhögött egyet-kettőt, kivillant néhány piros jelzőlámpa a műszerfalon, az egyik valószínűleg azt mutatta, hogy felforrt a hűtővíz.

Ott álltam a vaksötét éjszakában, egyetlen kapaszkodóm a széles aszfaltcsík volt, körös-körül préri, sehol egy motel, egy benzinkút vagy egy büfé – szervizről már nem is beszélve. Bágyadt és barátságos volt az éjjel, egészen addig, míg meg nem láttam a visszapillantó tükörben egy autó reflektorait. Félni kezdtem, de félelmem indokolatlan volt, hiszen a kocsi úgy süvített el mellettem, hogy a menetszele megringatta lerobbant járgányomat.

Újabb fényszóró tört magának utat a sötétségben, ám a sportkocsi vezetője lassítani kezdett és leparkolt előttem. Magas, sötét hajú, sportöltönyös férfi közeledett felém.

– Valami baj van?

Érces hangja, stílusa határozott egyéniségre utalt.

– Á, csak várom a barátomat – próbáltam könnyedén felelni.

– Nincs is alkalmasabb hely és időpont egy randevúra, mint a K8-as főút temető felé vezető szakasza, éjfél után… A szellemek már kiszabadultak kriptáikból, és most vígan dorbézolnak.

Bár a szívem a torkomban zakatolt, lebiggyesztettem a számat:

– Ha hiszi is, amit mond, nyugodtam merem ajánlani egy pszichiáter ismerősömet, aki állítólag már vámpírfóbiás pácienseket is kezelt.

– Mekkora sikerrel? – mintha huncutság csillant volna a szemében.

– Nem fogja elhinni: az egyik gyógyult fóbiás hálaképpen beleharapott a doki torkába és lecsapolta a vérét.

– Óh – az idegen úgy nézett rám, mint egy komplett hülyére. – És most ezt a pszichovámpír barátját várja?

– Nem, most az autószerelő barátomat.

– Szóval mégiscsak bedöglött a picike.

– Igen – ismertem be. – De jobb lenne, ha nem becézné ezt a hálátlan dögöt.

– Oké – sóhajtott, majd a kocsi tetejére hajította zakóját és szólt, hogy nyissam fel a motorháztetőt. Saját autója csomagtartójából elővett egy elemlámpát és néhány szerszámot, majd megkért, hogy szálljak ki és tartsam a lámpát, amíg ő megpróbálja felderíteni, mi a baj. Mögé sétáltam, és mielőtt kivehettem volna a kezéből a zseblámpát, a fénycsóva végigpásztázott rajtam, és végül az arcomon állapodott meg. Kitéptem a lámpát a kezéből és az arcára irányítottam a fényt. Szembogara összeszűkült, szürkés szivárványhártyája márványossá vált, a szája sarkán kissé idióta vigyor jelent meg.

Na, ennyi nekem elég volt a hisztériához: elképzeltem, ahogy ez a pasi leüt az éjszaka közepén a kihalt országúton, és napfelkeltéig még arra is jut ideje, hogy gondosan feldarabolja hűlő hullámat.

– Megkérhetném, hogy… – nézett fel rám a szatír, de nem tudta befejezni a mondatot. Teljes erőből fejbe csaptam őt a lámpával. A férfi szép lassan lecsúszott a földre. Lehajoltam hozzá, hogy megnézzem, él-e, mire kinyitotta a szemét:

– Maga elmebeteg ribanc… – hörögte, majd lehunyta a szemét és úgy folytatta: – Remekül teljesítette a feladatát, most már jöhetnek a haverjai… de figyelmeztetem, hogy a kocsimat hamarosan keresni fogják… – Csak ezután ájult el.

Egy kis bűntudatom támadt, hátha tévedtem és mégiscsak ártatlan a férfi, és azon tűnődtem, miből gondolhatta az idegen, hogy országúti rablóbandával hozta össze a sors. Egy kicsit magára hagytam áldozatomat, amíg megnéztem, vajon tart-e az autójában elsősegélyládát, és ha már arra jártam, megvizsgáltam a kesztyűtartóban fellelhető iratait.

Nagy volt a meglepetés, kíváncsi lettem: vajon a WTN televíziónál tudnak-e vezető hírszerkesztőjük perverz hajlamairól?

A hajnal az országúton ért bennünket. Addigra már sikerült megszüntetnem Frederick fejsebének vérzését, a kocsim motorja darabokban hevert az út szélén (megpróbáltuk közösen megtalálni a hibát), én megbocsátottam a ribancozásért, Frederick pedig azért, amiért leütöttem. A hajnal fényeinél már egyáltalán nem tűnt szatírnak. Nyugodtan ücsörögtünk az út mellett, az árokparton, nyakig olajosan, és vártuk, hogy jöjjön az autómentő, amit Frederick rendelt telefonon.

Megérkezett a traileres szervizszolgálat, és a nagydarab autószerelő ijedtében a szívéhez kapott, amikor meglátta az autóm romjait.

– Hé! – nyögte, amikor minket is alaposan végigmért. – Jóemberek, minek kapták szét ezt a tragacsot?

– Kerestük az ékszíjat – kezdtem magyarázkodni.

– …de csak a hengerfejtömítést találtuk – egészítette ki higgadtan Frederick.

– Aztán kerestük a vízpumpát – folytattam.

– …de csak a porlasztót találtuk… – így áldozatom.

– …amit aztán szét is szedtünk…

– …mint ahogyan még egy-két, általunk ismeretlen alkatrészt – közölte Frederick a szerelővel, aki ekkor már meglehetősen gyanakodva szemlélt bennünket. Végül fölszedegette az autóm darabjait és felhúzta a kocsit a trélerre.

Így történt, hogy az áhított, magányos hosszú szabadságom egy hétre rövidült, amit a WTN „tömeggyilkos szatír” szerkesztőjével töltöttem annak folyóparti nyaralójában.

– Miért nézel ilyen furcsán? – kérdi Frederick.

– Één?! De az ég szerelmére, te bámulsz egyfolytában!

– Mert tetszel – jelenti ki higgadtan. – Bár kissé megváltozott a külsőd az utolsó találkozásunk óta… az a gondolat gyötör, hogy vissza akarsz térni a kifutóra.

– Nem mondhatod komolyan – felel neki a konyhába belépő Bryan. – Nézz már rá, úgy fest, mint aki reflektorfénybe akar kerülni? Egész nap csak kézfejeket rajzol, és abajgatja a lengyel meg az orosz származású állatát…

– Kegyelmezz hitvány életemnek! – mutatok unokaöcsém felé, aki – Frederickkel együtt – a lehető leghülyébb nézését használja mindaddig, amíg a két néven nem nevezett négylábú rá nem veti magát.

Boiko kifejezetten örül, hogy újból csámcsoghatja Bryan karját, de Grzegorz figyelmét elsősorban az áldozat csészéjéből a padlóra ömlött kávé köti le. Miután fellefetyeli a nedűt – immár felfrissülten –, ő is unokaöcsémre veti magát, kényelmesen elhelyezkedik Bryan gyomrán, és elégedetten szemléli Boiko rámenősségét.

Az idillnek hamarvást véget vetek, a kutyák a hívó szóra engedelmesen lekászálódnak langaléta rokonomról, és várják a jutalomfalatot (ami ilyen esetekben természetesen megilleti őket).

– Nnna… ekkora ökörséget is ritkán hallottam, mint ez a támadásra való felszólítás – fintorog Bryan, és felkászálódik a földről. – Még ilyet… kegyelmezz hitvány életemnek…! – mondja lekicsinylően.

Lassan lenyugszanak a kedélyek. Elhatározom, hogy úgy teszek, mintha egyedül lennék a lakásban, mert egyik férfi sem akar távozni, legalábbis a jelek erre utalnak. Rajzolni kezdek. Már épp tizedszerre veszek elő új rajzlapot, de az a kézfej csak nem sikerül olyanra, mint az eredetije. Hol nem elég finom, hol nem elég férfias, hol nem olyan érzéki és erotikus, mint amilyennek láttam, amilyennek megálmodtam. Elakadok, feladom.

Csöngetnek. Abban a sikerélményben részesülök, hogy én érek oda elsőként az ajtóhoz.

Tök idegen férfi vár bebocsátásra.

– Maga Anisette, ugye? – mosolyog és besurran mellettem a lakásba. Gondolkozni kezdek, vajon melyik számlát felejtettem el megint kifizetni: gázt, villanyt, biztosítást? Persze az is lehet, hogy mindegyiket. – Neil Farrington vagyok – mondja még mindig mosolyogva, és várja a hatást.

– Valóban? – próbálok lelkesedni, de felmerül bennem a kérdés, miért gondolja az idegen, hogy név szerint kell ismernem a díjbeszedőket.

– Valóban – helyesel. – És maga Anisette.

– Na igen. Van ám vezetéknevem is… – hencegek.

– Épp akartam kérdezni, hogy mit bizalmaskodik veled ez az illető – emelkedik szólásra Frederick. – Ismered egyáltalán?

– Hogyne – bólintok. – Neil Farringtonnak hívják. Most mondta, miért nem figyelsz?

Frederick dühösen mered hol a díjbeszedőre, hol rám. Bryan is megérkezik, és rögtön kezet fog az ismeretlennel, aki hozzám fordul:

– Anisette, hallott már a Zafír együttesről?

– Hallani hallottam – vonom meg a vállam. – De kicsoda maga, talán közvéleménykutató? Mert akkor sajnálattal kell tudatnom magával, hogy nem érdekel túlságosan a rockzene.

– Tényleg nem érdekli – ért egyet velem Frederick, akinek csak az a szerencséje, hogy a pillantásom nem képes gyilkolni.

– Dehogynem érdekli! – makacskodik Bryan.

– Talán ha beljebb mehetnénk… – javasolja Farrington, és hipp-hopp, a konyhámban is terem. – Szóval, feltételezem, ismeri Axel di Sunt és zenekarát… A Zafír országunk egyik legnépszerűbb együttese, dallamos rockzenéjük mára már tömegeket hódított meg – közli velem a tényeket hivatalos stílusban, mire biztosítom:

– Oké, rájuk szavazok a következő választáson. – A Farrington nevű ember meghökken. – Nagyon tetszett a beszéde, feltételezem, korteshadjáraton van…

– Óhh! Nekem is van ám humorérzékem – újból mosolyog. – Akkor a közepébe vágnék…

– Vágjon! – biztatom.

– Tudom, hogy régóta nem vállal sem fotózást, sem filmezést, ám úgy gondoltuk, itt az alkalom, hogy újból kamera elé álljon, legalább néhány videoklip erejéig a Zafírral.

Határozott nemmel akarok felelni, de meglátom Frederick arckifejezését, és már csak dacból sem utasítom el kerek perec az ajánlatot.

– Azt hittem, soha többé nem vállalsz fotózást – mondja szemrehányón volt kedvesem. – Miért nem küldöd el ezt az alakot?

Farrington tovább mosolyog, bár láthatóan zavarja Frederick jelenléte. Bryan – hogy mentse a helyzetet – bevág a mikróba egy csésze hideg kávét, majd felszolgálja a menedzsernek.

– Hogy mondjak néhány konkrétumot is: a videoklipek egy részét Afrikában forgatjuk az új lemezhez. Talán tudja, hogy nemrégiben az árva afrikai gyerekek javára adott a zenekar egy nagy sikerű segélykoncertet… – kortyol bele mosolyogva a kávéba, de derűs arca hamarvást elborul. – Ööö… bocsánat… – mentegetőzik, majd elegáns mozdulattal benyúl a szájába és kiemeli belőle a legyet. Úgy látom, a másikat még nem találta meg. Farrington mosolyogni próbál, de inkább öklendezik, Bryan igyekszik elfojtani a vigyorát, és azt mondogatja, hogy „mea maxima culpa”. Frederick széttárja a kezét, mint aki nem tehet semmiről, én pedig remekül szórakozom.

Csöngetnek, de ez most senkit nem érdekel. Végül Farrington ajtót nyit. Napbarnított, óceánkék szemű ember áll az ajtóban, farmerben és ujjatlan trikóban. Azonnal megismerem és éles eszemmel rögtön kikövetkeztetem, hogy pár nappal ezelőtt a híres-neves Zafír híres-hírhedt énekesét biztosítottam arról a konditeremben, hogy leginkább a majomketrec illik hozzá. Meglehetősen kínosan érzem magam, de ezt persze nem mutathatom.

– Neil, gyere már, mert ebben a hőségben megro… – harapja el, amikor észrevesz engem. Gúnyos mosolyt látok az arcán, de érdeklődve méreget.

– Ó, de örülök… Milyen furcsa, hogy már megint a majomházon kívül találkozunk, nem?

– Hát… igen – helyeslek nem túl határozottan.

– Szóval te vagy az a modell, aki velünk akar forgatni…

– Ééén? Egyrészt már rég nem vagyok modell. Másrészt akar a fene veletek forgatni… Mégis, mi lesz ez, természetfilm?

– Pontosan. Állatok és modellek, ez a munkacím. Neked az lenne a feladatod, hogy adogasd a banánt – dühösen villan a szeme.

– Ti ismeritek egymást? – brillírozik a menedzser. Válasz nélkül hagyjuk a kérdést. – Így persze sokkal egyszerűbb a helyzet…

– Sokkal – hagyja rá di Sun, és vigyorogni kezd. Megpróbálok hűvös maradni, de igazából én sem vagyok már dühös. Annál inkább Frederick, akinek sehogy sem tetszik ez az egész.

– A hölgy lezárta életének azt a szakaszát, amikor fotómodellként mutogatta magát, és perverz alakok vécéjének falán díszelgett a képe – állítja meglepő határozottsággal. Bryannel kipróbáljuk, tudunk-e gyilkolni a pillantásunkkal (a válasz: nem, sajnos). Neil Farrington tanácstalanul nézi Fredericket, di Sun pedig sajnálkozva széttárja a karját. Ez az a pillanat, amikor biztosan tudom, hogy igent fogok mondani. Eddig úgy éreztem, csak a Frederick hozzáállása miatti dacból vállalnám el a feladatot, de most a helyzet alapvetően megváltozott. Szememmel követem Axel kézmozdulatait és megpróbálom lazán mondani:

– Oké, próbáljuk meg… miért is ne?!

Bryan a nyakamba ugrik, Frederick kimérten közli, hogy most mennie kell, de este visszajön vagy felhív, Neil pedig mosolyogva belekortyol a kávéjába, majd egész derűs arccal köpi ki a második legyet. Megnyugtatom, hogy több állat nincs a csészében. Axel di Sun tágra nyílt szemmel figyel bennünket és valószínűleg azt hiszi, hogy ebben a lakásban senki sem teljesen épeszű. Ha jobban belegondolok, lehet, hogy igaza van.

AXEL

A zuhany alatt állt, és határozottan az volt az érzése, hogy valamiről elfeledkezett. Mialatt besamponozta a haját, számba vette aznapi teendőit: stúdió – megvolt; nemibetegspray: kiváltva; gyúrás a konditeremben – végigszenvedte. Valami mégis nyomasztotta, valami, ami kiment a fejéből.

Megtörölközött, körülbelül kétszázadszor meghallgatta a Zafír új lemezanyagát (most nem azért, mert önimádó vagyok, de rohadt jól énekelek, gondolta), öntött magának egy kis whiskyt és nekilátott, hogy átnézze a lemezborítóterveket. Egyik sem tetszett neki igazán; tervezte, felhívja Ronnyt, hogy neki mi a véleménye, amikor éktelen dörömbölés hallatszott az ajtó felől.

– Ki az? – kérdezte, és felkapott egy pólót.

– Én – felelt egy vékonyka lányhang. – Nyisd ki, vagy betöröm! – Axel mosolyogva ment az ajtóhoz, most már tisztában volt vele, miről is feledkezett meg, csak azt nem értette, hogyan mehetett ki a fejéből, hogy aznap érkezik a kis vadmacska.

A vékony, hosszú lábú, babás arcú tinédzser csinos kis körömcipőjében, szűk szoknyájában, frissen vasalt blúzában egy hatalmas kofferon ült a lépcsőházban, és amikor meglátta a vigyorgó Axelt, aki kitárt karral közeledett felé, csak ennyit mondott:

– A rohadt életbe… tudtam, hogy elfelejted. Ebben a szörnyű szerelésben, ezzel a tetves nehéz cuccal kellett átjönnöm a városon… Ja, jössz nekem a taxipénzzel… – majd viszonozta Axel ölelését, és hagyta, hogy a srác becipelje bőröndjeit a lakásba.

– Nagyon csinos vagy – állapította meg Axel. – Istenien áll neked ez a cucc.

– Eeez? Megőrültél? Legszívesebben a kukába hajítanám, de csak jólöltözötten engedtek el a koleszból – hőbörgött, egy mozdulattal kitépte a hajából a csatot, és megrázta hosszú, bozontos sörényét. – A francba ezzel a frizurával is, már nem vagyok kislány, hogy ilyen bizbaszokat hordjak.

– Mióta beszélsz ilyen rondán?

– A tizenötödik születésnapom óta, amikor eljöttetek a koleszba, hogy ünnepi koncertet adjatok a tiszteletemre. Amióta a csajok tudják, hogy a tesód vagyok, egyenesen elvárják, hogy rondán beszéljek. Én meg nem akarom, hogy csalódjanak bennem.

Axel, hogy felocsúdjon döbbenetéből, töltött magának még egy pohár whiskyt.

– Alkoholista lettél? – érdeklődött Vicky, és benézett a bárszekrénybe. – Ezt már nevezem…! Átöltözöm, és aztán megünnepelhetjük egy kis martinivel, hogy nem feledkeztél el rólam és ott vártál az állomáson órákig ebben a szörnyű hőségben – mondta kedvesen, és lendületből lerúgta fekete körömcipőjét.

– Lehiggadhatnál – javasolta Axel. – Mi ez a hülyeség a martinivel? Egyáltalán, hol kóstoltad?

– Egy szülinapi partin – felelte, és szélsebesen dobálta le magáról ruhadarabjait. – Egyébként elég szar volt… – vallotta be fintorogva. Egy szál bugyiban állt a szoba közepén, kinyitotta legnagyobb bőröndjét és a földre hajigálta belőle a gondosan összehajtogatott ruhákat. Fél percen belül Vicky cuccaival lett tele a lakás.

Axel zavartan elfordult. Igaz, még egy évvel ezelőtt sem csinált belőle problémát, ha Vicky meztelenül járt-kelt a lakásban, de a vékony tini kislányos teste most már nőiesedett, és Axel nem nagyon tudott mit kezdeni a ténnyel, hogy a kisgyerekből, akivel egykor annyi idejét töltötte, hirtelen nagylány lett.

– Mondtam már, hogy majdnem meghúztak fizikából? – fordult Vicky ártatlan arccal Axelhez. – Azzal a feltétellel engedtek haza egész nyárra, hogy te majd korrepetálsz. Ugyanis mondtam, hogy te mindig marhára értetted a fizikát.

– Kedvelem benned, hogy nem vagy hazudós – dörmögte Axel és az ablakhoz ment, hogy a tájat nézegesse, amíg Vicky végre hajlandó felöltözni.

– Tudod, az a baj – csicsergett a lány –, hogy a többi tizenhat éves csajnak a suliban már szép, nagy melle van, csak a enyém ilyen… satnya. Már két éve stagnál a növésben. – Axel hallgatott. – Most itt a nyár meg a bikiniszezon, és én tök deszka vagyok… Hát mikor akar megnőni, negyvenéves koromra?

– Most miért engem gyötörsz ezzel?

– Kit gyötörjek? – kérdezte halkan. – Ki a francnak mondhatnám el, hogy mi bánt? – fakadt ki. – Más az ilyesmit meg tudja beszélni az anyjával… vagy rosszabb esetben az apjával. Anyám nincs; az apám elmebeteg. Mondd, ki áll hozzám legközelebb, ha nem te? Sokszor gondolok arra, mennyire más lenne az életem, ha élne az anyám… akkor biztosan nem kellene egy hülye, sznob intézetben tanulnom, ahol ha törik, ha szakad, művelt úrilányt akarnak faragni belőlem – jó, mondjuk nem sok sikerrel.

Axel megfogta a lány kezét:

– Mit szeretnél csinálni?

– Nem akarok visszamenni abba az előkelősködő iskolába – sírta el magát Vicky. – Nem akarok többé egy szobában aludni másik három lánnyal, nem akarom, hogy este kilenckor egy frigid, hülye vénlány kívánjon jó éjszakát… Olyan iskolába szeretnék járni, amilyenbe a többi tizenhat éves, aki tanítás után hazamegy, vagy lődörög a barátaival, aztán tanul egy kicsit, és este a saját otthonában, a saját ágyában alszik el.

– Apa nem fogja engedni, hogy otthagyd az intézetet.

– David? Az apámra gondolsz, aki már évek óta rám se néz? Aki sírva fakad, ha nagy ritkán mégis találkozunk? Akit egy elmegyógyintézetben próbálnak kigyógyítani a mániás depressziójából? Még hogy ő nem engedi? Azt hiszed, nem tudom, hogy a tandíjat is te fizeted? Ha az apánkon múlna, akár csőlakó is lehetnék.

– Csúnyán beszélsz róla – figyelmeztette Axel.

– Mert utálom! – kiabált Vicky. – Nincs sok szép emlékem róla… szerintem gyűlölt engem, amiért én nem haltam meg anyámmal együtt. Ami szép emléket őrzök a gyerekkoromról, az mind veled kapcsolatos!

– Ha jól értelmezem, elhatároztad, hogy a jövő tanévet egy másik iskolában kezded és nálam fogsz lakni – kortyolt bele Axel egy újabb pohár whiskybe.

– Egész gyors a felfogásod, tesó – kezdett felderülni Vicky arca. – Állatira jó lesz, hidd el!

– Felöltözhetnél végre, ha nem esik nehezedre.

Vicky szűk, rongyos farmerba bújt, kölcsönvette Axel egyik fekete pólóját, a hajába fejpántot tett és szemet vetett féltestvére egyik fellépődzsekijére is.

– Azt már nem! – tiltakozott Axel. – A fellépőcuccaimat nehogy eszedbe jusson kölcsönvenni!

– Még nem válaszoltál…

– Mire?

– Hát hogy mi lesz szeptembertől… Keresünk új sulit?

– Majd még megbeszéljük. Akarod hallani a vadiúj Zafír-lemezt?

– Aha – zuttyant le az egyik fotelba a lány. – De előbb nem lehetne enni valamit?

– Enni…?

– Igen, tudod: tömni a falatokat – egyiket a másik után – a számba. Vagy csak piád van itthon?

– Hát… – ez felért egy beismeréssel. – De azért nézz be a hűtőbe meg a spájzba is.

Vicky megnézte magát az óriási tükörben, majd elvonaglott a konyha irányába.

– Tudod, hogy sokkal jobban állt rajtad az az elegáns cucc, amiben jöttél, mint ez a szakadt szerelés?

– Jézusom, micsoda ízlésed van!… Na, kaja az nincs – kiabált a konyhából. – Meghallgatom az új Zafírt, aztán elugrom a boltba.

– Inkább elviszlek vacsorázni – ajánlotta Axel.

– Jó… Michael nem jön velünk? – érdeklődött ártatlan képpel.

– Michael…? Már miért jönne?

– Á, csak úgy mondtam… Na, halljuk az új lemezt!

Axel bekapcsolta a magnót és egyfolytában a fülében visszhangzott, amit Vicky mondott az apjukról: „Szerintem gyűlölt engem…”

Amikor az apja hazaállított a háromkilós bébivel a karján, Axel nem bírt ránézni a minden éjjel bömbölő, tejszagot árasztó testvérére. Bár néhány hónapig velük lakott egy gondozónő, apja néha felvetette Axelnek, hogy időnként bepelenkázhatná a csecsemőt, vagy legalábbis megpróbálhatna úgy viselkedni, mintha nem utálná a féltestvérét. Axel a prédikációt mindig lazán elengedte a füle mellett. Számára a gyerek nem volt több egy idegesítő, visító játékbabánál.

Vicky halála és Kisvicky születése óta Axelnek az apjával való viszonya is borzasztóan megromlott: kettejük kapcsolata jórészt napi egy-két szóra korlátozódott. A fiú érezte, hogy a férfi és a közte támadt jeges űr egyre csak mélyül, de Ax nem akart semmit tenni ez ellen. Ronny – akivel ugyanarra az egyetemre jelentkeztek, és emellett együtt zenéltek egy Zöld Takony nevű, meglehetősen szélsőséges rockzenét játszó együttesben – megpróbálta rávenni barátját, hogy közeledjen egy kicsit az apjához, és főleg, hogy szeresse lánytestvérét, aki nem tehet semmiről.

Axel gyűlölte az újszülött Vickyt.

A féléves Vickyre Ax néha-néha (ha senki nem látta) rámosolygott.

A tíz hónapos Vickyt Axel titokban járni tanította.

Az egyéves Vickynek Ax megmutatta, hogyan pisilnek a fiúk, valamint elvitte a Zöld Takony egyik próbájára (végigment vele a városon!).

A kétéves Vickyt Ax gitározni tanította, és a kislány fotóját az igazolványában hordta.

Vicky óriási, gitárt formázó tortát kapott Axtól harmadik születésnapjára. Ekkor Axel már imádta cserfes szájú, minden lében kanál húgát, aki egyre határozottabban hasonlított az anyjára.

A hároméves Vicky imádta Axelt, és szerette az apját.

Csak éppen az apja nem tudta többé szeretni őt.

– Na, jó vagyok így? – igazgatta fejpántját Vicky a tükör előtt.

– Kész vagyok, felőlem indulhatunk.

– Ebben a farmerban akarsz jönni? Legalább azt a feketét vennéd fel… abban marha jó, pici, izmos a feneked, a csajok a koleszban el vannak ájulva tőle.

– Ne akard átrendezni az életemet, jó? – kérte Axel, de azért hatottak a hiúságára Vicky szavai, mert nekilátott, hogy megkeresse az említett fekete farmert. A lány ismét a tükör előtt gyönyörködött magában, és mintegy mellékesen megkérdezte:

– Mi van azzal a szőke csajjal, akivel le vagy fényképezve a Rock City Magazinban? Tényleg el akarod venni feleségül?

– Csak nem bolondultam meg – jött a srác felelete a ruhásszekrény aljából. – Tudod, milyenek az újságírók: mindenféle hülyeséget kitalálnak, hogy jobban el tudják adni a lapjukat…

– Szóval, csak elháltad a nászéjszakát, mint mindig – összegezte Vicky.

– Kopj le, hugi.

– És Michael még mindig együtt jár azzal a fotómodellel?

– Melyikkel?

– A tépett hajúval.

– Azt hiszem, mostanában inkább a whiskysüveggel jár együtt – mondta Axel, és felmerült benne a gyanú, hogy húgocskája nem csupán kíváncsiságból érdeklődik annyira a basszusgitáros iránt. – De azért jól szól a gitár az új lemezen, nem?

– Aha, nagyon! – lelkesedett Vicky. – Érzi a ritmust, ugye?

– Azt aztán érzi… Na, mehetünk?

Már az előszobában jártak, amikor megszólalt a csengő. Vicky, amikor meglátta a karikás szemű jövevényt, éhségét feledve annak nyakába ugrott.

Ronny volt az első, aki kiszúrta, hogy valami nem stimmel David Vickyhez való viszonyában, észrevette az apró kézmozdulatokat, amelyekkel David igyekezett visszautasítani lánya szeretetét.

– Mi baja apádnak Vickyvel? – puhatolózott Ronny Axelnél.

– Nem hinném, hogy baja van vele – vont vállat Axel, aki azóta sem tudott újra összemelegedni az apjával, és – bár kapcsolatuk többé-kevésbé rendeződött – lényeges dolgokról, terveiről, álmairól képtelen volt vele beszélni.

A Vicky harmadik születésnapjára rendezett partin David hosszan nézte lányát, majd váratlanul elsírta magát.

– Annyira hasonlít az anyjára… az arca, a haja, a nevetése… – zokogta, majd elrohant valahová, két napig színét sem látták.

Mivel a következő nap David nem váltotta időben a bébiszittert, Axel magával cipelte Vickyt a Zöld Takony koncertjére, bár tartott tőle, hogy a kislány halálra rémül a meglehetősen vad közönségtől.

Tévedett. Vicky oldalt, a színpad szélén szemmel láthatóan jól érezte magát, és hamarosan sikerült eltanulnia a közönségtől a csápolást is, majd amikor elfáradt, belekucorodott a neki odakészített székbe, és édes álomba merült az ezer wattos hangfal szomszédságában.

David másnap éjjel támolygott haza, nem tűnt részegnek, csak nagyon ziláltnak. Amikor Axel felhívta a figyelmét arra a tényre, hogy van egy kiskorú gyermeke, a férfi ismét sírni kezdett.

– Meg akartam halni… két napig bámultan a metró sötét alagútját, és búcsúztam az élettől. Szerettem volna az egyik szerelvény alá vetni magam, de… de nem volt hozzá erőm, nem tudtam megtenni. Százszor és ezerszer elképzeltem a saját halálomat és azt, hogy végre találkozom Vickyvel és együtt leszünk mindörökké…

– Remek elképzelés, megható gondolat. – Axel megpróbálta palástolni kétségbeesését és dühét, de érzelmei kiültek az arcára. – Talán a lányodra is gondolhatnál néha, aki biztos örülne neki, ha felnevelnéd.

– Nem bírom – nyögte az apja. – Minden mozdulata az anyjára emlékeztet, egyszerűen beleőrülök.

– Mégis, mi a fenét gondoltál? – Axel már felemelte a hangját. – Hogy a sarki fűszeresre vagy netán az én anyámra fog hasonlítani…

– Ne ordítozz, és válassz más hangot, ha az apáddal beszélsz!

– Hülye – állapította meg dühösen Axel, és elindult kifelé a szobából. Menet közben kapta a pofont. Emelt fővel, de belül dúlva-fúlva viselte, hiszen nem mindennapi dolog, ha az ember huszonegy évesen érdemli ki az első atyai pofont.

– Ronny! – örvendezett a lány. – De jó, hogy látlak!

– Szia, Vick – mosolyodott el a gitáros, és egy puszit nyomott Vicky arcára. – Klasszul nézel ki. Ax nem is mondta, hogy megjöttél.

Vicky szemrehányó pillantást vetett bátyjára:

– Azért nem mondta, mert mostanában egy kicsit feledékeny, tudod? Eljössz velünk vacsorázni?

A srác nézte őket egy darabig, majd elfordult:

– Menjetek csak, én nem vagyok éhes.

– Vicky, kimennél a konyhába elmosogatni, amíg mi beszélünk Ronnyval?

– Mi a fenét titkolóztok? És van egyáltalán mosogatnivaló a kiürült whiskysüvegeken kívül?

– Biztosan találsz, ha keresel – nyugtatta meg Axel, majd amikor Vicky elténfergett a konyha irányába, a barátjához fordult. – Veled meg mi van?

Ronny lerogyott egy fotelba, és nem tiltakozott, amikor Ax a kezébe nyomott egy pohár italt.

– Jenny elhagyott. Nem szólt semmit, de ma, amikor hazaértem a stúdióból, egy levél várt… – mesélte halkan. – Azt írja, elege lett…

– Na de miből?

– Belőlem, a zenekarosdiból, a rajongókból, a barátaimból… abból, hogy még egy kiló kenyér vásárlását sem bízhatja rám, mert biztos közbejön valami és elfelejtem… A gyereknek meg úgy kell felnőnie, hogy egy híres, de hülye papája van… és erre most jött rá, érted?

– Nem egészen – ingatta a fejét Axel. – Nem lehet, hogy az bántotta, hogy ő nem tudott sikereket elérni a pályáján?

– Ezért rám nem haragudhat. Én örültem volna a legjobban, ha sikerül befutnia. Az utóbbi időben úgy tűnt, hogy belenyugodott: nem lesz belőle világhírű színésznő…

– És mi van Lindával?

– Lindát… – akadt el egy pillanatra – …őt magával vitte. Itt a levél, felolvasom: Kedves Ronny! Reggel már megint – immár körülbelül kétezernyolcszázadszor – képtelen voltál beágyazni, a kávéscsészét a mosogatóba tenni, és a bűzlő csikkeidet kiönteni a hamutartóból. A gyereknek nem tudtam tízórait csomagolni, mert tegnap – ígéreted ellenére – elfelejtetted megvenni azt az egy kiló kenyeret, amit kértem. Szegény Linda, ő még nem tudja, hogy az apja nemcsak híres, hanem hülye is. És hogy most miért írom ezt a levelet? Mire hazajössz, engem már nem találsz itt. Elegem lett a játékaidból: a zenekarosdiból, a „sztárságodból”. Én így nem tudok, de nem is akarok élni… persze a rajongóid csak a jó oldaladat látják, de én tudom, hogy szép lassan elfáradtál, és a vagány fiút már csak a közönség előtt játszod. – Ronny szomorúan Axelre nézett, de az maga elé bámult. Ronny folytatta a felolvasást. – Nem tudom, mit sikerült felfognod ebből a levélből, de hangsúlyozni szeretném, hogy mától új mosó-, takarító-, szakács-és társalkodónő után kéne nézned (már csak L. miatt is!) Sokkal boldogabb életet kívánok (az enyém egész biztos, hogy boldogabb lesz). Ne rám haragudj, és néha ürítsd ki a hamutartót. Ég veled: Jenny.

– Ezek szerint Lindát nem vitte magával – jegyezte meg Vicky az ajtóból.

– Nem tudom, miért kell hallgatóznod, húgi.

– Mert kész vagyok a mosogatással, már a teli üvegeket is elmostam – felelt a lány ártatlan képpel.

– Honnan veszed, hogy Lindát nem vitte magával?

– Mégis, ki az az L., ha nem a lányod? És ha magával vitte volna, csak aláírja az ő nevét is, nem?

Ronny arca egy pillanatra felderült, de aztán ismét úrrá lett rajta a csüggedés:

– Akármit is írt Jenny, Linda nincs otthon. Ebből egyenesen következik, hogy magával vitte… Csak tudnám, hová?

– Emlékszem az esküvőtökre – próbálta Vicky jobb kedvre deríteni Ronnyt. – Olyan szépek voltatok…

– Az aztán biztos – bólintott Ronny. – Tekintve, hogy kimondtuk az igent, és aztán lóhalálában vágtáztunk a szülészetre…

– Nagy dolog ám, hogy a nászéjszakádon született meg a gyereked – világosította fel Vicky, a tapasztalt, bölcs, érett nő. – Mások olyankor mindenféle csúcsokat akarnak felállítani, és megfogadják, hogy most aztán örökre, meg minden… Nálatok legalább izgi volt a dolog…

Axel furcsállva nézegette húgát, aztán megkérdezte, vajon az iskolában is mindig hangot szokott-e adni a véleményének.

– Még jó! – felelt a lány önérzetesen. – Képzeld, ha magamban tartanám…

– Te?! – kászálódott fel Ronny a fotelból – Soha. De nem baj, azért majd csak megkomolyodsz.

– Én?!… Soha.

Együtt indultak el, Ronny haza, hátha hírt kap elszökött családja felől, Axelék pedig vacsorázni. A két sarokkal odébb lévő gyorsbüfében kötöttek ki, és rendeltek két dupla hamburgert két nagy adag sült krumplival. Az énekest természetesen megrohanták az autogramkérők. Néhány lány a hasára, combjára, ruhájára kért autogramot. Vicky egy darabig a háttérből nézte az eseményeket, kezében a megpakolt tálcával, majd odaverekedte magát Axel közelébe és kedvesen kiáltott neki:

– Nem akarlak sürgetni, szívem, de jobb lenne, ha sietnél, mert bármelyik pillanatban felébredhet a gyerek…

Axel kezében megállt a toll, és a férfi döbbent pillantást vetett húgocskájára. Néhány másodperccel később, amikor az összes bögyös, csinos lány tágra nyílt szemmel nézte a tizenhat éves, westerncsizmás, fejpántos „ifjú anyát”, Axelnek is leesett a tantusz, és figyelmeztetően villant Vickyre a szeme. Még csak az hiányzik, gondolta, hogy megjelenjen a sajtóban, hogy gyereket csináltam a saját húgomnak!

Kitört a rajongók gyűrűjéből, elvette a tálcát Vickytől, megragadta a lány kezét és kifelé vonszolta őt az étteremből.

– Hová megyünk? – kíváncsiskodott a kishúg.

– Egyvalami biztos – morgott Axel –, nem vagyok hajlandó leülni ezen a helyen kajálni, ahol sikerült elhitetned, hogy kiskorú lányokat ejtek teherbe. Hazamegyünk, és ott eszünk.

– Én csak az imidzsedet akartam erősíteni, már legalább egy hónapja nem olvastam újabb apasági peredről az újságokban… Valami rosszat mondtam? – adta az ártatlant Vicky.

Axel emlékezetében újból lejátszódott az a történet, amikor – néhány évvel ezelőtt – majdnem „apává tették”. Egy hideg, téli reggelen Ronny hívása ébresztette, barátja arról értesítette, hogy világra jött az énekes Juan utónevű fiúgyermeke, és ha bővebbet akar erről megtudni, vegye meg a Sötét Csillagok című újságot, amelyben anya és gyermeke fotóját is megtalálhatja.

Axel emlékezett a lányra, akivel korábban megpróbált néhány forró órát együtt tölteni – igazán nem rajta múlt, hogy a hűvös, északi szépséget nem sikerült túlságosan felhevítenie. Az újságcikket újabbak követték: fényképes beszámolók a szegény, szerencsétlen, lóvá tett anya sanyarú sorsáról. A lány sírva nyilatkozgatott az Axelt és őt összekötő, hajdani nagy szerelemről és arról, hogy az énekes mennyit mondta neki, hogy most már elérkezett számára a családalapítás ideje.

A lány végül sajtótájékoztatót tartott, amelyen bejelentette, hogy apasági pert indít a Zafír énekese ellen. Axel válaszul a Zafír másnapi koncertjén felszólította az ifjúságot, hogy új partnerrel való kapcsolat esetén ragaszkodjanak a gumióvszer használatához. Axel bosszankodva vette tudomásul, hogy talán mégis apává nyilvánítják őt az eljárás után – de az eljárást megszüntették. A gyerek ugyanis néhány hónapos lehetett, amikor a bőre barnulni kezdett.

Axel bizonyítani tudta volna, hogy nincs a felmenői között egyetlen színes bőrű sem, de erre már nem volt szükség. A lány visszavonta a keresetét. Az egyik újság erről az eseményről is tudósította olvasóit – két és fél sorban.

– Szóval…? – kérdezte Vicky, és újabb öt-hat hasábkrumplit tömött a szájába.

– Mi az, hogy szóval?

– Eegem if eeviszel Afvikába?

– Az angolkisasszonyok úgy tanították, hogy tele szájjal is illik beszélgetni? Legalább a ketchupot ne köpködd…

– Faok av angolkifaffonyokva… – közölte a lány, majd végre nyelt is egyet. – Na, elviszel?

– Miért, mi mást tehetnék? Csak azt nem tudom, hogy fogok ott fizikatanárt találni neked…

– Miért akarsz nekem fizikatanárt találni? – kérdezte mélységes döbbenettel Vicky.

– Talán, hogy jövőre ne buktassanak meg fizikából.

– Jaaa! Lehet, hogy az új suliban jobban fogják tanítani, mint a régiben, nem gondolod?

– Hát, nem is tudom – nézett rá Axel elgondolkodva. – Ha sokáig erősíted az imidzsemet…

– Ne zsarolj, jó? Nem illik hozzád. Olyan klassz tesó vagy, furán hangzik a szádból ez a zsarolós szöveg…

– Ne hízelegj itt nekem, hanem húzzál fürdeni és lefeküdni – javasolta Axel és bekapcsolta a tévét.

Késő éjjel volt már, amikor megszólalt a telefon.

– Mgen… – morgott a kagylóba Axel.

– Cindy vagyok… aludtál? – csicsergett a fülébe egy lány. – Olyan rég nem kerestél, és gondoltam, már biztos nem vagy a stúdióban…

– Cindyke – szólt az énekes vészjósló hangon, miközben felkönyökölve megnézte a faliórát. – Többé ne telefonálj éjjel háromkor. Sőt kérlek, többé egyáltalán ne telefonálj.

A kagyló közvetítette a zokogást, és Axel szomorúan gondolt arra, hogy ismét meg kell változtatnia a telefonszámát – amit aztán megint képtelen lesz hetekig megjegyezni.

Cindy drámai búcsúja után Ax visszahanyatlott az ágyba és megpróbált elaludni, de a készülék újból csiripelni kezdett.

– Majd én fölveszem – lépett be Vicky álmos képpel a hálószobába. – Hátha megint az a Cindy, akit az előbb olyan hangosan irányítottál el, hogy sikerült felébrednem rá… Majd elküldöm én, ne félj…!

– Tudom – bólintott az énekes, mert tényleg tudta.

– Halló, kórbonctan – emelte fel a kagylót Vicky, majd hallgatott. Sokáig. Szeme tágra nyílt, arcára kiült a rettegés. Odakuporodott bátyja ágyára és Axel felé nyújtotta a beszélőt:

– Ronny van a vonalban. Lindát elrabolták…

ANISETTE

Kora délutáni csúcsforgalom van a lakásban. Mire megérkezem egy könyv illusztrációival kapcsolatos kiadói megbeszélésről, a nyaralásból hazatért szüleim az összes helyiséget telerakták ajándékkal. Anyám nekilát, hogy főzzön valamit, apám bojlerjavítás céljából bezárkózik a fürdőszobába. Kicsivel később diadalmas képpel kisétál a fürdőszobából és kér, hogy egy pillanatra hagyjam abba az ajándékbontogatást, és nézzem meg, van-e melegvíz.

Megnézem és mosolyogva nyugtázom, hogy melegvíz az van. Csak hideg nincs. Apu szerint ez részletkérdés, de ígéretet tesz, hogy meg fogja oldani valahogyan.

Éppen a hatodik miniatűr Eiffel-tornyot csomagolom ki, amikor megjelenik a nagyapám, vadiúj bőrdzsekijében, fényes sarkantyúval a csizmáján, vödörrel és különböző célszerszámokkal a kezében, amiket gondosan lepakol, mielőtt átölelné apám.

– Jól nyaraltatok, fiam?

– Remekül. Apu, nem meleg ez a sok bőrcucc ebben a kánikulában? – érdeklődik.

– Motoron? Száznegyvennél már úgy hűt a menetszél, hogy el sem hinnéd.

– Talán nem kellene száznegyvennel… – kezd bele Oliver, de elharapja a mondat végét. A hetedik Eiffel-tornyot mintegy mikrofonként használva meginterjúvolom nagyapámat, miért hozta a vödröt és az egyéb apróságokat.

– Ki fogom festeni a lakást – közli tömören.

– Miért kéne ezt kifesteni?

– Mert nagyanyád rám parancsolt… azt mondta, szürkék a falak…

– Tán csak azért, mert direkt szürkére vannak festve…

– Az most teljesen mindegy, mert nagyanyád azt mondta, a te lelkedhez hófehér fal illik – Bryan gúnyosan felkacag –, én meg csináljak végre valami hasznosat.

– Utálom a hófehér falat. Utálom, utálom, utálom – azt hiszem, a hisztéria jelei mutatkoznak rajtam. – Apu, kérlek, szólj az érdekemben, mert világgá megyek, ha itt most festés lesz – panaszkodom.

Anyu elkészül az ebéddel, Bryan szabadul be elsőnek a konyhába és eszik, amit ér. A kutyák bánatos képpel ülnek az asztal előtt és aprókat nyüszítve jelzik, hogy ők is ott vannak, és nehéz sorsukból kifolyólag rettenetesen éhesek.

– Szörnyen lebarnultál és borzasztó jól főzöl –

bókolok anyámnak.

– Idétlen jelzőket használsz – felel anyu. –

Olyan… antagonisztikusakat…

– Gyerek és szülő közt mindig antagonisztikus ellentét feszül – világosít fel minket unokatesóm, miközben egy egész, márványfehér csirkemellet próbál betömködni a szájába.

– Miért habzsolsz? – kíváncsiskodom.

– Gondolok a jövőre… a te főztödre nemigen számíthatok, nemde?

Belekarolok apuba és kimegyünk a kertbe. Leülünk a lépcsőre és egy hangyabolyt figyelünk.

– Milyen volt…?

– Nagyon jó… kár, hogy nem jöttél velünk – mormogja.

– Hiányoztam? – provokálom, de kitér a válasz elől. Újból próbálkozom: – Hiányoztam?

– Marhára… Nem tudod elképzelni, hogy anyáddal kettesben is jól érezhetjük magunkat?

– De azért hiányoztam – szögezem le és hozzáteszem: – Ti is hiányoztatok.

– Nna, képzelem…

– Senki nem kritizált, senki nem szerelt, senki nem főzött – sorolom fapofával. – Kifejezetten unalmas volt az életem.

– Tényleg? De hát itt van Bryan, vele nem szoktál unatkozni… Meg aztán – gondolom – Frederick is tett róla, hogy izgalmasabb legyen az életed.

– Frederick… – sóhajtok és egy nagy, páncélos bogarat figyelek, ami egyenesen felénk tart a fűből. – Belőle egy kicsit sok is volt…

Apu hallgat, a bogár közeledik. Apám végül finoman odébb pöccinti a cipőjével, hogy a fűben landoljon.

– Szép volt az út, de azért izgultunk egy kicsit miattad – ismeri be.

– Nem kellett volna… Egyébként képzeld, megyek Afrikába!

– Afrikába? Mégis, elárulnád, minek?

Megvonom a vállam és a lehető legtermészetesebben felelem: – Videoklipeket forgatunk.

– Ugye nem teszed ezt a családunkkal? Remélem, nem azt találtad ki, hogy a te hangoddal énekesnő leszel… – szinte rimánkodik. Megnyugtatom, hogy a világért nem lennék énekesnő. Belekezdek a magyarázatba, de nem tudok sokáig beszélni, mert felcsendül mögöttem nagyapám öblös hangja: – Na kérem, lehet festeni…!

Erős felindultságomban hátrafordulok és leszögezem, hogy ebben a házban csak én festhetek, de én is legfeljebb csak portrét.

Gyorsan kimenekülök a konyhába, ahol azt látom, hogy unokatesóm forradalmasította a mosogatást: ugyanabban a vízben öblít, amiben mosogat, a folyó víz csobogása ugyanis zavarja őt.

– Akkor meg mi a fenének öblítesz? – kérdezem.

– Tényleg, igazad van – ismeri el, és attól kezdve valóban nem öblít, az edényekről zsíros-mosószeres lé csurog a csöpögtetőre.

Ez az a pillanat, amikor már kifejezetten vágyom Afrikára. Érdekelnek is engem a csörgőkígyók, skorpiók, mérges pókok…! Még mindig megnyugtatóbb lehet időnként a társaságuk, mint az őrült család.

Rám nem nagyon jellemző módon (csendben) megvárom, amíg Bryan végez tevékenységével, majd folyó vízben újból elmosom az edényeket. Elbúcsúzom a nagyapámtól, és kicsit később Pat barátnőm telefonál lelkendezve: – Képzeld, a kis Patsy… Na mit gondolsz, hova kakilt? – teszi fel a nagy kérdést. Túráztatom az agyam – rám fér, mivel éppen a huszonvalahányadik kézfejet rajzolom, már-már rögeszmés leszek –, aztán kinyögöm a választ: – A vázába.

– Ne-em! Miért pont a vázába? Gondolkodj már.

– A ruhásszekrénybe – feltételezem, nem is igazán alaptalanul, mivel a múltkor a papa, Peter kedvenc lábbelijébe végezte el nagydolgát.

– Ugyan, ugyan – ró meg Pat, majd diadalmasan közli velem a tényt: Patsy a bilibe kakilt. Ennek végtelenül örülök, és ezt nem is titkolom el.

– Csak ennyi…? Azt hittem, neked is nagy esemény, hogy végre újra leteríthetem a perzsát a nappaliban… – hallom barátnőm csalódott hangját.

– Hidd el, tényleg örülök.

– Na, egyébként biztosan szeretnéd tudni, hogyan értem el ezt nála – ez nem kérdés volt, úgyhogy hallgatok. – Ráültettem a sima bilire, nem a zenélősre meg nem is a mesemondóra…

– Meg nem is a kiskacsásra – segítek.

– Nem. Mondtam, a sima, egyszerű, mezei bilire, kezembe vettem egy rágógumit, egyet a számba vettem, fujkáltam neki a lufikat és közben mondtam, hogy nyomikáljál, és akkor majd te is kapsz rágót és fújhatsz belőle lufikákat… – csacsogja, gügyögi nekem. Úristen, gondolom, ez a Pat igazán művelt, intelligens, kellemes társasági lány volt, akivel mindenről lehetett beszélgetni, de amióta a gyerek megszületett, mintha beszűkült volna. Vajon, ha egyszer gyerekem lesz, én is ilyen hülyeségekkel fogom traktálni a barátaimat?

– A mumpszával egyébként az a helyzet, hogy – és elmondja, milyen gyógyszert írt az orvos, mit ír a mumpszról az egészségügyi lexikon, mit mondott neki egy többgyerekes anya a gyógyszertárban, valamint, hogy milyen jó, hogy ilyen kicsi korában kapta el a gyerek ezt a betegséget, mert később ráhúzódhatott volna a petefészkére. Marhára várom Afrikát. – …ráadásul a múltkor a füle mögött piros pöttyök jöttek ki, azt hittem, skarlát, de a doktor néni mondta, hogy csak azok a csúnya szúnyogok csípték össze…

– Peter hazajött már? – vágok közbe.

– Még nem, de lesz is nagy meglepetés, mire hazajön…

– És amúgy hogy vagytok Peterrel?

– …ezt hogy érted?

– Te meg ő. Ti ketten… működik a szerelmetek? Mostanában jutott eszembe, milyen szép szerelmespár voltatok, mindenki titeket irigyelt. Ugyanolyan még az egész, mint régen?

– Nem szoktál ilyeneket kérdezni… Szóval most egy kicsit más, hiszen tudod, a gyerek a legfontosabb, nincs is időnk igazán a szerelemre. De azért ne hidd, hogy nem szeretjük egymást! Csak tudod, a gyerek. Neked is kéne már egy, hogy megértsd…!

– Nna – nyögöm, nem is próbálok udvariaskodni.

– Frederick kitűnő apa lenne, látszik rajta, hogy…

– Ezt ne… ne győzködj, jó?

– Tudom, te szerelempárti vagy, de klassz dolog, ha van egy gyereked. Egyébként mi van veled, Anisette? Jól vagy?

– Jól, köszi…

– Akkor jó… Most mennem kell, mert a gyerek az asztalterítőt akarja megenni, pedig kész a tökfőzelék is… Jó volt veled dumálni, majd hívlak, de azért te is hívhatsz.

– Persze, persze. Szia, puszi Patsynek.

Hangulatom a mélyponton. Szükségem van valakire. Valakire, akivel normálisan dumálhatok, még a semmiről is. Ez a valaki csakis egy ember lehet: Yvonne.

Yvonne a barátnőm, néhány évvel idősebb nálam, valaha ő is modell volt, még dolgoztunk is együtt. Ő előbb szállt ki a szakmából, nem egészen önszántából, hanem egy sajnálatos autóbaleset miatt, amely kapcsán néhány hónapig iszonyú drága „vasakat” hurcolt a sípcsontjában. Yvonne-nak valami furcsa perverziója, hogy időnként száguldó autókkal kerül kapcsolatba, többnyire mint gyanútlan gyalogos. Szerencsére mindig megússza pár hónap kórházi kezeléssel.

Barátnőm túl van néhány házasságon, és ettől tulajdonképpen még jól is érzi magát, azt mondja, tudni kell idejében abbahagyni. Egyébként egy kulturális magazin főszerkesztő-helyettese – jól járt vele a cég, mert mindig tudja, illetve szerinte nem tudja, legfeljebb csak érzi, milyen témába kell „belenyúlni”, kik azok az újságírók, akiknek érdemes munkát adni, és emellett néha, ha van rá ideje, szenzációs interjúkkal rukkol elő.

– Rosszkedvű vagy? – kérdi Yvonne már az ajtóban.

– Honnan tudod? – mindig megkérdezem, pedig már megszokhattam volna, hogy megérzi a hangulataimat negyven méterről is.

– Hallom a cipőd kopogásából. Ezek szerint nem egyedül vagy…

– Hogyhogy? – csodálkozom.

– …veled van a depressziód is, nem?

– Ja, itt kullog mögöttem.

– Szar ügy – mondja együttérzően. – Mi fáj?

– Az egész – fejtem ki bőbeszédűen, és ő bólogat, mert pontosan tudja, milyen is, ha az egész fáj.

Rágyújtunk (vele mindig cigizem), megtárgyaljuk a napi politikát meg egyéb ilyen fontos dolgokat, elrágcsálunk néhány cső főtt kukoricát, majd előkapok a táskámból vagy negyven vázlatot, és az asztalra szórom.

– Mi ez a düh? – érdeklődik Yvonne.

– Majd rájössz, ha végignézed a rajzokat…

– Nem is rossz – lapozgat barátnőm. – Nehéz lehet úgy megrajzolni egy férfi kezét, ha az ember csak álmában látja azt…

– Megvan az eredetije – szinte suttogok. Yvonne arca földerül, hatalmas barna szeme érdeklődve csillog. – De még így sem tudom megrajzolni.

– Mi az, hogy megvan az eredetije? Tudod, milyen szétszórt vagyok: a fene tudja, hol a harapófogó, már ha van itthon egyáltalán…

– Nem kell kihúznod belőlem, elmondom anélkül is. Egyszerűen megtaláltam a férfit, akié az a gyönyörű kéz, amiről álmodni szoktam. Tök véletlen volt… – felkapom az asztalról a Face magazin legfrissebb számát, és vadul lapozni kezdek. – Otthon vagy a rockvilágban?

– Úgy-ahogy. Lucyé a poprovat, mert ő tűri legjobban a zenészek dilinyóit, de azért mindig megbeszéljük, mi legyen benne.

– Újból kamera elé állok – mondom hirtelen. –

A Zafír együttessel fogok videoklipet forgatni.

– Nemrég volt egy segélykoncertjük, le is hoztunk egy fényképes anyagot róla.

– Mutasd! – kérem.

– Na de mi történt? Frederick miatt vállaltad? Dacból visszamész? Már nem félsz?

– Marha jó újságíró lehetsz, abszolút nem vagy kíváncsi az interjúalany válaszaira, legalábbis úgy tűnik, csak sorozatot lősz a kérdésekből. Nem tudom, ez dac-e, vagy csak változtatni akarok… Félek, persze hogy félek, de végre itt az ideje, hogy legyőzzem, nem? – Yvonne lassan bólint, látom, egyetért. – Évek óta próbálok úrrá lenni a rettegésen, de nem sikerül igazán… Valahol belül, tudat alatt valószínűleg mindig tudtam, hogy csak úgy győzhetem le, ha újból a kamera elé állok. Hidd el, hogy belül reszketek, de már nem léphetek vissza, mert akkor tovább folytatódna… Na, keresed végre azt az anyagot?

– Itt van – nyújt felém egy nyitott Face-t Yvonne. – Örülök, hogy újból forgatsz. Jót fog tenni, biztos lehetsz benne. Először – úgy gondolom – fizikai rosszullét kerít majd hatalmába, de ha túl tudsz lépni rajta, a végére már élvezni fogod. Lehet, hogy meglátogatlak a forgatás alatt.

– Afrikában? – kérdem, miközben a fotókat tanulmányozom.

– Hát, ha ott forgattok, akkor Afrikában – gyújt rá egy hosszú cigarettára Yvonne. – Kissé szenilis vagy: nem fejezted be a szépkezű történetet. Egy kéz sokat elárul a gazdájáról, de azért nem mindent… Milyen az a férfi?

– Nem tudom. Ilyen.

– Mi az az ilyen? Férfias? Izgalmas? Csábító? Vonzó? Biztonságot sugárzó? Okos? Buta?

– Így szoktál interjút csinálni? Mert ha igen, jobb, ha készítesz egy tesztet, és az alanynak csak be kell ikszelnie a megfelelő választ. Szerinted egy ilyen intelligens kinézetű kézzel lehet valaki buta vagy korlátolt?

– Ez kérdés? – fújja ki Yvonne elegáns csíkban a füstöt.

– Igen, az. Választ várnék.

– Remélhetőleg a természet bölcsebb annál, mintsem egy szép, intelligens kézhez korlátoltságot párosítson. Beavatnál, hogy mégis milyen az a pasi? – Vállat vonok: – Nem tudom. Az első találkozáskor nem volt rám nagy hatással…

– Hát többször is találkoztatok?

– Kétszer… Csak annyit tudok, hogy szép a keze.

– Ki ez a férfi?

– Ő – bökök rá az egyik fotóra. – A Zafír énekese személyesen, hogy a franc egye meg!

Yvonne jókedvűen felkacag:

– Jó. Ez nagyon jó… Úgy titokzatoskodtál, hogy már azt hittem, az amerikai elnökről van szó… Nahát, Axel di Sun, a tinilányok bálványa…!

– Csak a kezéről van szó, hé!

– Hát persze, tudom…

– Zűrös? – bukik ki belőlem a kérdés. Yvonne vidáman bólint.

– Zűrös. Nagyon. De ez most jót fog tenni neked.

– Miről beszélsz? Mi az, hogy jót fog tenni? Mi fog jót tenni? És kinek?

– Jó újságíró lennél, ügyesen kérdezel.

– Nagyon vicces.

– Na, azért nem is annyira! – kacarászik tovább Yvonne.

– Két malomban őrölünk. És különben is, mit nevetsz? Mit tudsz róla?

– Most már tudom, hogy szép a keze. Kérsz egy kis fagylaltot?

– Nem kérek, mert a forgatásra tíz kilóval nehezebb leszek… na mondd már! Nem mintha…

– Nem mintha érdekelne, tudom – néz rám komoly szemmel. Szinte olvas a gondolataimban. – Szóval, a hírek szerint – ha olvasnád az újságokat, te is tudnád – botrányosan csajozik, kicsit iszákos, és van néhány törvénytelen gyereke. Elég zűrös, épp annyira, amire most szükséged van.

– Honnan veszed, hogy ilyesmire vágyom?

– Nem tudhatom, mire vágysz, de azt látom, hogy Frederick mellett már igencsak unatkoztál az utóbbi időben.

– Tudom, mindent idejében kell abbahagyni…

– Igen, de mindenki maga tudja, mikor jön el az az idő.

– Nálam?

– Nálad? Talán már igen. Én azt nem tudhatom.

Éjfélig beszélgetünk, aztán elindulok hazafelé.

– Depressziód…? – érdeklődik Yvonne az ajtóban.

– Most épp nincs velem, de itt járkál a közelben.

– Rázd le! – utasít a barátnőm. – Rajzolj sokat, hátha egyszer már magától jön az igazi. És elmehetnél holnap a Zafír-koncertre a San Bendict Stadionba, hogy megnézd a szépkezűt a színpadon is.

– Én? Koncertre?! Zafírra?! Soha!

– Nem is tudom – mondom bizonytalanul Farringtonnak. – Tényleg olyan fontos lenne?

– Nagyon.

– Hát… jó. Hánykor?

– Korán, még a kezdés előtt. Talán az lesz a legjobb, ha ideküldök egy kocsit, jó? Hétre, rendben?

– Rendben.

Bryan felfigyel az ajtócsapódásra:

– Ki volt az?

– A Zafír menedzsere.

– És…?

– Úgy készülj, hogy este Zafír-koncertre megyünk a San Bendict Stadionba.

Az öltözőfolyosó kövén hangosan koppan a léptem, Bryané nem, mivel edzőcipőt visel, valamint napszemüveget, hogy minél „lazábbnak” tűnjön. Egy baj van: a napszemüvege nem dioptriás, így aztán a fiú minden istenverte üvegajtónak nekimegy. Mivel a folyosó meglehetősen hosszú és kanyargós, egy idő után vakvezetést vállalok. Kézen fogva navigálom Bryant a – szerintem – megfelelő irányba, és közben érdeklődöm, mikor fog szemüveget cserélni.

– A zenét nem nézni kell, hanem hallani – világosít fel. – Egyébként jártas vagy a szinesztéziában…?

Válasz nélkül hagyom a kérdést, mert már egyre hangosabb a zene: az előzenekar rettenetesen nyomja az Ördögi tangót. Valóban ördögi.

Újabb ellenőrző ponthoz érünk, marcona egyenruhások kérik a stage passt meg egyéb papírokat, Bryan ügyesen egy távolsági buszjegyet nyom az orruk elé, amire az egyenruhások rögtön terroristának vélnek bennünket és fegyverükhöz kapnak. Bár a belépők már a kezemben vannak, mégis Axel di Sun – aki az egyik öltöző előtt ácsorog – ment meg bennünket a letartóztatástól.

– Sejthettem volna, hogy nem lesz sima a bejutásotok.

– Ugyan! – adja a lazát Bryan és megpróbál kezet fogni az énekessel, ami nemigen sikerül, mivel valószínűleg csak körvonalakat lát, ezért aztán a cigarettát is fordítva gyújtja meg. Di Sun furcsállva méregeti, majd kihúz unokatesóm paklijából egy másik cigit és gyengéden a srác szájába helyezi.

– Most jó – informálja, majd összevissza kalimpál, feltehetően azt akarja a tudomásomra hozni, mennyire sajnálja világtalan rokonomat. – Gyertek be nyugodtan az öltözőbe, majd én segítek – fordul Bryan felé.

Vékony, oroszlánsörényű kiscsaj viharzik felénk, szakadt szerelésben, a fiúk mellé érve utat tör köztük, és egy laza lábmozdulattal megpróbálja Axelt elgáncsolni. Az énekes talpon marad, viszont Bryan belezuhan egy üvegajtóba, sötét szemüvege messzire repül, és ő maga ülve marad a cserepek között. Egy pillanatig dermedten bámulom az eseményeket, de amikor látom, hogy nem kell sebeket összevarrni, kitör belőlem a röhögés. Axel meglehetősen dühös.

– Hülye, idióta vicc volt. Ez a fiú vak, te agyalágyult! Meg is halhatott volna…

– Bocsánat – suttogja a csitri. – Csak téged akartalak egy kicsit átmozgatni. Nem tudtam, hogy… izé… szóval, hogy…

Bryan eközben felveszi a dioptriás szemüvegét, jól megnézi magának a vadócot, majd feltápászkodik.

– Nem tesz semmit – szól a lánynak. – Legalább visszatért a látásom.

Röptében tisztázódnak a dolgok, kiderül, hogy a lány Axel húga, és kissé szertelen.

– Vickynek hívnak – mutatkozik be nekem udvariasan. – Te vagy Cindy?

– Anisette.

– Jártok? – pislog rám ártatlanul. Az énekes mintha kissé zavarban lenne, szabadkozik: – Vickyt – bár nem mindig látszik rajta – angolkisasszonyok okítják a jó modorra, még néhány évig biztosan.

– Zsaroló – közli vele a lány és egy ronda grimasszal próbálja eltorzítani szép arcát.

A Zafír öltözője három egymásba nyíló helyiségből áll. Vicky elsőként ront be, és egyenest az egyik sarokban üldögélő vékony, szőke sráchoz megy, aztán meglepő gyengédséggel öleli át a fiú vállát. A srác megfogja Vicky kezét és tovább mered a semmibe.

Ismernem kellene a zenekar tagjait, de szégyenszemre csak az arcuk ismerős, a nevüket nem tudom. Axel a fülembe súgja: – Mindjárt bemutatom őket – majd ő is a sarokban ücsörgő fiúhoz megy és egy laposüveget nyújt felé. A srác rá sem pillant, elfogadja az üveget, és hosszú ideig rátapad a szája a nyílásra. Ha eddig nem volt merev részeg, most valószínűleg az lesz. A bal oldali helyiségből énekszó hallatszik, de olyan rettentő hamis, hogy az még az én iskolázatlan fülemet is sérti. – Roberto, a billentyűsünk – mosolyog Axel, és én jól megnézem magamnak az alacsony, széles képű fickót.

– Anisette, ő a mi gyönyörű Michaelünk, a basszusgitár nagymestere – folytatja a bemutatást di Sun.

– Tedd hozzá, hogy rendkívül józan életű – kiabál Roberto a szomszédból.

– Szia, Anisette, mutasd csak a tenyeredet – lép hozzám egy férfi, aki eddig csendben öltözködött.

– Ő a dobosunk, Nick – informál Axel. –

Másodállásban tenyérjós.

– Nem, ne a balt add, hanem a jobbot… én már továbbfejlesztettem ezt a dolgot, tudod? Nna, így oké. Ó, nagyon nagy karriert látok, ez a vonal végig felfelé ível, kitűnő! – lelkesedik, majd folytatja. – Ejha, de hosszú életed lesz, még férjből is elfogyasztasz vagy kettőt-hármat… hát, itt bizony… – halkul el és egy pontra mutat a tenyeremen. – Szóval, lesz az életedben egy olyan időszak, amikor…

– Amikor…? – sürgetem.

– Amikor… amikor egyszerűen eltűnik az életedből és évekig nem tér vissza.

– Kicsoda?

– Nem ki, hanem mi.

– Mondd már! – kezdek nyűgös lenni. – Micsoda tűnik el az életemből évekre?

Nagy levegőt vesz, mint aki fájdalmas dolgot fog közölni:

– A szex.

Erre már röhögnöm kell, Bryan lelkesen hahotázik velem. A dobos sértetten pillant ránk: – Ez nem olyan vicces.

– Nem – hagyom rá, mert valóban nem tartanám olyan humorosnak, ha néhány évre zárdába kéne vonulnom, de a röhögést nem tudom abbahagyni. Axel végszóra érkezik, immár színpadi szerelésben, fekete trikót, fekete farmert visel. A nadrág kihangsúlyozza keskeny csípőjét, hosszú lábát, a tekintetem mégis izmos, napbarnított karján siklik végig, majd a kezén állapodik meg.

– Hagyd békén a hülyeségeiddel – mondja Nicknek. – Gondolom, szörnyű, szex nélküli éveket lát a tenyeredben…

Bólintok, hogy stimmel.

– De tényleg – bizonygatja Nick.

– De tényleg hagyd békén – szólítja fel Axel, tán egy kicsit dühösebben a kelleténél.

Kényelmetlenül érzem magam, mert jelenleg úgy tűnik a dolog, mintha azt akarná fitogtatni az énekes, hogy hozzá tartozom. Ez pedig nem igaz, és a közeljövőben sem fog valóra válni… a fene sem kíváncsi egy őrült, nőcsábász rockzenészre! Kinőttem már abból, hogy valakiért rajongjak – az az igazság, hogy amikor abban a korban voltam, nem értem rá „rajongani”, mert leginkább engem duruzsoltak körül az emberek.

– El tudom intézni egyedül is – világosítom fel csendesen Axelt. Talán még egészen felnőtt nem vagyok, de már megtanultam, hogyan kezeljem az embereket.

– Ronny – mutat Axel a többiektől tisztes távolságban üldögélő szőke srácra. Ronny ránk sem hederít, Vicky kezét szorongatja és némán bámulja a vele szemközti falat. – Csak azért ilyen szótlan, mert súlyos gondjai vannak – súgja az énekes. – Egyébként teljesen normális, és nagyon jó barát.

Ronny valóban úgy fest, mint aki súlyos terheket cipel, szeme alatt sötét karikák húzódnak, vállát görnyedten tartja, és látszólag egyáltalán nem izgatja az esti koncert. Nem tudom, mi nyomja a lelkét, de hogy fájdalma van, az biztos. Furcsamód szeretném valahogyan megvigasztalni, pedig nem is ismerem. A srác megérzi, hogy nézem, és elfordul. Az a hülye érzésem támad, mintha kilestem volna valakinek a titkát, így visszafordulok az énekeshez. Axel éppen egy kis pohár aranybarna italt küld le a torkán, lassan, ráérősen. Amikor találkozik a pillantásunk, elmosolyodik és felém kínálja poharát.

– Kérsz? – kék szeme ragyog, barnára sült arcát itt-ott férfias ráncok barázdálják, kiugró arccsontja markánssá teszi a vonásait.

– Nem, kösz.

Felhörpinti maradék italát és arra kér, hogy amikor majd a színpad széléről nézzük őket, ügyeljek már a szertelen kishúgára.

– Jobb lenne, ha egy-két roaddal őriztetnéd őt – ajánlom, mert rosszul vagyok a gondolattól, hogy egy őrült tizenévest kell istápolnom.

– Nem őriztethetem roadokkal, mert még tökön rúgja őket, vagy mit tudom én – érvel Axel. – Ha bedühödik, mindenre képes…

– Biztos zaklatott gyerekkora volt – cukkolom. Di Sun komoran bólint:

– Tényleg az volt.

A zaklatott gyerekkorú most mindenesetre békésen álldogál a szótlan Ronny mellett. Időnként Michaelre sandít, de semmi vadság nincs a tekintetében, sőt… Amikor a gitáros elkapja a pillantását, pajkosan rákacsint, mint idősebb testvér a kicsire. Vicky szeme dacosan villan. Meg tudom érteni.

A menedzser lép be az ajtón:

– Fiúk, beállunk és nemsokára kezdés van.

– Közönség…? – érdeklődik Axel.

– Ötvenezer körül…

– Nem menekültek haza ettől a borzalmas zenétől? – céloz Michael az előzenekarra.

– Ne ordítozz, mert most jönnek végig a folyosón – csitítja Neil.

– Tehetnek egy szívességet – legyint a basszusgitáros.

– Menni fog, srácok? – lép be az öltözőbe egy izzadt, csapzott hajú, szakadt szerelésű, az öltözékén legalább két kiló vasat cipelő fickó.

– Ki a fene ez…? – néz körül segítséget kérőn Michael.

– A Vadállatok énekese. Ők voltak az előzenekar – magyarázza a menedzser kissé zavartan.

– És mire vagy kíváncsi? – áll elé a gitáros, aki legalább két fejjel magasabb a jövevénynél.

– Hogy okék vagytok-e? – veti oda a kis tuskó kihívó hangon. Axel vág egy grimaszt és elfordul.

– Nagyon okék vagyunk – feleli Michael. –

Annyira okék vagyunk, hogy az már szinte túlzás… még az okénál is okébbak vagyunk… csak azt nem tudom, melyik az E-húr meg ilyenek.

– Igen? – egy kissé hitetlenkedik az izzadt zenész, de aztán legyint. – Velünk is előfordul az ilyesmi…

Michael nem veszi humorosra a dolgot:

– És olyan is előfordul veletek, hogy koncert után kaptok egy kiadós ruhát?

– Kiadós eső már volt, ruha még nem – informálja az énekes. – Ki ez a kiscsaj? – néz rajtam végig malacszemével. Megvetően pillantok a feje fölé és Axel csendesen odaszól neki: – Remélem, megtalálod egyedül is az utat az öltözőtökig.

– Azt hiszem, mi már találkoztunk valamikor – lép közelebb hozzám a zenész.

– Lehetséges – vágja rá a választ Axel. – A kisasszony évekig majomápoló volt az állatkertben.

Ez ellopta a dumámat.

– És…? – értetlenkedik a malacszemű. – Attól még találkozhattunk, nem?

Hátat fordítok, de a fickó nem tágít és meghív vacsorázni. Di Sun most már dühös.

– Hussanj odébb, amíg teljesen nyugodt vagyok.

– Megverjem? – ajánlkozik Michael. Vicky féltő pillantást vet rá. – A héják csak ebből tanulnak…

– Ez inkább hülye, nem héja – mormolja Bryan.

– Gyerekek, hagyjátok abba – könyörög Farrington. – Te meg menj a saját öltöződbe. –

A Vadállatok énekese sértetten elvonul. – Fiúk, vár a színpad!

Axel a Shure mikrofonját szorongatja, majd magához rendeli a húgát.

– Maradj Anisette-ék mellett, jó? És ha lehet, ne gáncsolj, ne üss, ne ölj meg senkit.

– Miket gondolsz te rólam? – nyílik tágra a lány szeme; olyan ártatlan, hogy szinte elhiszem.

Rendesen meg tud szólalni a cucc, amivel a Zafír zenéjét erősítik. Azt mondják, egy-egy hangfal ötezer wattos, és van belőle jó néhány. Attól tartok, hogy ezek után életem végéig nagyothalló leszek. Vicky elég jól tűri a zenebonát, Bryan már nem annyira. Egyikükkel sem törődöm, mert a hideg futkos a hátamon; a színpad széléről rálátok a közönségre is – fantasztikus, ahogy ötvenezer ember extázisban énekel Axel di Sunnal együtt. Axel magába szívja a rajongó tekinteteket, láthatóan nagyon élvezi az egészet, a hangja – érdekes módon – nem fárad, hanem egyre jobban tisztul, fényesedik.

Az egyik dal után Axel komótosan a színpad legszélére megy – az első sorban állók megszállottan kapkodnak utána –, és rekedten beleszól a mikrofonba: – Mindenkinek szüksége van valakire… Mindenki tartozik valakihez. Én… – tart egy kis hatásszünetet – a tietek vagyok!

Őrjöngés. Ronny szelíd akusztikus gitárszólójával kezdődik a Tietek vagyok, majd Axel fáradt, „szőrös” hangon kezd bele az énekbe, de a refrént – számomra hihetetlen módon – csengő, fájdalmasan tiszta, magas hangon énekli el.

A lírai dal után néhány másodpercnyi szünetet tartva a zenekar gyors, feszes ritmusú dalba kezd; Ronny csodákat tesz a torzítós gitáron, természetesen fapofával. Axel azt üvöltözi a dalban, hogy „már évek óta nem kelt fel wigwam fölött a Nap – miért nem hagyjuk élni az indiánokat?”, Ronny gitárszólója kicsit késik, mert egyszerre két húrt is elszakít a hangszerén és nem kerül időben a kezébe tartalék gitárja. Amíg a csere megtörténik, Michael felhívást intéz a közönséghez: – Ünnepeljük meg Ronnyt, most jubilál… idén ez a századik széttépett gitárhúrja.

Az emberek lelkesen biztatják Ronnyt, aki végre egy kicsit elmosolyodik.

A szám után mindenki lerohan a színpadról – Ronnyt kivéve –, Axel int nekem is, hogy menjek velük, de Vicky visszatart: – Ilyenkor whisky-time van, semmi különös nem történik, csak locsolgatják a kiszáradt torkukat. Ha jót akarsz látni-hallani, itt maradsz.

Hallgatok rá. Ronny közli, hogy a következő szám azoknak szól, akik valaha is elveszítettek valamit az életben.

Panaszosan felsír a torzítós gitár, újból a hideg szaladgál a hátamon, képek jelennek meg a szemem előtt, folyik a könnyem.

Vicky az egyik díszletnek támaszkodva áll, összehúzza magát, mint egy fázós madár, és szomorúan figyeli Ronnyt. Annyi fájdalom van a szemében, mint egy sokat megélt felnőttében.

Ronnyra tompa, fehér fényű reflektor irányul, így a gitáros sápadtabbnak tűnik, mint amilyen valójában. Lehajtott fejjel játszik, szinte árad belőle a magányosság és a boldogtalanság.

A zene olyan fájdalmasan gyönyörű, hogy egyfolytában borzongok, a dallam beleröpül a lelkembe és puhán megül benne.

A közönség egységes masszaként ringatózik, együtt vannak, és néhány röpke percig egyek is, a közös örömöt és fájdalmat a gyertyák és öngyújtók apró lángjai jelzik. Szeretnék így maradni, elveszni a zene tengerében és lebegni benne, amíg csak lehet. Ezerszer jobb, mint bármilyen pótszer, szinte vágyom rá, hogy a tömegben lehessek, hogy védett legyek, hogy körbevegyenek, míg szól a zene, míg tart a varázs.

A gitáros teste meg-megremeg, még mindig emelkedünk, még mindig árad a zene… beszél a gitár, mindegyikünknek mást mond, de mindannyian megértjük. Ronny lassan felemeli a fejét és elnéz a távolba; szeméből, mintha esőcsatorna lenne, csurog a könny, végigszántja arcát és lepereg a trikójára.

Magányosnak és sebezhetőnek látszik, pedig nem lehet az, hiszen itt vagyunk neki mind az ötvenezren, vele zokogunk, vele érzünk, vele lélegzünk, és vele ver a szívünk. Ebbe belehalunk.

Aztán vége a varázslatnak. Néhány másodpercig néma, dermedt csend telepszik ránk. Egy pillanatra kialszik a színpadon az összes világítás, és amikor újból kigyulladnak a fények, Ronny már nincs sehol.

A közönség felocsúdik végre; ordítozással, sikítozással, tapssal hálálja meg Ronnynak a dalt.

A Zafír újra teljes létszámban a színpadon: gyors tempójú, kemény rockzenét hallunk, hogy magunkhoz térjünk a kábulatból. A whisky-time kifejezetten jót tett Axel hangjának, és a tömeg vele ordítja a dalokat. Az énekes játszik, incselkedik a közönséggel, biztosan érzi, hogy hatalma van fölötte, de nem él vissza vele.

– Szeretnék elénekelni egy dalt egy hozzám nagyon közel álló embernek… – mondja felénk pillantva. – Szóljon a nóta az én lökött kishúgomnak!

Vicky vág egy grimaszt, de azért majd kicsattan a boldogságtól. Hab a tortán, amikor Michael is rámosolyog – a vadóc eltűnik. Szelíd, szerelmes lány áll mellettem, aki nem akar senkit felrúgni, elgáncsolni, csak szeretni, simogatni, ölelni. Érzem a hullámait: megnyugtatóak, finomak, lágyak.

Észre sem vesszük, hogy elszállt az idő; a negyedik ráadás következik.

– Egy vadonatúj dalt mutatunk be nektek – konferál Michael. – Axel szeretne valamit kérni tőletek.

A közönség sikít: bármit…!

– Mit is akartál kérni? – kérdi tőle Michael.

– Higgy nekem! – kiáltja Axel. Újabb sikítás.

Lassú, lírai dal, di Sun rekedt hangja – teljes siker. Újból kigyúlnak az apró lángok, ring a tömeg; forrón izzik a sötét éjszaka. Axel felénk fordulva énekli: „őrültség, ha kérlek: higgy nekem?”. Vicky oldalba bök hegyes könyökével: – Ez neked szól.

– Lökött vagy – legyintek, de azért beleborzongok. Magam sem értem, miért.

Aztán vége, és tompán beborít bennünket a csend.

Az öltözőben csendesen készülődnek a fiúk, Ronny nincs köztük, Michael már átöltözött, Roberto a maradék leveskéjét kanalazza, Nick elmélázva ül egy széken és arról tájékoztat bennünket, hogy legalább húsz dobverőt szétdobált, Axel pedig épp fürdőlepedőbe burkolózva lép ki a tusolóból. A fene tudja, miért, de úgy érzem, mintha leskelődnék, ezért kifelé indulok az öltözőből.

– Ne tűnj el! – szól utánam Axel. – Egy kicsit meg kell mutatnunk a képünket a partin.

– Én… – kezdeném, de az énekes kedvesen folytatja:

– Te is szívesen látott vendég leszel azon a dögunalmas fogadáson.

Esküszöm, a szervezők a város az összes jó csaját begyűjtötték: a szálloda különterme tele magas, alacsony, nagy mellű, szőke, fekete, barna nőkkel, akik mind Axelt akarják. Na jó, ha nem sikerül őt megszerezni, megelégszenek Michaellel. Vagy Robertóval, vagy Nickkel. Ronnyt hiába keresik, a szólógitárosnak se híre, se hamva. Mit mondjak, egy pillanat alatt tele leszek kisebbségi komplexussal. Vicky szeme dühösen villan minden lányra, aki Michaelre mer nézni. Mindketten Axel mellett maradunk és hallgatjuk, ahogy a rajongó lányok udvarolnak az énekesnek. Ez eléggé elképesztő. Annyira megdöbbenek, hogy kénytelen vagyok meginni két-három Cointreau-t. Enyhülni kezdenek a komplexusaim, de azért örömmel fogadom, amikor Axel javasolja, hogy lépjünk le.

A kézzel-lábbal tiltakozó Vickyt nagy nehezen betömködjük magunk közé a kocsiba, majd a sofőr di Sun lakásáig visz bennünket.

– Most mondd meg, miért kellett ilyen korán eljönnünk – méltatlankodik a lány, és kiszállás közben mintegy „véletlenül” bokán rúgja bátyját.

– Átülünk a kocsimba – vigasztalja Axel –, és elmegyünk egy klassz helyre vacsorázni.

– Hárman nem férünk el benne – világosítja fel a húga.

– Megoldjuk – intézi el egy legyintéssel di Sun.

– Menjetek csak kettesben. Fáradt vagyok, és semmi kedvem vacsorázni – mártírkodik a lány.

Axelt nem kell tovább győzködni, elhiszi a húgának, hogy fáradt és nem akar velünk jönni. Én is Vicky álláspontjára helyezkedem, de az énekes tiltakozik. Hagyom magam meggyőzni, de csak azért, mert majd meghalok az éhségtől.

A fehér kocsi a tengerpartra repít bennünket. Elhagyatott, csendes a környék, csak a hullámok csapkodása hallatszik. A sötétben világító, hófehér homokon megüresedett napozóágyak, összecsukott napernyők alusszák éjszakai álmukat. Kiszállunk az autóból és megcélzunk egy pálmát, Axel egy papírzacskóban hozza a vacsoránkat, egy kiló őszibarackot.

Ahogy ülünk, elsimítom magam mellett a homokot, és a barackmag hegyes csücskével belekaparom egy pálmafa és a két alatta üldögélő alak sziluettjét.

– Mióta rajzolsz? – hajol közelebb Axel, és saját barackmagját az általam rajzolt pálma tövébe gyömöszöli. Vállat vonok.

– És te mióta énekelsz?

– Már az oviban is énekeltem – ismeri be Ax.

– Én is nagyjából abban a korban kezdtem rajzolgatni… Te jártál óvodába?

– Néhány hétig, aztán kiraktak, mert minden lányt el akartam ásni.

– Gyermekkori perverzitás – bólintok.

– Minden életkornak megvan a maga szépsége.

Folytatjuk a barackpikniket, most már teljesen ragacsos vagyok. Axel felrohan a kocsihoz és egy üveg Cointreau-val tér vissza.

– Láttam, hogy szereted, így aztán elemeltem egyet.

– Lopós vagy?

Nem válaszol, csak vigyorog és felém nyújtja a flaskát. Meghúzom, aztán csendben alkoholizálunk egy darabig.

– Ronny hova tűnt a koncert után?

– Azt hiszem, hazament.

– Mi baja van?

– Elhagyta a felesége – feleli rövid hallgatás után. – Azt hiszem, Jenny utálta a zenészfeleség-státuszt meg ezt az egész felhajtást, ami körülöttünk van.

– Nehéz is lehet elviselni – vetem közbe.

– Biztosan – ért egyet Axel. – Akad persze, aki élvezi, de csak ideig-óráig. Pedig hidd el, Ronny megpróbált normális férj és apa lenni. – Időnként persze nem tudott ellenállni a kísértésnek…

– A kísértés már csak ilyen…

– Milyen?

– Nem lehet neki ellenállni.

– Figyelj ide, az embert egy idő után már abszolút hidegen hagyják a rajongó csajok. Ronny egyébként mindig visszafogott, kicsit gátlásos srác volt. Jenny jó feleség volt, bár egy idő után inkább már csak az érdekelte, hogy befusson színésznőként. Ronny mindent megpróbált, hogy Jennyt felfedeztesse, de nem sikerült. Jenny pedig egyre keserűbb, kötözködőbb lett.

Belekortyolok a Cointreau-ba. Olyan szép az éjszaka, nem gondoltam volna, hogy a tengerparton fogom tölteni. Ujjaim között szitálom a fehér homokot, élvezem simogatását, hűvös lágyságát.

– Milyen? – kérdezem hirtelen.

– Micsoda?

– Milyen érzés így, koncert után lenni?

– A koncert végére mindig feldobódom, és utána csak lassan eresztek le. Soha nem tudom megszokni, hogy egyik pillanatról a másikra vége, megszűnik minden. És mindig akkor kell abbahagyni, amikor a legjobb… Valahogy kiürülök minden egyes koncert után… mintha mindig meghalnék egy kicsit. Nem beszélek hülyeségeket? – néz rám hirtelen.

– Fogom a hullámaidat.

– Akkor jó – mosolyodik el. – Régebben úgy próbáltam levezetni egy-egy koncert után a feszültséget, hogy belevetettem magam az éjszakába: ittam, lányokkal voltam…

Irtó finoman fogalmaz, ráadásul nosztalgiázik itt nekem, az üveggel a kezében. Szerencse, hogy ma már nem iszik, és nincs lányokkal.

– Ma már viszont… – kezdek bele olyan hangsúllyal, hogy elröhögi magát.

– Ma már nincs ilyen, láthatod: narancslikőrt szopogatok, és szó nincs csajozásról – úgy mondja, mintha dicséretet várna.

– Anyukád most biztosan megdicsérne – nyugtázom.

– Ha élne, biztosan – mondja rekedten.

Anisette, mi a francot csináltál már megint, minek jártatod a szád, mielőtt gondolkoznál? Hallgatunk. Kínos a csend, de nem tudom, hogyan törhetném meg. Axel hátradől, belekönyököl a homokba és a tengert nézi.

– Tízéves voltam – szólal meg halkan. – Tudtam, hogy beteg az anyám, de azt nem, hogy annyira… egész nap feküdt, gyenge volt, én meg azt hittem, azért csinálja, hogy minket dühítsen. Mérges voltam rá: miért nem figyel rám úgy, mint régen, miért nem játszik velem, miért csak magával foglalkozik? Nem értettem, miért lepi el a szemét a könny, ha rám néz. Rossz volt, hogy az iskolában mindenkit leszidott, megvert az anyja, ha valami rosszat csinált, de az én anyám csak simogatta a kezemet. Nem éreztem magam igazán gyereknek, és őt igazán anyának. Vívódtam, tele voltam kétségekkel, de persze nem tudtam felfogni az egészet: volt egy anyám, aki mégsem volt… Úgy feküdt a hatalmas párnák közt, mint egy szárnyatörött madár… Nem untatlak?

– Nem – suttogom.

– Nem tudom, miért mondom el ezeket a dolgokat neked… erről nem szeretek és nem is szoktam beszélni… Szegény anyám egy évet szenvedett, mégsem készítettem fel magam arra, hogy el fogom veszíteni. Amikor meghalt, egyszerűen nem tudtam felfogni. Azóta is furdal a lelkiismeret, amiért bántottam a betegsége miatt… Hiszen egyszerűen nem értettem, miért fekszik egész nap, amikor régebben naphosszat intézkedett, szaladgált… Kérsz?

A narancslikőrt Axel édesanyja emlékére iszom, és hagyom, hogy égessen belül. Axel szeme lassan újra megtelik élettel, fényesedni kezd és ennek most határozottan örülök. Újabb barackot vesz elő a zacskóból. Felém nyújtja és tartja, amíg beleharapok, majd ő is harap egyet és ismét felém nyújtja a gyümölcsöt. Mi ez, valami szexuális előjáték, vagy mi a csuda? Ezt azért nem kéne…

Meleg és barackízű a szája, könnyedén érinti a számhoz, mintha félne az elutasítástól. Eltolom magamtól, azt hiszem, szavak nélkül is ért. Nem próbálkozik többet, hanem kedvesen társalog tovább.

– Menjünk úszni – javasolja. – Már csupa ragacs vagyok, gondolom, te is.

– Jó ötlet – mondom, csak nem tudom, hogyan valósítsam meg: utcai ruhában gyalogoljak bele a tengerbe? Amikor látom, hogy Axel alsónadrágra vetkőzik, hosszú blúzomat összecsomózom a mellem alatt, és kilépek a szoknyámból. Jó nagy zavarban vagyok, úgyhogy rohanni kezdek a víz felé. Axel utánam.

Váll váll mellett gázolunk át a habokon, élvezzük a hűs víz érintését. Egy hatalmas hullám megpróbál leteríteni a lábunkról, de Axel utánam kap, megfogja a karomat, és így sikerül megőriznem az egyensúlyomat. Nevetünk, ő lebukik a víz alá, majd amikor feljön, szükségesnek látom felhívni a figyelmét arra, ha netán engem is le akar nyomni a tenger mélyére, biztosan kiúszik a szememből a kontaktlencsém.

Visszafogja magát, és nem képez át könnyűbúvárrá.

A parton didergünk egy sort, a nedves blúzom rám tapad, és minden szélfuvallatra megborzongok. Már egészen kiment belőlünk az alkohol, amit nem is bánok, tekintve, hogy a fiúnak vezetnie kell. Axel beleugrik a farmerjába és felszalad a kocsihoz, hogy hozzon nekem valami száraz cuccot. Ragaszkodik hozzá, hogy belebújjak az XL-es méretű pólóba, amit a kezében lobogtat. Amíg öltözöm, addig lesétál újból a tengerhez.

Aztán elfogy a barack, elfogy a narancslikőr… már szedelődzködünk, amikor felkel Európa felől a nap, egyik pillanatról a másikra, aranyló fényével világítja be a látóhatár szélét.

– Itt az apály – értesít Axel. – Gyere, nézzük meg a kagylókat.

A szivárvány összes színében pompázó kagylóhéjak, csigák őrzik a tenger éjszakai áradásának nyomát, szétszórva fekszenek a homokon mint megannyi csillogó játékszer. Axel felemel egy hatalmas lila kagylóhéjat, melyen hajszálvékony ezüstös csíkok húzódnak. A kezembe nyomja a kagylót. Összekapcsolódik egy pillanatra a tekintetünk, a fiú kék szivárványhártyáját most majdnem teljesen elfedi sötét írisze. Zavartan visszafordulok a sétány felé.

A nyugágyak körül már fiatal takarítófiúk tevékenykednek, gereblyézik a homokot, kinyitják a napernyőket, letörölgetik a műanyag asztalokat.

– Nekik most kezdődik a nap – int feléjük Axel.

A sétány megélénkül: korán kelő nyaralók, az egész éjszakát ébren töltött szerelmespárok szédelegnek a part felé, hogy lássanak valamit a napfelkeltéből.

Elindulunk az autóhoz. Di Sunt többen felismerik, mosolyogva intenek neki, valaki eldúdol néhány sort az egyik Zafír-dalból.

A kocsiban elalszom, aztán arra riadok, hogy valaki szelíden rázza a vállamat.

– Megérkeztünk – hallom Axel hangját. Kinyitom a szemem és látom, hogy a házam előtt parkolunk. Mielőtt kiszállnék, meg akarom köszönni az estét, de Axel megelőz: – Köszi az éjszakát. Jó volt veled beszélgetni…

Adok az arcára egy puszit; megfogja a vállam és mélyen a szemembe néz. Már megint a sötét írisz uralja a tekintetét.

– Ezt ne – kérem, és kiszabadítom magam. Intünk egymásnak, aztán a hófehér kocsi lassan kigurul az utcából. Engem ráz a hideg és kellemes bizsergést érzek a gyomromban.

A kutyák panaszos sírásba kezdenek, amikor megismerik a kulcsom csörgését; belépésemkor lelkesen üdvözölnek. A konyhába indulok, hogy főzzek magamnak egy kávét, de az ajtóban visszahőkölök. Frederick vádló tekintete előhozza az összes lappangó bűntudatomat.

– Tudod te, hány óra van? – kérdezi hűvösen.

Rápillantok a faliórára, és már tudom is.

– Reggel fél nyolc.

– …múlt hat perccel – igazít ki. – Hol voltál, ha szabad érdeklődnöm? Éjfél óta itt várok rád.

– Dolgom volt – vonok vállat. – Egy kicsit elhúzódott.

– Kicsit… Bryan hajnali négykor állított haza, abban a biztos hiszemben, hogy te égeted a villanyt a konyhában, és bekiabált: „Anisette, hová tűntetek Axellel, már mindenütt kerestelek… ”

– Bryan valószínűleg jól be lehetett rúgva – védekezem.

– Vele volt egy alacsony pali is, akivel két órán keresztül valami programot írtak a számítógépen… Nem lennék meglepve, ha most az ágyadban aludnának.

– Marha jó. Remélem, bele is hánynak.

– Hol a francban voltál egész éjjel? – tör ki dühösen Frederick.

– A tengerparton – vetem oda. – Beszélgettem valakivel.

– Az a hülye énekes…

Meglepően jól informált. Biztosan leskelődött az ablakon, amikor hazajöttem.

– Pontosan.

– Lefeküdtél vele?

Hideg, kissé riadt a hangja.

– Mégis mit gondolsz rólam?! – csattanok fel. – Gondolod, hogy a tengerpartra járok szexelni? Jézusom.

– Ne támadj. Én csak kérdeztem valamit…

– Én pedig válaszoltam.

Frederick feláll és magához szorít; moccanni sem bírok. Kétségbeesetten ölel, mintha még rendbe lehetne hozni kettőnk között a dolgot, mintha elfelejthetnénk a múltat és mindent újrakezdhetnénk.

A férfi, aki a karjaiban tart, még reménykedik a szerelemben.

Én már rég nem hiszek az egészben.

Szétdobált hamburgeresdobozok, felborult műanyag poharak. A szobára állott hamburgerszag telepedett, és minden ragadt a kiömlött kólától.

Linda utálta a hamburgert és a kólát is. A szobafogságot meg pláne.

Megpróbálta végignézni a tévében a Zafír-koncertet, de a felénél elaludt, és csak késő éjjel ébredt fel, amikor „pótpapája” hazajött.

Linda dühös volt az apjára, amiért az ilyen egyszerűen megvált tőle néhány napra, és mérges volt az anyjára is, mert pont most kellett elutaznia.

Pár napig nem sírt, de most már egyre jobban hiányzott neki az otthon, az apja kedves, mély hangja, meleg ölelése. Ronny mindig mindentől megvédte; éjjel maga mellé engedte az ágyába, ha a kislány rosszat álmodott; megfenyegette a szomszéd fiút, aki állandóan a szeplői miatt csúfolta Lindát.

Itt minden éjjel azt álmodta, hogy apa meghalt. Zokogva ébredt, és befészkelődött az agyába a gondolat, hogy ha él is, az apja halálos beteg, és ezért küldte őt „vendégségbe”.

Lindának sok problémája volt.

Nem akarta, hogy meghaljon az apja.

Utálta a hamburgert.

Utálta a kólát.

Utálta a pótpapáját.

A szülein kívül hiányzott neki Tory, a kedvenc babája.

Haza akart menni.

AXEL

Mindig rettegett attól, hogy repülés közben viharba kerül a gépe. Most ez be is jött. Ráadásul az óceán felett.

A stewardessek eleinte még nyugtatgatták őket, de mostanra mind eltűntek. Nick szerint ejtőernyővel menekültek. Roberto úgy vélte, a pilóták is követték őket, és most valamelyiküknek át kéne vennie az irányítást. A whisky fogyóban volt, Vicky hányt – Michael figyelte egy darabig, majd ő is belebukott a papírzacskójába. Kellemes látványt nyújtottak.

Richard, az egyik operatőr fennhangon fogadkozott, ha ezt túléli, újra csak nőkkel folytat szerelmi viszonyt, és soha többé nem néz a férfiakra.

– A levegőben lenni jobb, mint lezuhanni – ez volt Ronny tömör véleménye az egészről. Anisette csendesen üldögélt. A vihar időről időre megbillentette a gépet, néha hatalmasat zuhantak. Axel – mivel stewardess a közelben nem volt, a pohara viszont kiürült – előhúzott egy laposüveget a csomagjából, és először Ronnyt kínálta.

– Kösz – ragadta meg az üveget a szőke srác. – Csak ezt az Afrikát éljük túl…

– Na meg ezt az utat – dörmögte Axel.

Ronny ma jobb hangulatban volt, mint az előző napokban – a vihar ellenére is –, mert egy nappal korábban hírt kapott a lányáról. Linda – állítólag – biztonságban van, és az emberrablók közölték Ronnyval, hogy amennyiben nem értesíti a rendőrséget, még afrikai tartózkodása alatt újból hírt kaphat a lányáról. A fogvatartók nem említették, mekkora váltságdíjra tartanak igényt, valamint hogyan és mikorra tervezik a pénz átadását.

Neil, a Zafír menedzsere, amikor megtudta, hogy esetleg Ronny és az egész zenekar készpénztartaléka kevés lehet a váltságdíjhoz, magára vállalta a pénz megszerzését, ha esetleg azonnal kell.

Ronny még mindig nem akarta elhinni, hogy Lindát elrabolták, biztos benne, hogy Jenny találta ki az egész elrablási mesét, csak hogy ráijesszen.

– Arra gondolok, hogy ez az egész Jenny mesterkedése – vallotta be Axelnak.

– Kizártnak tartom. Miért tenné ezt veled?

– Talán azért, hogy átérezzem, milyen az, ha aggódni kell valaki miatt. Jenny valószínűleg úgy képzelte, hogy amikor turnén vagyok, nem gondolok rájuk.

– Hülyeség.

– Az – bólintott Ronny. – Tudod, a házasságunk elején Jenny sokat aggódott miattam, amikor egy-két nappal később jöttem haza valahonnan, mint ahogyan azt előre megígértem. – Axel megértően vigyorgott. – Aztán ahogy teltek-múltak az évek, hozzászokott a kicsit zavaros életvitelemhez, és már nem aggódott annyira… de azért mindig kiborult.

– És úgy gondolod, most bosszút akar állni? – kétkedés hallatszott Axel hangjában.

– Csak erre tudok gondolni – nézett rá Ronny reménykedve, így aztán az énekes igazat adott neki. Amíg Ronny meg van győződve arról, hogy a felesége rabolta el a gyereket – ami végül is nem tűnik egészen lehetetlennek –, addig lehet vele dolgozni, beszélgetni, addig nem akar meghalni. Meghalni, mint amikor még Gilliannel járt együtt.

Huszonhárom évesek voltak. A Zöld Takony már felbomlófélben volt. Axel és Ronny végzett az egyetemen, és mindenféle különmunkát vállalt; a megélhetés így sem volt könnyű, de nem lehetett őket eltántorítani a zenéléstől. A Zöld Takonynak az évek során tisztes rajongótábora alakult ki, ám csak egy lemezük jelenhetett meg, az is igen rossz minőségben és rendkívül alacsony példányszámban. A lemezkiadó nem fektetett pénzt abba, hogy reklámozza a Zöld Takony produkcióját, így csak a leghűségesebb rajongók tudtak a lemezről. Mivel a fiúknak nem volt saját koncertfelszerelésük, azt minden fellépés előtt bérelniük kellett, ami el is vitte gázsijuk nagy részét. Axel szerelemből játszott, Ronny szeretetből – a többiek pedig sorban szálltak ki a zenekarból, és friss zenészekkel kellett pótolni őket. A menedzselést is Axel és Ronny vállalta magára. A Zöld Takonnyal eltöltött évekre Axel mindig némi nosztalgiával gondolt vissza, mert ez volt az az időszak, amikor megízlelte az igazi szerelmet és a különböző kiváltságokat, amikhez viszonylagos ismertsége révén hozzájutott.

Amikor Axel először találkozott a lánnyal egy házibulin, mandulavágású, türkizzöld szemén akadt meg rögtön a tekintete, majd hullámos, égővörös haján és márványsima, vajszínű bőrén. Gyönyörű alakja és kedves pillantása volt, Axelt mégis aggasztotta valami, amit még magának sem tudott megmagyarázni.

– Szia – ült le mellé a lány, lábát elegánsan keresztbe tette, és a kezében tartott tálból sós mandulával kínálta az énekest. – Szép neved van: Axel di Sun – ízlelgette.

– Gondolom, neked is – felelt Axel, de fél szemmel egy vékony, szőke lányt figyelt, aki élvezettel habzsolt egy nagy adag fagylaltot, és a farmerból kilógó meztelen lábfejével a házigazda macskáját dögönyözte.

– Gillian – mutatkozott be udvariasan a lány, és Axel szájába tett egy mandulát. Vékony ujjával finoman végigsimított az énekes ajkán, és az érintéstől a fiút kirázta a hideg. Gillian gyönyörű volt, elképesztő erotikus kisugárzása volt, Axel mégis menekülni akart tőle. A lány ezt nem hagyta, egyfolytában az életéről kérdezgette Axelt.

– És te? Hogyan kerültél ide? – tért ki a sokadik kérdés elől a srác. A lány megvonta finom, vékony vállát: – Stan hozott ide. Üzletkötő vagyok, és egy munka kapcsán ismerkedtünk meg. A mai estém szabad volt, így szívesen jöttem. Táncolunk?

Gillian úgy ringatózott a parketten, mint egy igazi táncosnő, és olyan lágyan simult Axelhez, hogy a srácnak minden figyelmét arra kellett összpontosítania, hogy mindenütt „higgadt” maradjon. Ezek után majdhogynem természetes volt, hogy együtt töltik az éjszakát.

Amikor a hosszú, perzselő éjjel véget ért, és Axel magához tért nyomasztó álmából, rápillantott a mellette szuszogó, porcelánszépségű lányra. Pontosan tudta, hogy több együttalvásról szó sem lehet, mert éjszaka megvilágosodott számára, miért akart menekülni a legszebb nő elől, akit valaha látott.

Gillian profi, vérbeli kurva volt. Axel nem kért a kurvákból.

A vihar végre lecsendesedett, az utasok megnyugodtak, amikor a felhők fölött felragyogott a nap. Nick már az egyik stewardess tenyeréből jósolt, Anisette meleg mosolyt küldött Axel felé, aki épp azzal volt elfoglalva, hogy lerázza magáról Richardot, a meleg operatőrt.

– De tényleg, elhiheted – győzködte őt Richard. – Nekem elhiheted, hogy nagyon jóképű vagy!

– Azt mondtad, visszaszoksz a nőkre – emlékeztette di Sun.

– Vissza is szoknék, ha találnék egy olyan gyönyörű nőt, mint amilyen te vagy férfiban!

– Hagyd ezt – kérte fáradtan Axel. – Remélem, nem lesz közös a fürdőszobánk Afrikában... – motyogta.

– Miféle fürdőszobáról ábrándozol, di Sun? – érdeklődött Roberto. – Úgy gondolod, hogy fürdőszobás lakosztályt kapsz az őserdő közepén?

– Jó lenne.

– Majd Richard megmosdat – hajolt hozzá közel Anisette. A fene egye meg ezt a nőt, gondolta Axel. Úgy tesz, mintha nem utasított volna vissza egy este legalább tizenhat alkalommal. Volt valami a lányban, ami izgatta Axelt, de Anisette mintha csak mosolygott volna rajta. Axel maga is mélységesen megdöbbent, amikor a koncert után, a tengerparton mesélt neki az anyjáról és arról, hogyan találkozott tízévesen a halállal. Ez annyira belső ügye volt, hogy még visszaemlékezni sem tudott rá lelkiismeret-furdalás, bűntudat nélkül. Anisette, ez a vadidegen csaj kihozta belőle legmélyebb érzéseit, és az volt a furcsa, hogy Axel nem szégyellte magát, amiért kitárulkozott előtte.

– Azt inkább ne – felelte, és lehunyta a szemét.

Amikor Ronny csöngetett, Axel már felöltözködött, és éppen ébreszteni akarta Gilliant.

– Milyen volt a buli? – huppant le Ronny az egyik fotelba.

– Szar – felelt Ax tömören. – Semmit sem veszítettél vele.

– Akkor jó. Van egy kávéd?

– Lesz.

– Jó reggelt, fiúk, kaphatok én is egy kávét? – Gillian állt az ajtóban. Axel fekete fürdőköntösét szorosan összekötötte valószínűtlenül vékony derekán, tűzvörös hajzuhataga loboncosan a vállára omlott, álmosan nézelődött. Sápadt bőre még szebbé tette, halványpiros, érzéki száján fogkrémpötty díszelgett. Ronny szótlanul bámulta a lányt, még a bemutatkozáshoz is alig tudta összeszedni magát.

– Kapsz egy kávét – mondta hűvösen Axel –, de utána fel kéne öltöznöd, mert mennem kell a dolgomra.

Gillian szó nélkül magukra hagyta őket.

– Hogy beszélhetsz így egy nővel? – ámuldozott Ronny. – Ráadásul egy ilyen nővel? Olyan szép, olyan ártatlan, félénk… Neked már agyadra mehetett a sok csajozás.

– Lehet – hagyta rá Axel, mert semmi kedve nem volt beszámolni arról, hogy egy szabadnapos kurvával töltötte az éjszakáját.

Amíg Ronny kávézgatott, Axel bement, hogy rendet csináljon a hálószobában. Az ajtóban Gillian állta el az útját, meztelen teste szinte izzott, finom ujjaival gyengéden megcirógatta a fiú arcát. Axelben kigyulladt egy pillanatra a vágy, de akaratlanul is felidézte az éjszaka történteket: a lány mocskos trágárságát és a sok undorító – persze egy pillanatra nagyon izgalmas – dolgot, amit Gillian kért tőle. Sok mindent nem tett meg közülük. Például nem vizelt a lány testére.

Eltolta magától Gilliant.

– Menj el – kérte. – Öltözz fel és menj el.

– Mi a baj? – A türkizzöld szem ártatlanságot tükrözött.

– Nem bírlak látni. Van pénzed taxira? – húzott elő néhány bankót a zsebéből.

– Hogy mered…?! – A dühtől szinte sikított a lány.

– Nézd… titeket ki szoktak fizetni, nem?

– Én ezt nem pénzért tettem! Igen, kurva vagyok, de én is lefekhetek valakivel érzelemből – mondta halkabban, majd átváltott közönséges lotyóba. – Tudod mit, menj a büdös picsába, Axel di Sun, a szar, fantáziátlan numeráiddal együtt!

Gillian néhány perccel Ronny előtt távozott.

Néhány héttel később, az egyik koncertjükön Ronny Gilliant átölelve jelent meg. Gillian rövid, ám annál gyűlölködőbb pillantást vetett Axelre, majd a továbbiakban nem vett tudomást róla. Axel bízott benne, hogy Ronny nem fog tartós kapcsolatot kialakítani a lánnyal.

A fülledt, párás, afrikai levegőtől fuldoklottak egy darabig a repülőtéren, mialatt az útlevélellenőrzésre vártak.

Vicky a landolás után kiszállt a gépből és letérdelt, fejét a földre fektette és megmerevedett ebben a pózban.

– Mit csinálsz? – érdeklődött Anisette.

– Hallgatom a gravitációt – felelt a lány a lehető legtermészetesebb hangon.

– Ó – nyögött Axel. – És fizikatanárt még mindig nem találtam neked…

– Jobb is – szólt közbe Neil. – Képzeld, ha ezt hallaná…

– Fáradt szegény – indokolta Vicky pillanatnyi elmezavarát Anisette, és újból Axelre mosolygott.

Röhög rajtam, gondolta Axel. Vagy mégsem? Mi lehet olyan röhejes rajtam? A szőke lány tovább nézte őt, majd mellé lépett, megérintette a vállát.

– Min gondolkozol?

Jó ég, belelát a gondolataimba? Axel egy pillanatra megrémült.

– Nem gondolkozom – felelte zavartan.

– Tényleg nem gondolkozik – erősítette meg húgocskája. – Axel soha nem gondolkozik, nem tudtad?

A helyi határőrök közben alaposan ellenőrizték útleveleiket, majd Neil bemutatott nekik egy kerek képű, dús hajú, rövid vászonnadrágot viselő férfit.

– Ő lesz a tolmácsunk és az idegenvezetőnk… Sungnak hívják.

– Én lenni Sung – vigyorgott az emberke, és majdnem a földig hajolt. – Dzsip várni híres dalnokokat a repülőtér alatt.

– Alatt? Itt alagsor is van? – kérdezte Michael, aki már gratulált a pilótának.

– Fölött – helyesbített Sung.

– Mellett – javította ki Axel.

– Az, igaza van, uram. Dzsip vinni híres dalnokokat Makotóba. Kis falu lenni nagyon szép.

Megpróbáltak bezsúfolódni a dzsipbe és a teherautóba, Vicky grimaszokat vágott, amikor meglátta, hogy még csak légkondicionáló sincs az autókban.

– Jó, hogy nem tevékkel jöttek értünk – morgott.

– Lenni teve is – élénkült fel Sung.

A bepakolás kissé körülményes volt, a kamerákat óvni kellett, így ki-be rámoltak, hogy a lehető legoptimálisabb helyre tegyék a finom műszereket.

Ahogy elhagyták a várost, poros útra értek, ahol mindössze egy nyomsáv volt.

– Mi van, ha szembe jönnek velünk? – kíváncsiskodott Michael.

– Á, nem jönni szembe. Yocci most lenni részeg utáni nap, nem tudni vezetni, mert nem látni, csak csillagok – felelt Sung.

– Egy autó van csak ezeken kívül Makotóban?

– Hát mennyi kell lenni… Elég, nem?

– És ha valaki rosszul lesz és kórházba kell vinni? – lázadt Vicky. Sung vállat vont.

– Ha lenni nagyon beteg, doktor van kocsi. Valaki elgyalogolni doktorhoz, doktor kocsival jönni. Beteg vagy meghalni, vagy élni.

– Mennyi idő alatt lehet odaérni az orvoshoz? – feszegette tovább a kérdést Vicky.

– Egynapi járóút, ha gyorsan haladni – számolgatott Sung. – De ha gyorsan futni, kevesebb.

– Marha jó. Telefon nincs? Vagy fax, vagy mit tudom én… Legalább valami jelzőtűz…

– Húgi, most már pihenjél. És tudd, ha megcsípeted magad egy skorpióval, egy nap, mire elérjük az orvost.

– Nem biztos – mondta Sung. – Ha doktor lenni például Kucchi környéke, az három egész nap út.

– Három! – szörnyedt el Vicky. – Nem kellett volna egy orvost is magunkkal hoznunk?

– Híres dalnokoknak lenni kocsi. Dzsip – nyugtatta meg Sung.

– Oda nézz, gazella! – örvendezett Nick, és jobbra mutatott. A gazella békésen álldogált nem messze az úttól.

– Micsoda levest lehetne főzni belőle! – nyalta meg a szája szélét Roberto. – Lehet, hogy még oroszlánnal is találkozunk?

– Na akkor én vissza is szokom a whiskyre – fenyegetőzött Michael.

Néhány órai zötykölődés után meglátták az első oroszlánt, és Michael kénytelen volt visszaszokni a whiskyre.

Anisette napszemüvegben ült Axel mellett.

– Roppant romantikus – mondta, és Axel nem tudta eldönteni, komolyan gondolta-e, vagy irónia volt a hangjában. Inkább az utóbbira szavazott.

– Mindenképpen romantikusabb, mint a nagyvárosi betontenger.

– Hát nem ezt mondom? – replikázott a lány, majd hosszan integetett egy elefántcsordának.

– Itt élni zwabuk – mutatott jobbra Sung. A hatalmasra nőtt növények közül itt-ott kivillant egy nádtetős építmény, de embereket nem lehetett látni. – Zwabuk mindig néha enni ember.

– Kannibálok? – hördült fel Michael.

– Most mindig, vagy néha? – kérdezte Ronny, a gyakorlatias.

– Ha van fehér ember, szívesen megenni – bólogatott Sung.

– Miért csak a fehér embereket eszik meg? – lázadt fel Vicky.

– Fehér ember jobb ízű mirigy van. Mirigy, olyan hasnyál – világosította fel az afrikai.

– Te is szoktál embert enni? – fordult Sunghoz a menedzser.

– Én nem enni ember – rezzent össze ijedten a kis fekete. – Én soha nem enni ember…

– Hová kerültünk? – nézett Anisette Axelre. – Azt hittem, az emberevők már rég kihaltak.

– Rosszul hitted – derült Axel, majd magyarázni kezdett a modern kannibálok étkezési szokásairól, és nagyon élvezte, hogy a lány tágra nyílt szemmel hallgatja őt.

Axel egyre tehetetlenebbül figyelte, ahogy Ronny tönkremegy. A szőke gitáros már lassan egy éve járt együtt Gilliannel, és minden energiáját, minden pénzét, minden figyelmét és szeretetét a lányra fordította. Szabályszerűen belefogyott a szerelembe, és már egyáltalán nem árasztotta magából azt a fantasztikus nyugalmat, amit régen.

Axel és Ronny barátsága fokozatosan gyengült, Gillian kettejük közé állt, és a gitáros, bár eleinte megpróbálta kibékíteni őket, később feladta ezt a tervét. Ronny nem értette, a lány miért gyűlöli annyira az énekest, mint ahogy Axel hűvös, távolságtartó, már-már lenéző viselkedését sem Gilliannel. Ők ketten pedig, akik mindent megmagyarázhattak volna, hallgattak és csendben gyűlölték egymást.

A Zöld Takony hatodik születésnapjára nagy koncerttel készültek. Axel meghívta az apját is a nagy eseményre, mint ahogy megpróbálta Vickyt is kikérni a bentlakásos iskolából – nem járt sikerrel.

Az apja illendően megköszönte a meghívást, és sajnálkozva tudatta, hogy nem tud elmenni a szülinapi bulira, mert nem bírja ezt a fülsértő zenét.

Elina, di Sun aktuális barátnője viszont boldogan készült a koncertre. Elina tizenhat éves, rajongó fruskaként találkozott az énekessel egy rockfesztiválon; sikerült rövid úton lerészegednie egy pohár likőrtől, majd hamarosan Axel ágyába harcolta magát – egy másik lánnyal egyetemben.

Elina szép lassan belopózott a fiú életébe; csendes, visszafogott, nyugodt természete szimpatikus volt Axelnek, mint ahogyan háziassága is. Állandó jelenléte valamiféle biztonságot jelentett a fiúnak.

Di Sun nem volt szerelmes, de kedvelte a helyes, bájos kislányt, aki a korához képest meglepően érettnek bizonyult. Nem lakott Axelnél, de úgy mozgott a lakásában, mintha otthon lenne. Axel szívesen töltötte szabadidejét a lánnyal, ám tudta, érzéseinek köze sincs a szerelemhez. Jólesett neki Elina rajongása, szerelme – azonban ezt csak elfogadni tudta, viszonozni nemigen.

Di Sun sok szempontból elégedetlen volt.

Úgy érezte, zeneileg sokkal többre képes, mint amit addig produkált; sikerre, igazi hírnévre vágyott és persze pénzre, hogy végre ne egyik napról a másikra kelljen élnie.

Szerette volna, ha Ronnyval nem távolodnának el egymástól, de úgy tűnt, Gillian miatt lassan felbomlik a barátságuk.

Axel már kezdte unni a futó kapcsolatokat, az őrült orgiákat – és Elinát is. Valami újra vágyott.

Bár a százfőnyi, kivezényelt rendőrcsoport robbantástól, petárdázástól, esetleg élveboncolástól tartott, a koncert simán lezajlott. A koncert méltó lezárása volt a Zöld Takony-korszaknak, bár ezt Axelék nem fogalmazták meg így magukban. Fel sem merült bennük, hogy ez volt a zenekar utolsó koncertje, és a Zöld Takony hamarosan már csak rocklegenda lesz.

– Elmegyünk valahová dumálni egyet? – kérdezte az öltözőben Ronnyt Axel. A gitáros most egyedül volt, furcsamód nem tartott vele Gillian.

– Elmehetünk – egyezett bele Ronny. – Ma ráérek, mert Gill elment két napra az unokatestvéréhez.

– Ezt meg kell ünnepelnünk. Mit szólnál hozzá, ha bevillantanánk a Jaguárba?

– Szórakozol – mosolyodott el fanyarul a gitáros. – A Jaguár elegáns, visszafogott hely… Egyszer voltam ott, akkor is hülyén éreztem magam a farmerszerelésemben. Különben pedig az egész mai gázsink rámegy két pohár italra.

– Nem érdekelnek a kifogásaid. Már hónapok óta alig beszéltünk egymással, ennyi most jár nekünk, nem?

– Oké – egyezett bele Ronny.

A Jaguár valóban szolid eleganciát árasztott magából; sötét színei megnyugtatták a szemet, a bútorzatot pedig igencsak vendégmarasztalóra tervezték. Axelt egyáltalán nem nyomasztotta a hely, oda nem illő öltözete miatt sem aggódott. Hihetetlen nyugalom fogta el, amikor leültek egy csöndes kis sarokba. Axel szeretett szemlélődni. Bár adott helyzetben gyorsan cselekvő típus volt, szerette csendben figyelni az embereket, és rezzenéstelen arccal mindenről véleményt alkotott magában. Di Sun közvetlen, barátságos fiúnak tűnt, mégis csak nagyon kevés embert engedett közel magához, nyíltsága is csak álarc volt, amellyel igazi énjét takarni vágyott. Ronny volt az egyetlen, akivel megosztotta a titkait, de már az is rég történt… Axel di Sun, a mindenkivel haverkodó, jópofa, jó humorú rockzenész, a lányok kedvence valójában nagyon magányos volt.

– Mi van veled? – kérdezte Ronnyt, mintha hosszú idő után most találkoztak volna először.

– Minden oké – mosolygott a gitáros. – Tudod, már régen meg akartam kérdezni tőled, hogy mi bajod Gilliannel – nézett egyenesen Axel szemébe. Az énekes nem állta Ronny tekintetét. – Tudom, hogy viszonyotok volt, hiszen nálad találkoztam vele először. Ez engem már egyáltalán nem zavar, hidd el! – győzködte. Te naiv balfasz, gondolta Axel, mikor veszed már észre, hogy egy kurvába vagy szerelmes?

– Értem – bólintott Ax szomorúan. – De te is értsd meg, hogy mi ketten nem tudnánk barátok lenni.

– De miért? Mi a fene történt köztetek, ami miatt így gyűlölitek egymást?

Axel nem felelt. Közben meghozták a whiskyjüket, kézzel csiszolt, finom mívű kristálypohárban tette eléjük egy igazán csinos, egyenruhába öltözött lány. Axel szeme a ruhán levő, apró hímzésre tévedt: Ms. Cheryl Hook, jelezte diszkréten a felirat a felszolgáló nevét. Ms. Cheryl Hook hűvös szemmel tekintett rájuk, finom arcán semmiféle érzelem nem látszott, nem terhelte magát fölösleges mosolygással. Durcás, vastag szája, szigorúan hátrafésült, halványszőke haja hihetetlenül izgalmassá tette őt di Sun számára.

Ms. Cheryl Hook más volt, mint azok a lányok, akikkel Axel szokott ismerkedni, nem látszott könnyű esetnek, és ez Axelt kifejezetten izgalomba hozta.

– Szóval…? Miért utáljátok egymást ennyire Gilliannel? – nyűglődött Ronny.

– Valami… valami belső ellentét, azt hiszem – kortyolt bele Ax az italba. – Biztosan érezted már te is, hogy valakivel nem voltál egy hullámhosszon… – magyarázta, és rettenetesen utálta magát a hazudozásért.

Axel el sem tudta képzelni, hogyan lehet, hogy Ronny még nem jött rá… csakis úgy, hogy nem akart rájönni, gondolta.

– Csak azt nem értem, ha ennyire nem voltatok egy hullámhosszon, hogyan tudtatok… szóval… mégiscsak együtt ébredtetek egy reggel. – Ronny most már szenvedett. Axel még jobban.

– Be voltunk rúgva – közölte tömören, és kért egy szivart is Ms. Cheryl Hooktól. Ms. Hook közönyös tekintettel helyezte Axel elé a bűzrudacskát, és úgy nézett át az énekesen, mintha az igazából ott sem lett volna.

– Mióta szivarozol? – döbbent meg Ronny.

– Mostantól. Legalábbis kipróbálom – felelte, és rágyújtott. A szivarnak szörnyű íze volt, de Axel hősiesen mosolygott. – Marha jó. Kérsz egy slukkot?

– Csuda jó lehet – jegyezte meg Ronny. – Az arcodra van írva…

Összeröhögtek, mint régen.

Most igazán közel vagyunk egymáshoz, gondolta Axel vidáman.

Abban a pillanatban lépett be a klubba egy jókedvű, nevetgélő pár. Az idősödő, kopasz, elhízott, méregdrága öltönyt viselő férfi ragyogó, merészen kivágott ruhába öltözött, fiatal nő meztelen vállát tapogatta menet közben. A lány nem rázta le magáról az izzadt tenyeret, hanem tűrte, hogy az márványszerű, vajszínű bőrén pihenjen.

Gillian szemmel láthatóan jól érezte magát az öregúr társaságában.

Vagy csak pénzt akart keresni.

– Nem kifejezetten világváros – állapította meg csüggedten Roberto. – Azt hiszem, fölösleges volt magammal hoznom az ételmelegítőmet…

– Te magaddal cipelted a szavannákra a villanyrezsódat? – nézett rá megütközve Axel.

– Naná!

– Egyáltalán, Afrikában vagyunk? – kérdezte Vicky. Michael csatlakozott hozzá.

– Ennyi hülyét… – ingatta a fejét Axel.

– Oké, de hol itt a dzsungel? – érdeklődött Michael. – Most miért néztek ilyen rondán? Direkt vettem otthon egy bozótvágó kést…

– Hasznát veheted, ha megtámadnak a kannibálok – vélte Neil. – Most pedig el kellene foglalnunk a szállodai szobáinkat, nem gondoljátok?

Magas, égre törő fák árnyékában helyezkedett el tíz-tizenkét lombtetős kunyhó, amelyből a helyiek hármat kiürítettek a vendégek számára.

A bennszülött lakosok tisztes távolságból figyelték a frissen érkezetteket, legfeljebb csak a kisgyerekek merészkedtek közelebb.

– Baobab – mutatott Sung a hatalmas fák felé. – Ágakban fogni víz… eső ritka erre.

Axel Vickyvel, Anisette-tel és Ronnyval elfoglalt egy viszonylag szimpatikusnak tűnő kunyhót. A ház falait kőből állították, ám ablak nem volt rajta, csak egy keskeny ajtó, melyen valami szárított fűféléből font csíkok lógtak függönyt képezve. Az építmény egyetlen döngölt padlós helyiségből állt, de tisztának tűnt. A földön a különböző méretű gyékények valószínűleg ágyként funkcionáltak; egy kézzel faragott szekrény alkalmasnak látszott holmijuk tárolására.

– Hol fogunk zuhanyozni? – tette fel praktikus kérdését Vicky.

– Azt nem tudom – mondta Anisette –, de inkább nézz fel a szemközti sarokba!

– Na neee! Ez valami hüllő – sápadozott Vicky. – Vagy gyerekkrokodil…

– Gekkó – állította meglepő határozottsággal Ronny, és alaposan megvizsgálta a pikkelyes, szemölcsökkel tarkított gyíkfélét. – Megeszi a rovarokat, szúnyogokat… jól fog jönni nekünk, azt hiszem.

– Nem képzeled, hogy egy szobában fogok aludni egy ilyen izével? – háborodott fel a csitri. – Küldjétek ki, légyszi!

– Gekkó, menj ki! – nézett a falra Axel. Az állat nem mozdult. – Nem akar kimenni – fordult vissza húgához.

– Biztos nem érti a nyelvünket – vélekedett Anisette. A gekkó erre kerregett egyet.

– Eszerint érti, csak nem akar kimenni – szomorkodott Vicky.

– Ez itt lenni kedves állat – lépett be Sung. – Yocci kiköltözni házból, de gekkó nem menni vele. Yocci kérsz, vigyázni rá. Nem levest főzni belőle! – figyelmeztette őket a kis ember; eszerint már volt alkalma beszélgetni Robertóval.

– Mi a neve? – kérdezte Vicky.

– Én lenni Sung – hajolt meg vigyorogva.

– A gekkónak mi a neve?

– Gekkó… lenni név ez ti nyelveteken.

– Na de semmi beceneve nincs? Én a koleszban még a pókokat is elneveztem: Clerence lakott az ágyam fölötti sarokban, aztán jött a szerelem, Amanda… sajnos, Clerence elfogyott a nászban, viszont született helyette néhány másik, apró Clerence. És folytatódott az egész elölről – magyarázta a lány Sungnak, aki riadt tekintettel nézte őt, majd bólogatva kihátrált a szobából.

– Miért beszélsz hülyeségeket? – fordult Axel a húgához, mire az elkerekítette a szemét:

– Tényleg Clerence-nek neveztem a pókot, és tényleg megette őt Amanda… ez most miért hülyeség?

– Legyen ez is Clerence – próbálta megoldani a helyzetet Ronny, mire Vicky felháborodott:

– A Clerence az póknév! Hívjuk inkább Stellának.

– Az női név – vitatkozott Ronny.

– Miért, te nem látod, hogy ez egy gekkólány? – kérdezte Vicky.

– Nem – vallotta be Ronny.

– Pedig lány ez, ha mondom – zárta le a kérdést a tini. Stella továbbra is merev tekintettel pihent a falon, látszólag csöppet sem rendült meg új neve hallatán.

Anisette és Ronny pakolni kezdett, Axel átsétált Neilék kunyhójába, Vicky pedig nekiindult a nagyvilágnak, mondván, meg sem áll, amíg nem talál egy fürdőszobát.

Neil Michaellel, Robertóval és Nickkel osztozott a szobán. Axel megállt az ajtóban, és elismerően tekintett végig zenekara tagjain, akik fürdőgatyában mérték össze balett-tudásukat. A pálmát egyértelműen Michael vitte volna el, de nála a művészi hatást erősen lerontotta vékony lábszárán lötyögő westerncsizmája.

– Nem hoztam más cipőt – magyarázta a basszgitáros Axelnek egy gyengén sikerült piruett után.

– Nem is kell – értett egyet mélységesen az énekes. – Plusz negyvennyolc fokban kizárólag csizmára van szükség.

– De legalább nem harapnak bele a lábamba a kígyók.

– Valamint a kannibál törzs tagjai sem, mert nekik jobban ízlik a hasnyálmirigyed – fejezte be a gondolatsort Roberto.

– Van egy kis problémánk – lépett be a kunyhóba a fiatal, kamaszképű technikus, Paul, aki az operatőrrel és az operatőr-rendezővel osztozott a harmadik házikón. – Nincsen véletlenül egy fölösleges kispárnátok?

– Kispárnánk… – visszhangozta Nick, majd elmerengett. – Westerncsizmánk van, villanyrezsónk is, valamint bozótvágó késünk, villanyborotvánk is… de kispárnánk az nincs.

– Meg áramunk sem – tette hozzá Roberto.

– Minek kell a kispárna? – kérdezte Axel.

– Richardnak. Azt mondta, anélkül nem tud aludni – hebegett Paul.

– Akkor majd virraszt.

– Axel, baj van – a vékonyka hang izgatottnak tűnt.

– Tudom, nincs se kispárna, se fürdőszoba – fordult az ajtóban álló húgához az énekes.

– Stella megette Anisette jobb kontaktlencséjét.

– Mi…? – Axel valóban megdöbbent. – Odarohant, és kiharapta a szeméből a kontaktlencsét?

– Nem. Anisette kivette a lencséjét, hogy lefertőtlenítse, mert por vagy mi a fene ment a szemébe. Épp a kezében tartotta a lencsét, amikor elrepült mellette valami nagy dög légy, Anisette megijedhetett, mert leejtette a lencsét, Stella pedig lecsapott rá. Azt hiszem, neki is rossz lehet a szeme, hogy nem a legyet kapta be.

– És most mi lesz?

– Anisette sírva fakadt – folytatta Vicky –, aztán nekiment az ajtófélfának, amikor kifelé igyekezett. Ettől aztán kicsit összeesett.

– Jó ég!

– Ne aggódj, már mindketten jól vannak: Stella visszamászott a falra és sértetten megkajált egy szúnyogot, Anisette pedig lehanyatlott egy gyékényre, és most Ronny elsősegélyt nyújt neki. Azért küldött át, hogy hozzak egy hideg kést, amivel lelapíthatja a púpot Anisette homlokán.

– Ezzel kellett volna kezdened – korholta Axel.

– Miért, van hideg késünk? – kérdezte Roberto.

– Meleg bozótvágó nem jó? – ajánlotta vágószerszámát Michael.

– Hideg kés nincs – jelentette ki Farrington. – Viszont valami vizes borogatás jó lenne, mert remekül fog festeni a lány a klipeken, homlokán egy kék púppal…

Anisette valóban nagyon elkeseredettnek látszott, és nemet intett a kérdésre, hogy van-e szemüvege.

– Ebben biztos voltam! – kiáltott diadalmasan Vicky.

– Csönd – intette le a bátyja. – Gondolkodom.

– Nagyszerű! Ilyen még úgysem volt! – gúnyolódott a tini.

Mire Neil megérkezett a vizes borogatással, a lány elbóbiskolt. Ahogy megérezte a hűsítő zsebkendőt a homlokán, felriadt, majd véletlenül megérintette a földön ücsörgő Axel kezét. És ha már megérintette, meg is szorította. Axel közben lopva nézte őt.

Itt egy lány, aki igazán tetszik nekem – futott át a srác fején –, aki a kezemet fogja alvás közben, és mégsem akar tőlem semmit. Ez tragédia – értékelte magában, de eldöntötte, hogy ő többet nem próbálkozik nála.

Bár a valóságban meglehetősen különböztek, Anisette mégis Cherylre emlékeztette Axelt.

Axel már napok óta nem látta Ronnyt.

Miután a Jaguárban kitört a botrány, az énekes gyorsan rendezte a számlát a durcás szájú Cheryl Hooknál és otthagyta a tomboló gitárost, az ijedt ribancot és a kéjsóvár fickót, aki mit sem értett az egészből. Mielőtt kilépett volna a klubból, még megpróbált kérni egy randevút Cheryltől, de a lány határozottan visszautasította. Axel így, néhány nap elteltével már nagyon kíváncsi volt, mi történt Ronnyval és Gilliannel, és mivel a gitáros nem jelentkezett, di Sun beült rozzant, roncstelepre való járgányába, hogy meglátogassa a barátját. Épp jókor érkezett. Ronny a fürdőkádban ült, és a nagy meghalási jelenethez készülődött, bal csuklójából ömlött a vér, és a vékony srác épp azon volt, hogy valahogy elnyiszálja a jobbot is. Axel csak állt a fürdőszobaajtóban mint egy rakás szerencsétlenség, és semmi nem jutott eszébe, amivel visszacsalogathatta volna Ronnyt az életbe. Valamit mégis tennie kellett.

– Hozzak…? – szólalt meg végül. Ronny nem nézett rá.

– Hagyj békén – mondta rekedten. – Mit akarsz hozni?

– Valami élesebbet. Rossz nézni, ahogy kínlódsz.

– Akkor ne nézd – dörmögte.

– Nézd, Ronny – mondta halkan Axel –, még mielőtt meghalsz, el kell mondanom, hogy te voltál a legjobb barátom…

– Mi van? – döbbent meg Ronny.

– És mindig jó szívvel fogok rád emlékezni…

– Te rohadt… szemét – a srác a fürdőkádban növekvő riadalommal figyelte rózsaszín fürdővizét – …és majd virágot hozol a síromra, mi? Mert neked is jobb, ha megdöglöm…

Axel elérkezettnek látta az időt, hogy kisegítse a barátját a fürdőkádból, és egy szorítókötést illesszen szétnyiszált csuklójára.

A kórházban nemcsak hogy összevarrták Ronny sebét, hanem vért is adtak neki, sőt felajánlottak egy pszichiátriai kúrát is, amit a gitáros nem fogadott el.

– Te tudtad? – kérdezte Axeltől később. – Tudtad, hogy kurva, igaz? – Di Sun nem válaszolt, csak nézte a barátját. – Miért nem mondtad?

– Mi változott volna?

– Hogyhogy mi…? Akkor nem lett volna miről beszélni, otthagytam volna, és nem ér úgy, mint egy hideg zuhany.

– Ugyan, Ronny… Gondolj bele, elhitted volna nekem? Megmondom én: nem. Kiugrottál volna a zenekarból, elutaztatok volna jó messzire, és összeházasodtok.

– Nem! – tiltakozott a gitáros, aztán meggondolta magát. – Na jó, lehet… a fenébe is! Egyet árulj el: honnan tudtad?

– Tudtam – vonta meg a vállát Axel. – Valahogy megéreztem.

– Oké, felhatalmazlak, ha legközelebb is ilyesmit érzel valamelyik lánnyal kapcsolatban, akivel együtt járok, szólj nekem. Rendben?

– Aha… Azt hiszem, el kéne menned nyaralni valahová, hogy összeszedd magad, mert elég rosszul nézel ki. És írhatnál néhány dalt, mert nekem ez mostanában nem megy.

– Elmehetnénk hármasban nyaralni, én néznélek benneteket, ahogy szeretitek egymást, és írnék rólatok egy tucat love songot – merengett Ronny.

– Mármint kivel szeretjük egymást? – döbbent meg az énekes.

– Hát Elinával, természetesen.

– Ööö… – Ronny akaratán kívül rátapintott Axel gyenge pontjára. Az énekest lelkiismeret-furdalás kínozta a lány miatt. – Ennek vége, szakítottunk.

– Pedig igazán szeretett.

– De én nem szerettem igazán – ismerte be Ax.

– Akkor utazzunk el ketten valahová néhány napra. Süttetjük a hasunkat a napon, és írunk néhány dalt.

… Ronny végül egyedül utazott el.

A néhány napból kereken egy év lett, és ez idő alatt egyetlen dal sem született. A tizenkét hónap alatt, amelyet Ronny az Új Élet Gyülekezetben töltött, Axel kipróbálta a hivatásos katonaéletet, a kábítószert, egy kicsit megtanult japánul és megnősült.

Feleségül vette Ms. Cheryl Hookot.

Linda utálta azt az ellenszenves férfit, akire rábízták. A pojáca, ha éppen otthon volt, egyfolytában hagymás hamburgert zabált, tévét nézett, büfögött és énekelt.

Időnként az apja is énekelgetett otthon, de sokkal szebben, és sokkal szelídebb dalokat.

Apa. Már megint apa – csak nem történt baja? Ugye, nem halt meg? Nem halhatott meg! Akkor az a lökött Axel csak eljött volna érte, meg Jenny is…

Megpróbálta elképzelni, hogy a finom, apaszagú Ronny biztonságot sugárzó, meleg karjában tartja; de ehhez le kellett hunynia a szemét. Lehunyt szemmel rögtön az orrában érezte az apja illatát, és ez egy kicsit megnyugtatta.

Az elalvás előtti utolsó gondolata az volt, hogy meg fog szökni.

Megszökik és megkeresi apát. És elmondja neki, hogy az éneklős alak egy szemét. Linda nem szokott csúnyán beszélni, de úgy érezte, erről az emberről nyugodtan beszélhet így, talán az apja sem haragszik meg érte.

ANISETTE

Megfulladok. Fojtogat a meleg pára, nyomja a hátamat a gyékény.

Fáj a fejem. Egy csomóan szuszognak a szobában. De legalább élnek.

Észreveszem, hogy fogom valaki kezét, erről eszembe jut, hol is vagyok.

Szomjas vagyok, nyűgös vagyok, fáj a fejem. Félek az oroszlánoktól, és még csak nem is látom őket, ha bejönnek, mert szörnyen vak vagyok. Vajon hol lehet most Frederick?

Ez a gekkó sem teljesen komplett: kontaktlencsét eszik. Én meg tegyek szúnyogot a szemembe, ha látni akarok, nem?

Úristen, nem mostam fogat. Úgy látszik, kitűnően alkalmazkodtam a hely szelleméhez. Egyáltalán, hol lehet itt fogat mosni, mosakodni? És pisilni…?

Axel oldalra fordulva alszik mellettem, már ki tudom venni a körvonalait. Fogja a kezemet. Vagy én fogom az övét? Tök mindegy. Én is oldalra fordulok, amit még alvás közben is megérez, mert öntudatlanul közelebb húzódik hozzám, és valami érthetetlen dolgot mormol. Térdét beilleszti a térdhajlatomba, mellkasával a hátamhoz simul, kezét lágyan a csípőmre ejti.

Miután végrehajtotta ezt az automatikus mozgássorozatot, elégedetten szuszog a fülembe; valószínűleg otthon érezheti magát, valamelyik barátnőjével az ágyban. Hazaálmodik.

El kéne húzódnom, de akkor legurulnék a gyékényről.

Meg aztán olyan jó.

Ha tudná, hogy engem ölel, biztosan rögtön elhúzódna. Egyre jobban kedvelem, ő pedig egyre zavartabb, visszahúzódóbb; valószínű, hogy nem tetszem neki. Végül is minden jó nőt megszerezhetett, akit akart, miért törné magát éppen értem? Azt hiszem, szükségem lenne egy adagra a régi önbizalmamból.

Axel finoman a hasamra csúsztatja a kezét és megint mormog valamit. Meglehet, hogy a fülledt levegőtől, de hirtelen forróság járja át a testemet.

Mint fahasáb a hamvadó tűzben, ha ráfújnak, felizzik bennem a vágy, a lábujjamtól a fejbőrömig lángba borít, de nem mozdulok. Kigyullad a bőröm is, nem bírom tovább a mozdulatlanságot. Szorosan Axelhez simulok, a tarkómon érzem meleg leheletét, ő is megmozdul, a testemhez tapasztja csípőjét, és már nem szuszog olyan egyenletesen, mint előtte. Kezét becsúsztatja a pólóm alá, meztelen hasamat simogatja, bizsereg a bőröm és hagyom, hogy elsodorjon a vágy. Axel játszik az ujjaival a testemen, mintha hangszer volnék, ritkán és mélyről lélegzik.

Biztos vagyok benne, hogy ébren van.

Ezt igazolandó, belecsókol a nyakamba, puha nyelve eltéved a hajszálak rengetegében, majd odatalál a fülemhez. Lábát átteszi az enyémen; kemény, izmos combját végigcirógatom, mire tompán, röviden felnyög, és egész testével magához szorít.

Nincs visszaút, de nem is bánom. Olyan izgalmas az ölelése, olyan finom és férfias…

– Jujjujjúúúj…! – visít bele Vicky az éjszaka csöndjébe váratlanul. – Mi ez? Mi ez? Mi ez?

Axel ölelése gyengül, majd elválik a testünk, a srác zavartan köhécselve felpattan. Ronny is talpra ugrik valahol, a szoba másik felében – érdekes, teljesen elfeledkeztem róla, hogy nem vagyunk kettesben –, és őrült iramban kutat egy elemlámpa után.

Nem mozdulok, még akkor sem, amikor meglátom a lámpa fénykörét, amely Vickyre irányul.

– Mi a baj? – kérdezi Axel rekedten a lányt. Vicky nem válaszol. – Vicky, mi a baj?

– Alszik – mondja Ronny. – Biztosan rosszat álmodott.

– Óh – sóhajt Axel. – Akkor oké.

Ronny meglátja a fénynél, hogy nyitva van a szemem.

– Aludj tovább, nincs semmi baj – mondja kedvesen. – Fáj még a púpod?

– Nem – suttogom.

– Akkor jó éjszakát – mondja Axel és leheveredik a gyékényére.

Nem fordulok felé, csak várom őt, de hiába.

A nagy várakozásban végül elalszom.

Amikor a reggeli hőségtől magamhoz térek, Axel már nincs a házban, mint ahogy Ronny sem. Vicky hosszú, téli zokniban alszik, álmában csámcsog egy kicsit és egy plüsskutyát ölelget.

Most veszem csak észre, hogy a bejárati ajtót finom szövésű szúnyogháló takarja; eszerint nem a gekkónak köszönhető, hogy éjjel nem csíptek halálra a moszkitók.

Fogkefével a kezemben kiszédelgek a házból, mivel szilárd elhatározásom, hogy én itt most fogat fogok mosni.

– Jézus, hogy nézel ki…! – hüledezik Michael, mire megrémülök.

– Hogy…?

– Tök kék a homlokod.

– Mutasd csak – lép elő a semmiből Neil Ronnyval, és megvizsgálja a homlokomat. – Hát, te ma nem forgatsz. Holnap, ha megjön a fodrász és a sminkes, talán tudnak kezdeni valamit ezzel a kékséggel. Viszont bemehetnél Ronnyval Rambutumba a dzsippel, és megpróbálhatnál telefonálni kontaktlencse ügyben.

– Hol van ez a Rambutum? – érdeklődöm, bár leginkább az izgat, hol lehet egy fürdőszoba és egy vécé.

– Kábé három óra kocsival – feleli Ronny. – Sung szerint elég civilizált hely, még szállodájuk is van.

– Remek – felelem. – Akkor mi miért itt lakunk a pusztában, emberevők szomszédságában?

– Mert ez romantikus és zárt hely – magyarázza Neil. – A zenekarra is ráfér egy kis kikapcsolódás, már eleget laktak ötcsillagos szállodákban…

– Egy csillag is elég lenne – zsörtölődöm. – Mármint a fogmosáshoz…

– Az ott a fürdőszoba – mutat Ronny valami fabódé felé. – Találsz forralt vizet, de van néhány flakon ásványvíz is, mi azzal mostunk fogat.

– Mögötte pedig ott van néhány vécé – folytatja Ronny zavartalanul. – Pottyantós… – teszi hozzá.

– Milyen romantikus – értékelem és megpróbálom óvatosan becserkészni az említett helyiségeket, néhány helybéli asszony és gyerek vizslató tekintetétől kísérve.

Amikor visszatérek a házikóba – immár teljesen civilizált külsővel –, épp reggeliosztás zajlik. Olyan, mint egy diáktábor: zörögnek a konzervnyitók, és az orromat megcsapja a frissen sült kenyér illata.

– Sung felesége sütötte – magyarázza Neil, amikor meglátja csodálkozó arcomat. – Ez aztán egészséges kenyér, tele van mindenféle magokkal. És ha a tejet is megkóstolod…!

Végre Axel is előkerül; térd fölött végződő vászonnadrágot és pólót visel, kezében egy köcsög tejet egyensúlyoz. Bár észrevesz, nem néz rám. Nagyon kínos. Mivel nekem félig háttal ül le – időközben valahonnan kerítettek egy asztalt és fából készített ülőalkalmatosságokat –, végigfuttatom a pillantásomat szép hátán, izmos karján. Valamiért lehajtja a fejét, homokszínű haja alól kivillan fehér tarkója – azt elfelejtette napoztatni –, olyan selymesnek tűnik a bőre, mint egy kisgyereknek. Egy pillanatra mintha felém akarna fordulni; gyorsan elkapom a tekintetemet, és a már ébren üldögélő Vicky pillantásába ütközöm.

– Gyere, egyél – invitál Ronny. – Üres gyomorral nem lehet ilyen hosszú útra indulni.

Axel érdeklődve felkapja a fejét erre a mondatra, de nem kérdez semmit.

A kenyér valóban nagyon finom; bár édesebb, mint amit otthon megszoktam, puhán omlik szét a számban.

– Sung megkért, hogy hozzuk el a makotóiak postáját is – mondja Ronny. – Napolaj sem ártana meg szalmakalapok… Hogyan tudnád elintézni az új kontaktlencsédet?

– Hát… ha tényleg lehet innen telefonálni – amiben nem nagyon hiszek –, akkor Bryan biztosan felülne vele az első gépre.

Egy pillanatra összeakad a tekintetünk Axellel, de egyikünk sem állja a másikét. Az óceánkék szempár most közönyt és hidegséget sugároz felém. Nem tudom, mi baja van az énekesnek, de szörnyen érzem magam. Úrrá lesz rajtam a dac, és én is kerülöm a tekintetét.

Vicky elmélyülten nézeget bennünket, még Michaelről is elfelejtkezik.

– Mitől ijedtél meg az éjjel? – fordul hozzá Ronny. Vicky csodálkozva nagyra nyitja a szemét:

– Én? Ezt honnan veszed?

– Hát csak onnan, hogy úgy sikítoztál, mint akit csörgőkígyó támadott meg.

– Hallottatok csörgést? – néz a bátyjára a lány. – Te is felébredtél rá?

– Aha – feleli Axel, zavartan megköszörüli a torkát, majd belebukik a kecsketejes poharába.

Gyorsan felpattanok az asztaltól, és kifelé indulok a helyiségből. Reménykedem, nem vették észre a többiek, hogy mélyen elpirultam.

– Anisette! – szól utánam a lány. – Te is hallottad? Mert én különben nem szoktam sikítozni éjjelente.

– Persze hogy hallotta – felel helyettem Ronny. – A visításodra mindannyian felébredtünk… Na, indulunk? – rázza meg a slusszkulcsot a srác.

A dzsip mellett hárman beszélgetnek: Ronny, Vicky és Axel. Az énekes következetesen elnéz mellettem, én pedig lassan, ráérősen hátat fordítok neki. Vicky elém sündörög és megkér, hogyha látok, vegyek neki egy nagy doboz csokikrémet.

– Nem hiszem, hogy itt ismerik az ilyesmit.

– Akkor csokit.

– Milyet?

– Hát… töltetlent. Vagy töltöttet. Mandulást. Vagy mogyoróst. Vagy simát. Csak csoki legyen – mosolyog kedvesen. – Jó sok.

– Oké.

Hirtelen lehajtja a fejét és halkan megszólal:

– Most is téged néz… Mondd, hülyék vagytok ti? – néz a szemembe vádlón. – Tök úgy viselkedtek, mintha tizenévesek lennétek – mondja tizenhat éves bölcsességével.

Zavartan kotorászom nadrágom zsebében. Igaz, ami igaz, infantilisan viselkedem.

– Mióta hátat fordítottál neki, egyfolytában téged bámul, úgy beszélget Ronnyval. Láttam, hogy reggeli közben te is az ő hátát nézted… én ezt nem értem. Azt hittem, hogy egyszer, ha majd felnövök, minden sokkal egyszerűbb lesz: az ismerkedés, a beszélgetés – mondja. – De ahogy benneteket elnézlek, kétségeim vannak…

– Na, menjünk – ment meg Ronny, és kinyitja nekem a dzsip ajtaját. – Keressetek jó forgatási helyszíneket – mondja Axelnek. – Estére már biztosan megjövünk, de ha mégsem, indítsátok el a mentőosztagot, mielőtt felfalnak minket a mirigyevők…

Axel komolyan bólint, aztán el akar fordulni, de én a szemébe nézek, összekapcsolódik a tekintetünk – és Ronny beindítja a kocsit.

– Hozzál rágót is! – kiált Vicky, majd békésen tűri, hogy a bátyja kézen fogja és magával húzza a házak felé.

Az utat Rambutumba állítólag nem lehet eltéveszteni, csak az északi ösvényen kell elindulnunk, és az első elágazásnál nyugatnak kell fordulnunk.

Csendesen nézem a tájat, ha valamit nagyon akarok látni, behunyom a jobb szemem. Ronny – úgy látszik – nem az a beszédes típus; szinte egyik pillanatról a másikra levetette a magára erőltetett jókedvet. Napszemüvege elrejti a szemét; egyik kezével a kormányt fogja, a másikat lazán kilógatja az ablakon.

Hiába ez a látszólagos lazaság: csontos ujjai elfehérednek, ahogy szorítja a kormányt.

Gondolataim újra és újra visszatérnek Axelhez, lehunyom a szemem, felidézem az elmúlt éjszakát. Újra átjár az az izgalmas érzés, amit akkor éreztem… Nem tudom, miért van ez, de ahogy rá gondolok, egyből álmos leszek.

Rambutumban Ronny felébreszt. Néhány bennszülött veszi körül a kocsit, kíváncsian nézegetnek bennünket. Ronny megpróbál kommunikálni velük, de nem találnak közös nyelvet. Ez lenne a nagyváros, szállodával, miegymással?

Megcélozzuk a postát, ami – hosszas keresgélés után kiderül – végül is a helyi fogadó, és kocsmaként, postaként, gyógyszertárként is funkcionál. A nagy épület a falu főterén áll, szomszédságában gyöngysorokat, zöldséget, ruhafélét, csecsebecsét áruló asszonyok piacoznak. Egyik-másikuk fedetlen mellére csecsemő tapad. Néhány kisgyerek tágra nyílt, csodálkozó, ugyanakkor félelemmel vegyes tekintete kísér bennünket, ahogy irányt veszünk a főépület felé.

Makotóban egyébként közel sem tapasztaltam azt a nyugtalan légkört, ami Rambutumban fogad; az öklömnyi faluban kiegyensúlyozottabbnak, vidámabbnak és gazdagabbnak tűntek az emberek.

Ronny, ahogy beérünk a fogadóba, izgatottan kéri a makotói postát. A kocsmáros nagydarab, barátságos tekintetű, mosolygós bennszülött, aki valószínűleg semmit nem ért Ronny hadarásából, viszont biztatóan vigyorog ránk, és valami nedűvel kínálgat bennünket.

– Pos-ta! Le-vél! – tagolja a gitáros, de a kocsmáros hajthatatlan, sűrű, fehér folyadékot tölt két pohárba, és elénk tolja, majd mutatja, hogy ennünk is kell. Intünk, hogy nem vagyunk éhesek, de ő hátrarohan valahová. Amikor visszatér, harmincas, európai nő lépked mellette, hosszú, sötétbarna haját lágy kontyba tűzve hordja, vászonszoknyát és világos blúzt visel. Barátságosan ránk villantja mosolyát, majd a teli poharakra téved a tekintete.

– Bivalytej – mondja a mi nyelvünkön. – Jéghideg, ízletes. Kóstolják meg, mielőtt kihozom az ebédet.

Ámulunk. A nő választékosan beszéli a nyelvünket. Ahogy közelebb ér hozzánk, kellemes Courage in Bleu-illat csapja meg az orromat; régi emlékképek tolulnak elém, de elhessegetem őket magamtól.

– Hogyan került ide? – kérdi Ronny a nőt, kicsit udvariatlanul, de ez a csodálkozása számlájára írandó.

– Hat évvel ezelőtt biológusként utaztam ide, hogy tanulmányt írjak a nanduk poligámiájáról.

– Ezek itt többnejűek? – mutat a falusiak felé Ronny, nem titkolt irigységgel.

– A nandu Kelet-Afrikában honos madár. Olyasmi, mint a strucc – magyarázza a nő mosolyogva.

– A strucc is poligám? – érdeklődik Ronny.

– Nem.

– És csak ennyi a különbség a strucc és a között az izé között?

– Nem egészen. Ha van idejük, megnézhetnek egy nanducsaládot.

– Később örömmel – egyezik bele Ronny, akit láthatóan izgat ez a dolog.

– Tanulmányt akart írni a nandukról… – emlékeztetem a nőt.

– Pontosan. Csak hát megismerkedtem Sabuval – néz a testes fogadósra, aki két tál gőzölgő étellel közeledik felénk. – Végzetes szerelem volt; itt maradtam… Egyébként Celia a nevem. Mielőtt nekilátnak az ebédnek, mondják meg, mire lenne szükségük.

– A makotói postára – sóhajtja Ronny, majd én következem: leírom egy cédulára a lakásom telefonszámát, és érdeklődöm, mennyi időbe telik, míg bejön a hívás.

– Néhány óra – mondja Celia. – Most jók a vonalak…

– Mi ez? – szimatolja Ronny az ételt.

– Gazella – világosít fel Celia. – Ízleni fog. Előbb igyák meg a tejet, azután majd hozunk egy különleges kísérőitalt.

Egész jó az ellátás, panaszra nincs ok. A bivalytej testes, sűrű ital, számomra kicsit furcsa, de nem élvezhetetlen. Szegény Thomson-gazella valami fanyar páclében végezte, én inkább a köretként felszolgált rügyeket eszegetem. Anyám elájulna, ha tudná, micsoda reformkaján vagyok.

Míg rágcsálom a rügyecskéket, miegyebet, Celia két pohár italt tesz elénk, Sabu pedig odahordja a makotóiak postáját. Érdekes, soha nem gondoltam volna, hogy egy ilyen kicsi, eldugott afrikai falu lakosai ennyire kiterjedt levelezést folytatnak.

– Ez itt Cys mellénye – emel fel egy csomagot Celia. – Ez a robbanóanyag Sungnak, amit már a múlt évben megrendelt, óvatosan kellene szállítani.

– Miért kell Sungnak robbanóanyag? – kérdezem.

– Nyilván robbantani – vonja meg a vállát Celia. – Nézze, itt mi nemigen kérdezősködünk, csak felvesszük a megrendeléseket… Ha Sung robbantani akar magának valamit a szavannán, hát tegye. Megbízható férfi; nem azért kérte, hogy háborúsdit játsszon.

– Lehet, hogy fel akarja robbantani az emberevőket – véli Ronny, és egy borítékot bontogat iszonyú vehemenciával.

– Nem volna baj – mondja Celia. – A zwabukkal már én is teljesen torkig vagyok: ugyanúgy vadásznak, állatot, növényt esznek, mint a többi törzs tagjai, aztán időnként kitör belőlük a kannibál. A múltkor sajnos le kellett lőnöm egyiküket, mert mindenáron meg akart nyúzni, vagy mit tudom én, hogyan akart konyhakészre varázsolni…

– Lelőtte? – álmélkodom.

– Le én. Az történt, hogy félúton elfogyott a benzinem, tébláboltam a kihalt úton, hátha jön valaki. Jött is. Amilyen az én szerencsém, pont egy zwabu… vagy ő, vagy én, gondoltam, és lelőttem.

– Lelőtte? – kapcsolódik be Ronny a társalgásba és összehajtogatja a levelet.

– Le – felelem, mire a gitáros bólint: ha lelőtte, hát lelőtte, nem a mi dolgunk.

– Kóstolják meg – mutat Celia a kitöltött italra.

Édeskés, fűszeres ízt érzek, csípi a nyelőcsövemet, de jólesik.

Viszont váratlanul, egy pillanat alatt becsípek tőle. Ronny repetázik, aztán Celia betuszkol minket a dzsipbe. Az utazás alatt bódulatot érzek, nemkülönben, amikor célhoz érünk. Nyílt, füves síkságon parkolunk – tőlünk tizenöt-húsz méterre nagy testű, hosszú nyakú, tollas állat hisztériázik, felénk rohan, majd megtorpan és visszafut a gödörhöz, amit őriz, ezután ismét fenyegetően szalad felénk, de félúton ismét meggondolja magát.

– Nandufészek – mutat a gödör felé Celia.

– Biztos azért ilyen idegbeteg, mert várja a férjét – találgat Ronny.

– Nem valószínű – csóválja fejét Celia, és a gitáros érdeklődésére hozzáteszi: – Ő a hím. A nanduknál a hím őrzi a fészket és ő kelti ki a tojásokat, amelyeket a nőstények odahordanak neki.

Na, ez már tetszik. Ronnynak kevésbé.

A többnejű nandu, a hős apa. Ezen mélázom a dzsip motorháztetejének támaszkodva, addig, amíg egy újabb példány nem érkezik. A látogató határozottan a fészek felé tart, mire az apajelölt – aki az előbb végre megnyugodott és letette a fenekét a tojásokra – udvariasan felugrik és átengedi helyét a frissen érkezettnek. A nőstény – merthogy Celia szerint a látogató egy nandufeleség – belekuporodik a gödörbe, és megajándékozza a férjét egy tojással.

Míg az aktus tart, a hím fenyegetően tekinget felénk, majd figyelme az újabb látogatóra terelődik.

– Újabb nőstény – informál bennünket Celia. Ronny idegesen harapdálja a szája szélét, hiszen jön a lebukás. Imádom ezt a férfiszolidaritást.

Az új feleség azonban ügyet sem vet a másik nőstényre, a fészek mellé kuporodik és lerak egy hatalmas tojást a fűbe, majd elrohan. A tojás ott díszeleg a nyílt síkságon, nem tudom, hogyan fogja a hím kikölteni.

Közben az előző nőstény is végez, és ő is a távozást választja.

A botrány elmarad. Ronny láthatóan megkönnyebbül.

Ekkor a hím munkához lát: a hatalmas, szabadon hagyott tojást óvatosan a fészek felé görgeti a csőrével, majd addig ügyeskedik, míg az finoman belepottyan a gödörbe.

– Na, megvan a baja szerencsétlennek – állapítja meg Ronny, miközben beül a dzsipbe.

– Ennyi jár neki – mondom, és csúnyán nézek rá. Ronny elneveti magát, ennek nagyon örülök.

A fogadóban Sabu újabb fűszeres itallal vár

bennünket. Miután megisszuk, Ronny elindul, hogy beszerezze a papucsot, napolajat, csokoládét, mit tudom én mit, én pedig várom, hogy végre bejöjjön a telefonhívás.

Néhány órával később megcsördül a telefon a lakásomban, tőlem pár ezer kilométernyire.

– Egyiptomi fáraók központi sírkamrája – hallok egy mély hangot, majd egy sóhajtást; lelki szememmel látom, ahogy Bryan kieregeti magából a cigarettafüstöt.

– Hülye vagy? – kérdezem üdvözlésképpen.

– Anisette…? – lelkesedik unokatesóm. – Mi van veled?

– Mi ez a központi sírkamra-duma? Ne felejtsd el, hogy ez az én telefonom…

– Á, ez csak Frederick meg a csajok miatt van. Ne tudd meg, hogy napközben már csak úgy veszem fel a telefont, hogy tessék, szemétégető…

– Hogy vannak a kutyák?

– Ne engem szidj, de…

– Mi de…?

– Amióta elmentél, anyád eteti őket, és a hülye lengyel már a duplájára hízott… reggel-este zabál, mint egy bolond.

– Van neki…

– …neve. Tudom. Van ám más is, mármint a kutyákkal…

– Mondd! – türelmetlenkedem.

– Szóval, tudod… ahol kettő elfér…

– Miről beszélsz?

– Hát arról, hogy van egy új kutyád. Kislány.

– Milyen új kutya?

– Nagyon szeretik a régi dögök, hidd el! Egészen szerelmesek. Na de veled mi van?

– Én itt állok a szavanna kellős közepén, egy fogadóban, ahol leitattak, a nanduk itt teljesen poligámok, mármint a hímek. És akkor még jössz itt az új kutyáról szóló meséddel. Nincs kontaktlencsém, nem látok… – sajnáltatom magam.

– Na, végre jó hír – lelkesedik Bryan.

– Az, hogy nem látok?

– Nem, hanem hogy ott dúl a többnejűség – mondja irigykedve. – Egyébként mi történt a kontaktlencséddel?

– Elfogyasztotta egy gekkó vacsorára.

– Aha. Nem kéne többet innod, hallod? Árt!

– Nekem a te őrültséged árt, de nagyon…

A Rózsaszín Párduc nevű optikai szalon éjjel-nappal nyitva van – a zsargon csak Vak Egérnek hívja –, légy szíves, ugorj el oda, és vegyél egy mínusz kettes kontaktlencsét, jó? Ha lehet, most rögtön. Holnap pedig ülj fel az első gépre egy halom csokoládéval, miegyébbel, és meg se állj Makotóig – utasítom. – A mélyhűtőben találsz készpénzt, abból intézd el.

– A mélyhűtőben? Befagyasztottad a bankszámládat? Egyébként komolyan gondolod ezt az egészet, vagy csak egy detoxikálóra lenne szükséged?

– A mélyhűtőben van a brokkoli mellett – bizonygatom.

– Neked van brokkolid? – csodálkozik.

– Van, és? Kóstold meg, köretként nagyon egészséges.

– Tényleg repüljek Afrikába? Ezt akarod? – hitetlenkedik.

– Tényleg. Hozzál kontaktlencsét meg fizikakönyveket, mert Axel húgát korrepetálnod kell.

– Emberevők nincsenek?

– De vannak – felelem elkeseredetten.

– Úgy is van rendjén – veti oda Bryan. – Ne aggódj. Minden rendben lesz: viszek neked néhány darab plusz tizenkettes kontaktlencsét meg ilyesmit… Egyébként mi van a gyönyörű rockénekesünkkel? Dúl a szerelem?

– Remélem, mire hazaérünk, megszületik a gyereked – örömködöm. – Mondd meg Tracy-Lee–nek, hogy csókoltatom. Légy jó, Bryan, és gyere, amilyen gyorsan csak tudsz!

Miután kifizetem a beszélgetést, megpróbálom megszakítani Celia és Ronny társalgását. Ez azért megy nehezen, mert a gitáros a nanduk és a struccok közötti különbségeket analizálja a fogadós feleségével, bár most éppen a vízidisznót tárgyalják.

– Ez érdekes, de... – szólok közbe elég udvariatlanul. – Ronny, mennünk kellene, nem gondolod?

Hosszasan búcsúzkodunk a fogadós házaspártól, de mielőtt beszállnánk a terepjáróba, Sabu a kezembe nyom egy üveg italt.

– A legfinomabb helybéli pálinka – mondja Celia. – Fogyasszák az egészségünkre.

Lassan kigurulunk Rambutumból, Ronny most nem szorítja olyan görcsösen a kormányt, mint idefelé jövet, talán az ital oldotta fel a feszültségét. A Zafírban láthatóan mindenki piál, és azt veszem észre, hogy még én is, aki nemigen ittam, a társaságukban gyakran ücsörgök becsípve.

Utunk nyílt fűtengeren, egy hatalmas réten vezet keresztül, itt-ott néhány bokor, a távolban fák zöldellnek. A kocsiútnak nemigen nevezhető ösvény közelében barna-fehér foltos antilopok legelésznek, teljes békességben, figyelemre sem méltatva minket.

Ronny lassan hajt, mert az út hepehupás, döcögős. Perzsel a forróság, éget, bántja a szemem a napfény. Már egész jól hozzászoktam, hogyha látni is akarok, az egyik szememet be kell csuknom.

– Micsoda romlatlanság – mutat körbe Ronny. –

Itt nincsenek kiürült, elhajigált kólásdobozok, borosflaskák…

– Vannak viszont emberevők – mutatok rá a hely egy apró hiányosságára.

– Nem füstölnek a teherautók az orrod alá – folytatja a srác. – Az emberek nem hamburgeren és sült krumplin élnek.

– Hanem gazellán, pácolt Thomson-gazellán…

– Nincsenek bankrablások, utcai támadások, nincs erőszak… – mondja tovább.

– Igen, a zwabuk gyengéden, erőszakmentesen és udvariasan kóstolják meg a hasnyálmirigyedet. Apropó: ha már erőszaknál tartunk, jó lenne, ha lassabban mennénk, mert félő, hogy Sung csomagja felrobban, amikor belehajtasz egy gödörbe.

– Tényleg! – kap a fejéhez Ronny. – Hiszen mi robbanószert is szállítunk…

– Na igen, a romlatlanság.

Ronny vigyorog egyet, majd bizalmasan elárulja:

– Írtam egy dalt.

– Tényleg? Mikor?

– Éjjel… tegnap éjjel.

– Éjjel? – rémüldözöm. – Hát nem aludtál az éjszaka?

– Nem sokat… nem akartam elővenni a gitárt, hogy ne ébresszelek fel benneteket, de a fejemben megszületett a dal. Ha visszaérkezünk valaha is Makotóba, eljátszom neked… Axel is biztosan szívesen hallaná – tűnődik.

Axel. Megőrjít az a férfi, és akármennyire igyekszem, nem tudom kikapcsolni a gondolataimból. Ahogy meglátom az énekest, hűtlen lesz hozzám a józan ész, és az ölelésére vágyom.

– Holnap már forgatunk – néz rám Ronny, és megkérdezi, nem kóstoljuk-e meg Sabu pálinkáját. – Lesz egy-két forró jeleneted Axellel…

Én is így terveztem, mondanám, de inkább belekortyolok a pálinkába. Nagyon édes, nagyon rossz.

Ronny szerint nagyon édes, nagyon jó.

Nem vagyunk egyformák.

Jó ég, holnap kamera elé állok – nagyon félek.

– Anisette, készülj megint, mert újból vesszük! – hallottam vagy ezredszer Refieur felszólítását. Refieur hájas teste izzadságban úszott; nyári, rövid ujjú inge, vászonnadrágja szinte teljesen átnedvesedett, vastag lencséjű szemüvegére ráfolyt kopaszodó homlokáról a veríték.

Imádtam ezt a nagydarab, hájas melákot, aki első számú ügyintézőmmé, ügynökömmé vált az évek során. Refieur előnye a többi ügynökkel szemben az volt, hogy maximálisan hitt bennem, nem áruként kezelt, tisztában volt azzal, mit lehet kihozni belőlem, és – nem utolsósorban – tudta, mikor van szükségem dicséretre vagy éppen szidásra.

– Hallod? Igyekezz, mert elolvadok ebben a hőségben! – brummogta ügynököm.

– Oké, Röfi úr, már rohanok is a zuhany alá – válaszoltam, aztán kislattyogtam a tenger hűs habjaiból, és a parti zuhanyhoz mentem. Leöblítettem magamról a sót és a homokot, megtörölköztem, hagytam, hogy a fodrász újabb kilónyi habbal fixálja hátra a hajamat, és a sminkes föltegyen egy leheletnyi alapozót.

– Úgy heveredj bele a homokba, mintha lebegnél a vízben – szólt Zoy, a nőies mozgású rendező. – Légies, könnyed lebegést akarok, úgyhogy szedd össze magad.

– Az ég szerelmére, Anisette, lebegj már légiesen, mert engem megüt a guta ebben a pokolban – könyörgött Refieur, akit a jelek szerint nem kápráztatott el az idilli környezet. Ügynököm szánnivalóan izzadt, pufók feje vöröslött, de vigyora a régi volt.

Megpróbáltam a leglégiesebb lebegésemmel beleheveredni a forró homokba, majd indiánüvöltéssel vetettem magam a vízbe.

– Szörnyű – reagált Zoy, és egy műanyag pálcikával piszkálgatta sárgásfehér fogait. – Ha most így kényeskedsz, mit fogsz csinálni este?

– Miért, este tüzes karikán kell átröppennem? – érdeklődtem szelíden, de engedelmesen elölről kezdtem az egészet. Ezúttal szinte ölelkeztem a perzselő homokkal, majd felálltam, hagytam, hogy a felesleges homokszemek leperegjenek olajos testemről, és elindultam a víz felé. Nem kellett eljátszanom, hogy hívogat a tenger.

– Meg van véve – hallottam Zoyt, akitől ez hatalmas dicséretnek számított (most jön az, hogy nem volt kazetta a kamerában, vagy elaludt az operatőr, gondoltam, amikor a partra igyekeztem). A lábam elé bámultam, nehogy eltiporjak egy-két rákot, így csak az utolsó pillanatban vettem észre a férfit. Nem tudtam, ki ő, hogyan keveredett a stábhoz, csak azt, hogy nála szebbet, férfiasabbat még sosem láttam.

Remek dolog az afrikai szavannán furikázni egy dzsippel, bámulni az antilopokat, rácsodálkozni egy félelmetesen unott és rezignált gepárdra, kortyolgatni Sabu pálinkáját, élvezni a síkság, odébb az ég felé magasodó baobabfák látványát, a semmiről fecsegni Ronnyval… Az már nem annyira remek, amikor kiderül, hogy az egyetlen autóösvényt hatalmas, kidőlt fatörzs zárja el. Ronnyval visszatolatunk, megpróbálunk letérni az útról, de nincs menekülősáv.

– Most mi lesz?

– Hát mi lenne… – vonja meg a vállát Ronny, majd leparkol a fatörzs előtt, és kényelmesen rágyújt egy cigire.

– El kéne rakni az útból… – mutatok az akadályra.

– El.

Nem túl bőbeszédű.

– Furcsa lenne itt elpusztulni e miatt a fatörzs miatt – lázadozom.

– Az biztos – ért egyet, és belekortyol a pálinkába. Elhúzom a szájától az üveget:

– Ne igyál, mert szükség van a józanságodra… egyedül mégsem tudom eltávolítani az útból ezt a rönköt!

– Nézd, ez a rönk – néz mélyen a szemembe Ronny – minimum harmincéves, és elmondhatatlanul nehéz. Ketten nem tudjuk odébb rakni az útból.

– És…?

– És most kipihenjük magunkat, aztán elindulunk gyalog. Már túl vagyunk a félúton…

– Gyalog… – azt hiszem, mélységes undor van a hangomban. – Hogy képzelted: közben cipeljük Sung robbanóanyagait? Ha már magunkkal hoztuk a robbanószert, legalább felrobbanthatnánk ezt a fát!

Ronny csak piál, mosolyog, és ábrándos tekintettel nézelődik.

– Nézd… – mondja lassan, még mindig ábrándozva –, végül is felrobbanthatnánk az egész mindenséget, csak még életemben nem robbantottam. Marad a gyaloglás.

– Miért gyalogoljak? Azért, hogy útközben levadásszon egy oroszlán, eltaposson egy elefánt, kimirigyezzen egy zwabu?! Akkor már haljak meg pálinkamámorban, jókedvűen röhögcsélve…

– Ahogy gondolod… – mondja Ronny, és kölcsönkéri az üveget.

Ezután együtt ábrándozunk, iszogatunk, őrültségeket beszélünk, és várjuk a megváltót. Néhány óra elteltével megpróbálom értelmesen előadni, hogy rögtön leszáll az est, talán vissza kéne fordulnunk Rambutumba, de Ronny szerint ahhoz már nem elég az üzemanyag.

Nincs mit tenni, közeleg a vég, és mi olyan dolgokat mondunk el egymásnak, amit később – ha sikerül valahogyan életben maradnunk – biztosan megbánunk.

A férfi férfias külsejét már csak titokzatossága múlta felül; a szálloda éttermében Zoy asztalánál ebédelt, és számomra úgy tűnt, hogy a rendezőnk eléggé tart tőle.

– Állítólag a Toé egyik nagyfőnöke – intett felé Refieur, amikor észrevette, hogy érdeklődöm a férfi iránt. – Ott lesz az esti forgatáson, a cég valami új helyszínt talált. Zoy szerint érdekes lesz… Nekem már mindegy, csak ne legyen hőség… Megbocsátasz egy pillanatra? – emelkedett fel az asztaltól ügynököm.

A Titokzatos szigorúan az asztalunk felé nézett, halványzöld szeme jéghideggé hűtötte a pillantását – beleborzongtam a nézésébe. Érdekes, hogy nem jóleső, izgalmas borzongás járt át rajtam, hanem a félelemtől rázott a hideg.

– Úgy készülj – tért vissza Refieur az asztalhoz –, hogy este valami titokzatos, hűvös és elegáns barlangban fogunk forgatni. Pihenj egy kicsit, mert nagyon kontrasztos lesz a világítás.

Titokzatos, hűvös és elegáns… mint az az ember a szomszéd asztalnál.

Egész életemben féltem a barlangoktól: rettegtem, hogy beomlik, épp akkor, amikor benn vagyok; eddigi két barlanglátogatásomon szörnyű légszomjat okozott, ha nem tudtam felegyenesedni és görnyedten kellett megtennem egy bizonyos távot – szinte halálfélelmem volt. Mindegy, gondoltam, ez a munkám, legfeljebb arra a türkizszínű kis terepjáróra fogok koncentrálni közben, amit a gázsimból majd megveszek. Vagy a Titokzatosra, hogy újra és újra megborzongjak hidegzöld tekintetének emlékétől is.

Túl vagyunk Sabu itókájának felén, túl Axel és Ronny első találkozásának történetén, túl Ronny legnagyobb szerelmi sztoriján. Mesélt a lányról, aki kurva volt, és úgy tűnik, az éjszaka lassan ránk teríti fekete leplét.

Sehol a felmentő sereg.

– Ugye, a Zafírnak szüksége van rád? – kérdem reménykedve a gitárost.

– Ki tudja…?! Annyi a szólógitáros, mint a nyű, és mind boldogok lennének, ha a helyemre kerülhetnének.

– Lehet, hogy valamelyik mellőzött, zseniális gitáros döntötte ki ezt a fát, biztos-ami-biztos alapon – találgatok. – Nem próbáljuk meg mégis valahogy elrakni az útból a rönköt?

– Már ezerszer megrágtuk, Anisette. A fa, sajnos, marad, ha rajtunk múlik. Hidd el, elmozdítanám, ha tudnám, csak azért is, mert jó volna már túllenni a forgatáson, hogy hazamehessünk, és jól letéphessem valakinek az arcát.

– Nocsak – mondom értelmesen, és megpróbálok visszafojtani egy csuklást. – Sikerült szert tenned egy-két ellenségre?

– Addig a napig én sem tudtam róla, amíg a lányomat el nem rabolták.

Meghökkenek, csuklani is elfelejtek, és Ronny elmeséli, hogyan hagyta el őt a felesége, hogyan kapott hírt arról, hogy Lindát elrabolták.

– Tudod, eddig ilyesmit elképzelni sem mertem Jennyről…

– Mit?

– Hát, hogy eljátssza a lányom elrablását. – Eszméletlen okosan nézhetek, ezért magyarázkodni kezd. – Gondolj bele: ki másnak állna ilyesmi érdekében?… A mai napig én sem voltam biztos benne, de Rambutumban ezt a levelet kaptam – szed elő egy papírt a zsebéből. – Jenny volt az egyetlen, aki biztosan tudta, mikor és hol fogunk forgatni, és a kérés is rá vall.

A papíron gépelt betűkkel a következőket olvasom: „Ronny W. visszakaphatja Linda W.-t azzal a feltétellel, ha a Zafír együttes Afrikából hazatérve feloszlik, és két évig nem ad hírt magáról. Ronny W.-nek és Axel di Sunnak ez alatt az idő alatt a világtól visszavonultan kell élnie, új fotó, videoklip, riport nem jelenhet meg róluk. Afrikából való visszatérésük után, mihelyt bejelentik az együttes feloszlatását, jelentkezni fogunk, hogy az összegben megállapodjunk. A lánya jó helyen van.”

– Furcsa – mondom, miután elolvastam a levelet. – Csak azt nem értem, mi érdeke fűződik a feleségednek ahhoz, hogy lemondj a hírnévről… Elköltözött, befejezte az egészet, nem?

– Nők – mondja Ronny fura hangsúllyal. – A nőknél soha semmit nem tudhatsz biztosan. Zsarolni akar, ez teljesen nyilvánvaló.

– Mit fogsz csinálni?

– Valakinek beleverek az arcába – feleli határozottan, majd ugyanolyan férfias keménységgel rácuppan a pálinkásüvegre. – Úgy is mondhatnám, hogy valakinek letépem a fél arcát, ha Lindát visszakaptam.

Arcot letépni azt nagyon tud, bezzeg egy kis rönköt nem bírna elmozdítani az útból…

A szavanna éjjeli hangjait, zörejeit mintha felerősítve hallanám; egy tompa puffanással egy időben valami nyikkan, röviden, fájdalmasan. Egy élőlény megszűnt élni. Az a tompa puffanás visszhangzik a fülemben. Mi itt iszogatunk, dumálgatunk egy viszonylag védett kocsiban, és mellettünk kihunyt egy élet… vannak dolgok, amiket egyszerűen nem tudok a helyükre tenni. Elszontyolodom. Közben a távolban mintha egy macskaszemet látnék.

– Anisette, nem menthetjük meg az egész világot – állítja Ronny, amikor látja, hogy rosszkedvű lettem. – Sem te, sem én, sem más. Valaki, valahol mindig éhezni, szenvedni fog, a szeretet soha nem lesz elég, a kutyákat éppúgy kiverik, az oroszlán le fogja gyilkolni a gazellát. Erről szól az élet, mi esszük a csirkét és a marhát, a disznóról nem is beszélve, de azért elborzadunk egy vágóhíd láttán. Ilyenek vagyunk.

– Sajnálom. Tényleg ilyenek vagyunk – értek egyet elszomorodva Ronny eszmefuttatásával.

A macskaszem egyre közeledik, talán megérkezett a felmentő sereg. Vagy a zwabuk.

A barlang nemcsak hűvös és titokzatos volt, hanem csalogató és – ha lehet ilyesmit mondani egy helyről – finoman tartózkodó. Bokáig érő, sötét színű víz borította a talajt, a jupiterlámpák fényében az egész barlang zöldesen csillogott. Illett a Titokzatoshoz, hogy ilyen forgatási helyszínt választott.

Az én „művészi feladatom” az volt, hogy világoszöld, rafinált szabású selyemruhában, mezítláb tocsogjak végig a barlangban, és amikor a végéhez eljutok, lepődjek meg rettenetesen – merthogy kigyúl egy újabb reflektor, ami megvilágítja a Toé zseniális termékét, a szappannal átitatott, eldobható törölközőt.

Amíg járom a barlang útvesztőit, természetesen borzasztóan kell félnem, majd amikor meglátom a Toé-csodát, meglepődést kell mímelnem, a végén ki kell próbálnom a törölközőt, és boldogságnak kell eluralkodnia rajtam – hallottam Zoy instrukcióit. A Titokzatos eközben a rendező mellett álldogált, a kijáratot vizsgálgatta, rám egyetlen pillantást sem vetett. A reflektorfénytől zölden szikrázó barlangban az írisze már-már áttetszőnek tűnt, és szinte kézzelfogható hidegség áradt belőle.

Azt hiszem, azért vonzott annyira a férfi, mert elérhetetlennek tűnt, mert nem kezdett ki velem, és mert olyan gyönyörű volt. Hogy az előbb felsoroltakat miért tartottam izgalmasnak, vonzónak – nem tudom. Abban biztos voltam, hogy bármennyire szeretném, nem bírnám megérinteni, hiszen nyomban jéggé fagyna tőle a kezem, a testem. Mégis: furcsa, már-már lidérces vonzalmat éreztem iránta.

– Kezdünk – mondta Zoy. – Csinálunk egy próbát, a művésznő fáradjon a kijárathoz.

Megálltam háttal a barlang bejáratának, szemben velem elhelyezkedett az operatőr és egy technikus, a barlangban kihunytak a fények. Alakomat hirtelen erős reflektor világította meg, a fény elvakított. Együtt indultunk az operatőrrel és a technikussal, aki a világítást kezelte; ők jó néhány lépéssel előttem hátráltak a barlang belseje felé, én követtem őket.

Megpróbáltam kellően rémült arcot vágni, mintha csak betévedtem volna egy elhagyott barlangba, ahonnan bár szívesen visszafordulnék, mégsem vagyok képes rá, mert vonz a sötét, a titok, ami ott lappanghat. Amikor aztán odakanyarogtunk az utolsó beugróhoz, kigyúlt egy újabb lámpa, megvilágítva a törölközőt – megpróbáltam megrémülni, de nemigen ment.

Felgyulladt az összes reflektor, a Titokzatos valamit belesúgott Zoy fülébe, aki néhány pillanattal később így véleményezte a produkciómat:

– Ez minősíthetetlenül szar volt. Jó lenne, ha figyelnél az arcjátékodra, féljél és ijedj meg. Újból vesszük.

Az újabb felvétel nem hozott sok változást: nem tudtam megvalósítani a rendezői elképzelést, nem értettem, hogy miért kell ilyen nagyon félnem, miért kell halálra rémülnöm, amikor meglátom a Toé-terméket, így nem is sikerült eljátszanom, amit kértek tőlem. Tettünk még egy próbát, de nem sok sikerrel. Zoy ingerülten adta az instrukciókat, az ő arckifejezésével simán el lehetett volna játszani a kért jelenetet, merthogy láthatóan rettegett a Titokzatostól.

– Nem lesz így jó – szólt végül maga a megrendelő, a titokzatos jégherceg. – Mindenki menjen ki a barlangból, kivéve a modellt és a rendezőt. Az operatőr munkáját átveszem, megoldjuk a világítást is.

– Na de… – háborgott Refieur, de a Titokzatos nem figyelt rá. Nem is vettem észre, hogy az emberek elhagyják a barlangot, mert a fülemben visszhangzott, ahogy a férfi mondta: „kivéve a modellt…” – ez az alak annyi fáradságot nem vett magának, hogy megjegyezze a nevemet, pedig hallhatta néhányszor. Ennek az embernek nemcsak a tekintete hideg, hanem a lelke is – már ha van egyáltalán –, gondoltam. Szívesen az arcába fröcsköltem volna a barlang vizéből, de nem tettem, mert úgy éreztem, a férfinak nemcsak lelke, de humorérzéke sincsen.

A közeledő macskaszemről végül beigazolódik, hogy autó: a fatörzs túloldalán leparkolt az a hatalmas dzsip, ami sokunkat szállított a reptérről Makotóba. Elsőként Axel pattan ki belőle, átküzdi magát az akadályon és feltépi a kocsink ajtaját.

– Na mi van…? – érdeklődik Ronny, amikor meglátja a barátja aggódó ábrázatát, majd még csuklik is egy nem túl diszkrétet. – Honnan jössz?

Axel megütközve néz a gitárosra, majd észreveszi kezében az üveget.

– Részeg vagy?

A gitáros elfogyasztja az utolsó csepp pálinkát is, azután meglepő dolgot közöl az énekessel:

– A mirigyemet nem adom. Még nem. Előbb letépem a fél arcát…

Már kezd az idegeimre menni az állandó arcletépésével. Mindenesetre sikerült így a végére jól kiütnie magát.

– Mi a helyzet? – fordul hozzám Axel valamivel értelmesebb helyzetjelentésért. Meleg, férfias hangja, maga a jelenléte izgalmas folyamatot indít el bennem. Hirtelen támad egy ötletem: bár jól érzem magam az italtól, de nem vagyok berúgva, rá fogok játszani. Ahogyan – szerintem – Ronny is azt teszi. Hogy ő miért, fogalmam sincs – csak azt tudom, hogy én miért tenném.

– Fel akartuk robbantani a fát, de épp nem találtuk a lőport – vázolom a szitut. – Ronny szerint a rönk elmozdíthatatlan, ezért leparkoltunk, végighallgattuk egy gazella agóniáját, és megállapítottuk, hogy szeretetből mindig kevesebb lesz, mint amennyi kellene.

– Hogy…? – kapkodja a fejét Axel. – Kissé követhetetlen a beszéded.

– De nem következetlen – teszi hozzá Ronny, és vihogásban tör ki.

Lehet, hogy mégsem játszik rá…

Közben odaér hozzánk Sung, Neil és Roberto is, és miután konstatálják, hogy viszonylag épségben vagyunk, fűrészt ragadnak, majd belekezdenek egy nagyjából egyhetes favágómunkába.

– Rambutumban tett látogatásunk óriási tanulsága, hogy nem minden strucc poligám – összegez Ronny két vigyor között.

– Viszont minden nandu az. Legalábbis a hímek – folytatom a gondolatsort.

– A nőstények meg csak tojnak-tojnak; egyszerűen teletojják a szegény hím fészkét – informálja Ronny Axelt. – Az a szerencsétlen meg kikölt harminc-negyven nandugyereket… Vajon fel is neveli őket?

– Így illene – bólint komolyan Axel. – Elvégre valakinek vállalnia kell a felelősséget…

– Nem úgy van az! – háborog Ronny. – Gondolj bele, mekkora munka és felelősség kikelteni a tojásokat: ott kell seggelnie a fészken, semmi szórakozás, semmi csajozás… Szerintem a felnevelést a nőnandunak kell magára vállalnia.

– Elég neki megtojni – veszem védelembe a nandulányt. – Plusz együtt kell élnie azzal a ténnyel, hogy nem ő az egyetlen nő a hím életében – ez már önmagában súlyos teher…

– Befejeznétek végre? – Axel kissé türelmetlen. – Mert ha igen, kérdeznék.

– Kérdezz! – mondjuk egyszerre.

– Mit ittatok?

– Nandu tojáslikőrt – feleli Ronny, aki most igazán elemében van. – Bivalytejjel, persze.

– Nem mondom… – morog az énekes, és mesél az aznap Makotóban történtekről. Hogyhogy nem figyeltem még fel arra, milyen meleg, férfias a hangja? Ez a hang kissé fáradt, tompa, de nagyon vonzó.

Di Sun mesél, közben lazán a dzsip ajtajára támaszkodik; a szemközt álló kocsi fénye úgy esik rá, hogy látom az apró selyempihéket a karján – a látvány kifejezetten gyönyörködtet.

– Már Vicky is nagyon aggódott értetek – mondja Axel.

Édes, szóval ő is aggódott. Vajon hogyan tudnám megölelni anélkül, hogy rámenősnek látszanék? Valahogy segítségül kéne hívnom a véletlent.

Axel rendületlenül meséli az aznap történteket.

– Nick Sung tolmácsolásával jósolgatott a lány, valami Naomha tenyeréből; mindenféle szépet-jót látott, valamint a későbbiekben szexuális nyomort, amikor a lány… ööö… szóval…

…belecsókolnék a nyakába, végigsimítanék izmos karján, majd hagynám, hogy finoman a számra tapassza a száját…

– …egész egyszerűen köpött egyet. Oda, pont Nick orra elé.

– Köpött? – álmélkodik Ronny.

– Köpött. Ehhez mit szóltok?

…hagynám, hogy kicsomagoljon a blúzomból, lesimogassa a testemről az összes ruhát, majd megpróbálnám erősen viszonozni…

– Miért köpött? – kérdezem.

– Biztosan köpnie kellett – találgat a gitáros. – Vagy olyannyira rondának tartotta Nicket, hogy ezt már csak ilyen módon tudta kifejezni.

– Ellenkezőleg! – mondja di Sun. – Képzeljétek el, ez itt sok esetben a tetszés, elismerés jele…

…végigcsókolnám a testét, megszorítanám erős, formás combját, hogy újból felnyögjön, mint tegnap éjjel…

– …aztán beleegyezett abba, hogy Nick feleségül vegye.

– Fe-le-sé-gül ve-gye? – tagolja Ronny, majd jóízűt röhög.

– Na igen, Naomha a törvényes kapcsolat híve. Többször köpött is, amikor a házasságról beszélt…

– Innen tudtátok, hogy vágyik rá – állapítom meg.

…és alig várnám, hogy a teste utat találjon az én testembe… – már a gondolat is olyan fájdalmasan jóleső érzést okoz a gyomortájamon, hogy le kell hunynom a szemem egy pillanatra.

– Igen, egy idő után Nick is kiismerte a lányt, és minden köpéskor felajánlott neki egy tiszta papír zsebkendőt.

…azt hiszem, őrült és nagyszerű dolgokra lennénk képesek együtt, mi ketten… csak ne nézne ilyen vágyakozva rám – vajon tudja, hogy mire gondolok? Nem, nem tudhatja, honnan is tudná… Mit szólna, ha én is belecsókolnék a tarkójába, pont olyan izgalmasan, ahogy ő tette az éjjel? Vajon tényleg ébren volt az éjszaka? És ha igen, miért nem jött újból vissza hozzám?

– És ő mit csinált a zsebkendővel? – kérdezem, bár igazából nem érdekel.

– A tizedik alkalommal elfogadta, és minden ceremóniát mellőzve, gyorsan megette.

– Mert…? – kíváncsiskodik a gitáros.

– Nem tudom. Ez volt az a pont, ahol Nick magára hagyta a lányt és futólépésben menekült a Zafír oltalma alá. Teljesen megrendült szegény a mai sokkhatásoktól, most egy darabig biztosan nem lesz kedve nők tenyeréből jósolgatni.

– És mi van a húgoddal? – érdeklődöm.

– Vicky a nap nagy részét azzal töltötte, hogy figyelte a gekkót.

– Holnap megérkezik a vadiúj lencsém – informálom őt. Valaki sípolva közeledik, a sötétben nem tudom megállapítani, ki az. Nem lehet idegen, mert mintha most egy fűrésszel kevesebb dolgozna.

– Jó estét – udvariaskodik Neil zihálva. – Kaszinózás helyett igazán fűrészt ragadhatnátok.

– Valami baj lehet a kondiddal – szemtelenkedik Ronny. – Vagy sípot szereltettél a légcsövedbe?

– Próbálj elfűrészelni egy vastag fatörzset… hiii… egy vékony fűrészlappal, majd meglátod… – morog, majd visszabattyog Sungékhoz.

– Egyébként csodás zuhanyozóhelyre bukkantam – néz Axel a gitárosra, akit ez a tény csöppet sem hoz lázba, viszont megpróbál még egy-két kortyot kifacsarni Sabu pálinkásüvegéből.

– Hol? – kapok az alkalmon, mert egy zuhanyozás már igencsak rám férne.

– A tábortól néhány kilométerre van egy folyó. Ha nem is zuhanyozni, de úszni lehet benne. Kellemes hely…

– De jó is lenne… – sóhajtok.

A Titokzatos visszaküldött a barlang bejáratához. Miközben vártam rá, szórakozottan fröcsköltem a lábammal a vizet, és azon meditáltam, vajon miért lesz ez így jobb, hogy Refieur és a többiek már nincsenek a barlangban. Végül megjelent a férfi, kis kézi számítógépen programozta, hogy hogyan világítsanak a lámpák, majd felnézett:

– Azt akarom, hogy most sikerüljön. Most sikerülnie kell – szinte hipnotizált. – A forgatás alatt beszélni fogok magához, hogy segítsem.

Elkezdtük a felvételt. A Titokzatos sokkal lassúbb tempót diktált, mint az előző operatőr.

– Anisette – jé, tudja a nevem!, gondoltam –, maga most belépett ebbe a barlangba. Ez a hely félelmei és rémálmai birodalma; nem tudja, mi vár itt magára, de érzi, hogy akár a legrosszabb, legrémisztőbb álma is valóra válhat…

A Titokzatosra nem estek fények, így nem láttam őt, csak hallottam, ahogy érces hangja visszhangzik a barlangban.

– Bármelyik kiszögellésből előléphet egy rém, amely magára hozhat betegséget, magányt, vagy akár az életét is elveheti. Visszaút nincsen, a barlang súlyos ajtaja bezárult… Egyedül van itt a rémálmaival; érzem a félelmet, ami magából árad… Rettenetes álmai fognak itt életre kelni, amelyek elől nem tud menekülni! Meg kell néznie, mit rejt a barlang…

Súlyosnak éreztem kezem-lábam, egyre jobban beleéltem magam a szerepbe, de közben – mind erőtlenebbül – azt mondogattam magamban, hogy ez az egész csak játék…

– Mitől félt legjobban gyerekkorában, Anisette? Attól félt, hogy elveszíti azt, akit a legjobban szeret, igaz?

Nem láttam őt, de magamon éreztem, nagyon is éreztem hidegzöld pillantását.

– Ez az ember bizonyára az édesapja volt. Éjszakáról éjszakára azt álmodta, hogy meghal az apja; látta is őt holtan, igaz, Anisette? Könnyek között ébredt nyomasztó álmából, egy kicsit megnyugodott, hogy a valóság más, azután visszazuhant ugyanabba az álomba… Ugyanabba a nyomasztó, fájdalmas álomba, ahol látnia kellett az édesapja holttestét, igaz?

Remegés rázott; úgy éreztem, nem tudom megtenni az utat a barlang végéig.

– Szeretné most újra látni ezt az álmát, Anisette? Tudja, itt minden álom teljesülhet, még a legfélelmetesebb is… Az út végén minden kiderül…

Nem akartam odaérni. Vissza akartam fordulni, kimenni a fényre, az életbe; ki a rémálmok birodalmából. De a Titokzatos folytatta.

– Meleg, biztonságos burokban nőtt fel, és ez a burok még ma is óvja, ugye? Pontosabban: óvta – egészen a mai napig… Most visszatérhet gyerekkorába, rémálmai közé… Még most is szokott olyasmit álmodni, mint kiskorában, Anisette? Még most is előfordul, hogy hangtalan zokogásból ébred, és egész nap nem találja a helyét, igaz?

Már nem tudtam elhinni, hogy ez csak játék. Féltem, de leginkább attól, hogy az a jéghideg szempár belelát a szívembe, a lelkembe, hűvösen megröntgenezi az agyamat, átvilágítja az egész énemet… Féltem attól, mi lesz a röntgen eredménye; a Titokzatost már nem egy jóképű, vonzó férfinak láttam, hanem ellenségnek, akiről nem tudom, miért támad, és az eszközeit sem ismerem.

– Nem fél attól, hogy egy napon megvalósulnak rémálmai, és már soha semmi nem lesz olyan, mint azelőtt volt? Nézze önmagát kívülről, Anisette: látni fogja, milyen szánalmas, elkényeztetett teremtmény maga… Egy kis gyakorlással sűrűn visszatérhet saját rémképei birodalmába, és kívülről szemlélheti azt a lányt, aki mostanáig boldognak és sikeresnek érezhette magát… Egy idő után félni fog az emberektől, gyűlölni fogja őket, és sorsszerűnek érzi majd, ha magára törnek a szörnyű látomások. Ugye, már most is érzi, milyen erőtlen a lába, milyen fáradt a teste, és mennyire idegen a lelke?!

Legyen már vége ennek az egésznek, mert nem bírom… ez egy őrült pszichopata…

– Készüljön, Anisette; készüljön fel a legszörnyűbb álmával való találkozásra… Néhány pillanat, és meglátja. Koncentráljon erősen arra a dologra, amitől egész életében rettegett… Koncentráljon… koncentráljon…

Hirtelen felgyulladt egy lámpa a barlang végében, és ott, ahol a törölközőnek kellett volna lennie, valami más hevert.

Egy levágott fej.

Az apám volt az utolsó gondolatom, mielőtt összeestem volna.

Axel feltűrt gatyában, arccal a part felé fordulva, bokáig a vízben álldogál. A dzsip égve hagyott lámpájának fénycsóvája pont felé irányul, így nyugodtan szemlélhetem a folyó felől szép hátát, keskeny csípőjét, hosszú lábát.

Úszom néhány tempót, nem túl lelkesen, mivel fogalmam sincs, mit rejt a sötét víz a mélyben. Nappal biztosan nyugodtabb lennék, így csak mosakodásfélét művelek, és kifelé indulok a folyóból. Törölköző híján meg kell várnom a teljes száradást, állapítom meg a part felé menet. Már mindketten a bokáig érő vízben ázunk, és míg száradok, cseverészünk.

– Mielőtt elutaztunk, láttam a Vadállatok nevet viselő zenekar egy-két videoklipjét a tévében – mondom. – A látvány és a hangzás ismeretében el nem tudom képzelni, hogyan játszhattak a múltkor a Zafír előtt a San Bendict Stadionban… Most mitől rázkódik a vállad, sírsz?

Axel abbahagyja a röhögést, majd közli:

– A felléptetésük Neil ötlete volt – tőle kéne megkérdezned, miért éppen őket választotta.

A Vadállatok a produkciójukkal egy olyan réteget céloznak meg, akik imádnak őrjöngeni, és az a zene felszabadítja bennük az összes gátlást.

– Szörnyen tehetségtelenek – összegzem, és közben bűvölöm di Sun szép ívű tarkóját. – Az énekes valószínűleg birtokában van az összes létező beszédhibának, a hangja leginkább egy nyekergő szekrényajtóra hasonlít, de legalább a zene is szar. Szerencsére a szövegek is csapnivalóak… Na de fő, hogy ők maguk is szörnyen mutatnak a színpadon.

– Egyébként jól van a májad? – olyan kedvesen hangzik el a kérdés, és ez a meleg hang szinte simogat. Öltözködni kezdek.

– A májam? Az nagyon jól van! – lelkendezem, aztán eszembe jut valami. – Mondd, az éjszaka… Szóval az elmúlt éjjel… – Axel megköszörüli a torkát:

– Mmgen?

– Szóval… na… – dadogok egy kicsit, majd hirtelen felteszek egy kérdést: – Mondd csak, az éjjel téged sem csíptek össze a szúnyogok? – Mély csend. A váll mintha ismét rázkódna.

– Nem. Engem sem – nyögi ki végül. – De hát ezért tartjuk a gekkót, nem? Etetjük mindenféle finomsággal, kontaktlencsével...

– Megfordulhatsz, kész vagyok.

Kisétálunk a folyóból és a kocsi felé indulunk. Útközben megcsúszom azon a fránya, csúszós talajon, és elfogadom Axel segítő kezét. Ahogy összekapcsolódik a kezünk, felizzik a két tenyér, attól félek, mindjárt kigyulladok a pokoli tűztől, ami belülről éget.

A srác a dzsiphez érve elengedi a kezem, kinyitja nekem az ajtót és várja, hogy beszálljak.

A bennem lobogó tüzet mintha lelocsolták volna; helyére dac és kétségbeesés lép: mégsem akar tőlem semmit? Ha így van, hát nem is érdekel. Leforgatjuk a videoklipeket és kész, hazamegyünk és ő jobbra, én balra… Én több jelzést nem adok neki, az biztos – ha ennyiből nem értett, az legyen az ő baja.

Dacosan beülök a kocsiba – vagyis csak ülnék, mert elvétem a lépcsőt. Véletlenül. Tényleg. Axel elkap. A kék szempár felragyog még a sötétben is, őrjítő a mosolya.

– Még mindig be vagy csípve… – nem tudom, kérdezi vagy állítja, mindenesetre elenged.

Újból lángolok belülről. Hirtelen mozdulattal megsimogatom a nyakát, és ekkor mintha felrobbanna benne valami: kapkodva, szorosan magához húz, megszorít, szája őrült gyorsasággal megtalálja a számat. Mohón csókol és keményen, mintha sokat várt volna erre a pillanatra.

– Őrült… – nyögöm, amikor levegőhöz jutok, de nem hagy tovább beszélni. Lágy, meleg nyelve felfedező útra indul a nyakamon, majd a fülemhez ér – ez az a pont, amikor kezem játszani kezd a testén, és élvezem az érzést; mindene kemény: a combja, a feneke…

Már nincs rajtunk ruha, a dzsip belső átrendezésén is túl vagyunk, végignyúlok az üléseken, Axel rám borul, izmos, forró testének érintése nagyon izgalmas.

– Szedsz gyógyszert? – kérdezi rekedten ez az illúzióromboló, idióta alak, nem tudom, felröhögjek-e, avagy megsértődjek.

– Gondolod, hogy pont tőled akarok gyereket szülni? – érdeklődöm mintegy feleletképpen. – Apropó, ugye nem vagy HIV-pozitív? – próbálok mindent egyszerre tisztázni. A kék szempár hitetlenkedve fürkészi az arcomat:

– Te tényleg őrült vagy…

Ezután a forró, szerelmi előjátéknak is beillő dialógus után testünk is akcióba lép. Axel hozzám simul, mozdulatai kicsit darabosak, de ezzel csak jobban felizgat, alig várom, hogy jobban érezzem őt, a bőrömet mintha izzó tűvel cirógatnák: el akarok égni, fel akarok robbanni…Végre eggyé válunk; amikor először megérint a gyönyör, a sírás kerülget – egy pillanatra elkapom Axel tekintetét: a távolba mered. Mit bámul? Miért nem néz rám? Másra gondol, más lányra vágyik?

– Nézni akarom – hajolok előre, és azt hiszem, ezzel sikerül zavarba hoznom.

– Mondd, gondoltál rám? – érdeklődik. – Biztosan gondoltál rá, hogy milyen lenne együtt… Milyennek képzeltél el?

Folyamatosan robbanok, égek; simogatom-kaparom finom bőrét, élvezem a férfiasságát. Keskeny csípője ring, hullámzik a testem felett, két kézzel megragadom és vadabb mozgásra kényszerítem.

– Vadnak, férfiasnak, izgalmasnak képzeltelek… Ilyennek, amilyen vagy – sóhajtom. – És te…? Gondoltál rám? Elképzelted velem…? – teszem fel kétségtelenül nagyon eredeti kérdésemet.

– Én nem mertem erre gondolni… – súgja, mialatt az oldalamra fordít. Folyamatosan hullámzik bennem a gyönyör, egy pillanatig arra gondolok, milyen jó, hogy nőnek születtem.

Közel a vég, a pillanat, ahonnan már nincs tovább, ahonnan már nem lehet emelkedni, csak zuhanni… Axel felrobban bennem, vagy én robbanok fel őbenne – azután csak heverünk a dzsipben, félve érintjük egymás gyöngyöző testét. Annyi mindenről kellene beszélnünk, de csak hallgatunk. Rövid idő múltán Axel fölém hajol, megcsókolja az arcomat, majd kiszáll a kocsiból és a folyó irányába távozik. Hallom, amint belecsobban a vízbe, de közben már azon tűnődöm, vajon az ő gondolatai merre járnak? Miért nem hívott magával fürdeni? Csuromvizesen ér vissza, a pólójába törölközik, kedvesen vigyorog rám. Zavarba ejt, el is rohanok a folyó felé, nem törődve azzal, mit rejthet a zavaros lé, belevetem magam.

Visszaérve a dzsiphez elfogadom di Sun nedves pólóját törölközőnek, megdörzsölöm magam, majd öltözni kezdenék, de Axel hozzám simul, végigcirógatja a hátamat és meglepő felfedezést tesz:

– Nem törölköztél meg rendesen, csupa víz vagy.

– Mindig így szoktam – vonom meg a vállam, mire ő kedvesen közli:

– A nők mindig így törölköznek… Az összes nőm vizes maradt törölközés után…

– Di Sun, nem igazán érdekel, hogy az összes nőd milyen volt. Remélem, engem nem sorolsz a nőid közé?!

Nyög valamit válaszképpen; kissé zavarodott, önelégült férfi... Én soha többé semmit, de semmit sem fogok csinálni vele. Mit képzel magáról?

Elhatározom, hogy hűvös és távolságtartó leszek. Nem is fogok beszélni vele.

Magamra kapkodom a cuccaimat, megpróbálom az öltözködést méltóságteljesen végrehajtani, de ez igazán nehéz a dzsipben, ahol állandóan beverem a fejemet a tetőbe. Megérinti a karomat:

– Milyen szép a bőröd… – mondja. Most meg mit akar tőlem?

– Tudom – bólintok kedvesen.

Axel lehajol, kotorászik az egyik ülés alatt, majd előhúz egy csomag amerikai mogyorót és rágcsálni kezdi. Engem meg sem kínál, na de mi mást is várhattam volna?

Frederickre gondolok, furcsa érzések kavarognak belül, felmerül bennem, hogy a számla nagyjából kiegyenlítődött. Aztán elhessegetem ezt a gondolatot.

Az énekes csak rágcsálja a mogyorót, mint egy mókus, néha-néha rám vigyorog, kissé zavartan, de azért a vigyor az vigyor.

Miért nem indulunk már haza? Haza… vagyis a makotói sátortáborba. Megkérdezhetném tőle, de én ezzel az emberrel nem beszélek. Csak rágcsálja a hülye mogyoróját, meg gondolkozzon a nőin, akik nem tudnak szárazra törölközni. Felém nyúl, megfogja a kezemet és magához húzza. Még mielőtt rossz helyre rakná, kitépem a szorításából, és inkább végigsimítok a hátán. Aztán jól belekarmolok.

– Ez nagyon jó! Még… Csináld még! – kérlel két mogyorószem elfogyasztása között.

Engem nem kell különösebben biztatni, karmolok én élvezettel. Körmeim vörös csíkokat szántanak a bőrén, Axel pedig kéjesen nyögdécsel.

– Nagyon jó, ahogy cirógatsz…

Cirógatom? Én? Di Sun eltévedt, nemde? Mindegy, úgysem beszélek vele.

Nekem dől; a fakírok megirigyelhetnék, ahogy élvezi szadista karmolásomat. Kár, hogy nem dorombol. Mintha belelátna a gondolataimba, felém fordul és közli:

– Valamelyik előző életemben macska voltam – és mosolyog. – Úgy is mondhatnám, cica. Szereted a cicákat? – kérdezi hirtelen. Tudhatná, hogy nem beszélek vele.

– A macskákat…? Utálom – ennyit muszáj mondanom neki, nehogy elbízza magát.

Erre se szó, se beszéd megcsókol. Megint valami esztelen, szörnyűséges dolog történik a testemben: lobogva éget a tűz, amelyről már azt hittem, elhamvadt.

Végigdőlünk az üléseken, és csókoljuk egymást, ahol érjük, megérinti a kezem és a megfelelő pontra helyezi… Nem vagyok eszemnél, bármit megtennék neki. A gyönyör ismét belénk költözik – élvezzük egymás testét, magunkat… egyetlen szerelmes szó nélkül.

Pedig kellenének a szavak.

Később végigjátsszuk a korábbiakat: ő el a folyó felé, majd én is, aztán megtörölközöm csuromvíz pólójába, és némán figyelem, ahogy hozzákezd a mogyoróevéshez. Öltözködés sorozatos fejbeverésekkel, kérésre kis hátkapargászás.

Ezek után elindulunk Makotó felé, néma csendben.

– Képzeld, mi lett volna, ha Makotóban születünk… – töri meg végül a csendet.

– Mi?

– Soha nem ismertük volna meg a civilizációt.

– Na igen – felelem bölcsen, hosszas mérlegelés után.

– Azért jó dolog a civilizáció – jelenti ki.

– Aha – értek egyet. Marhára tudunk romantikázni… Pontosan a makotói helyzetről vágyom beszélgetni, mi másról? Legalább egy kedves közhely kicsúszna a szájából… De nem mond semmit kettőnkről.

Azt hiszem, vízióim vannak: Makotó fényárban úszik. Eltévedtünk, vagy mi van? Fényes reflektorok világítják ki a főteret.

– A civilizáció csodája: bevezették az áramot – osztom meg a felfedezésemet di Sunnal.

Lassan begördülünk a főtérre, ahol egy csomó ember bulizik. Amikor Axel leállítja az autót, végigsimít a karomon és halkan mormolja:

– Nagyon örültem neked…

Fáradtan kiszállunk a dzsipből, egy éles fényű reflektor ránk irányul – zavartan összenézünk, és elindulunk egymás mellett a tömeg irányába.

– Ennyi – halljuk. Ezek felvették dicsőséges bevonulásunkat. Remek.

– Megérkeztek a generátorok – rohan elénk Vicky, és mindkettőnket megpuszil. – Irtó jól néztek ki…

Egyedül akarok maradni.

Ez a sok rohadt reflektor megint azt a szörnyűséget idézi fel bennem.

Állítólag majdnem fél órát hevertem a barlangban ájultan, mire Refieurék utánam jöttek. Amikor magamhoz térítettek, egy pillanatig elidőzött a tekintetem Zoy, a rendező levágott fején, majd hagytam, hogy kitámogassanak a barlangból.

Mintha egy kábítószeres, zagyva álomból ébredtem volna: kezem-lábam összehangolatlanul, iszonyú lassan mozgott. Nem tudtam gondolkozni, zúgott a fejem és az volt az érzésem, mintha egy vízzel teli akváriumba zártak volna: levegőért kapkodtam, de nem tudtam kitörni a víz fogságából.

Refieur vállán pihent a fejem, de az ügynök hangját a távolból, az üvegfalon túlról hallottam:

– Elkapják, ne félj… Rögtön megérkeznek a rendőrök, és elkapják ezt a gazembert… Kijött a barlangból és ránk parancsolt, hogy ne zavarjunk benneteket a rendezővel, mert fontos beállításokat kell újra próbálnotok… Aztán azt is mondta, hogy neki most el kell mennie, de rögtön visszajön; beült a kocsiba és elszáguldott. Anisette, mi történt?

Nem tudtam válaszolni rá, mint ahogyan később a rendőröknek sem tudtam elmondani, mit láttam a szörnyűségből. Hiszen én csak egy félelmetes, jégzöld szempárt és egy levágott fejet láttam… Érdekes módon senki sem tudott pontos leírást adni a szörnyetegről. Mindenki másmilyennek látta, de senki sem emlékezett az arcára igazán.

Utáltam ezt az egészet: az erőszakot, a rendőröket, az újságírókat, a fotósokat és a szakmámat. Arra vártam, hogy Oliver, az apám értem jöjjön és hazavigyen. Oliver meg is érkezett, kapaszkodtam belé és hagytam, hogy hazavigyen.

Egészen biztos voltam benne, hogy soha többé nem állok kamera elé.

Arra ébredek, hogy a kunyhóban legalább ötven fok van, a gekkó meg beszélget magában. Vagyis kerreg. Valószínűleg hőgutát kapott.

Kocsi motorja zúg, majd nevetgélést, közeledő lépteket hallok. Sung udvariasan kopog a szúnyoghálón, mielőtt belépne:

– Én meghozni te vendégek. Ők sem levest főzni gekkó! – int a gutaütött kontaktlencse-zabáló felé, és beenged két embert a helyiségbe.

Yvonne és Bryan úgy vigyorog, mintha ötcsillagos exkluzív hotelbe érkezett volna. Felugrom, átölelem őket, aztán Sunghoz fordulok:

– Hol vannak a többiek?

– Híres dalnokok elmenni filmforogni. Kelő napot felfotózni. Üzenik neked: mielőtt a nap lealszott, visszajönni érted és forognod velük.

– És Vicky hol van?

– Kis vadállat…?! – tűnődik Sung. – Elment, forogást néz és verekedni. Biztos.

Jó híre van, mit ne mondjak.

Yvonne-t és Bryant hellyel kínálom a földön:

– Helyezzétek magatokat kényelembe. Víz nincs, kaja nincs, pottyantós budi viszont van. Hogy vagytok?

– Remekül – közli Bryan, mialatt rágyújt. – Kávé azért csak-csak akad?!

– Persze, de előbb le kell szüretelned. Na, hol a kontaktlencsém?

– Íme – nyúl bele nadrágzsebébe unokatesóm, és kivesz két kis üvegcsét. – Párban hoztam.

És még a dioptriát is eltalálta. Ügyes.

– Hát ez meg mi a fene? – képedek el. – Színes lencsét hoztál?

– Igen. Ibolyalila; ne mondd, hogy nem szép!

– Ez hülye? – kérdezem Yvonne-tól, aki kecsesen vállat von, majd előkapar az egyik bőröndjéből egy vakut, fényképezőgépet, közénk hajít egy vadiúj Face-számot, és elegáns léptekkel kivonul fotóapparátjával a kunyhóból.

– Baj, hogy lila? – kérdezi Bryan aggodalmasan, füstfelhőt bocsátva a gekkóra. – Gondoltam is, hogy inkább a pirosat kellene elhoznom. Ó, én hülye!

– Ne mérgezd a gekkót, jó? Nem a miénk, csak kölcsönben van itt… – mondom, és megpróbálom kifeszegetni a kontaktlencse-tároló üvegkupakját.

– Ó, ez itten a rövidlátó gekkó? Nagyon szimpatikus.

– Mint ez a lila lencse… Nincs véletlenül egy tükröd?

– Sajnos, nincs – tárja szét karját Bryan. – Viszont van tartalék szemüvegem, nem kell, amíg beteszed a lencsédet? Csak hogy jobban lásd, mit csinálsz.

– Mondd, miért ugyanabba a szemedbe teszed mind a kettőt? Hogy jobban láthassál…?

– Pontosan – bólintok. – Reszkess, Piroska!

– Nézz rám! – hajol közelebb unokaöcsém és hosszan tanulmányozza az arcomat. – Nem azért, mert én választottam, de nagyon jó! Olyan különleges, hogy az csuda. Nehogy beléd habarodjon ez a sok őslakos, mert nem tudom, hogyan mentelek meg…

– Ó, milyen lovagias vagy… Legalább úgy nézek ki a lila szememmel, mint egy ufó?

– Ja. Nagyon ufós vagy. Meglát az énekesed, rögtön a lábad elé omlik.

– Mert olyan…

– Milyen?

– Lábak elé omlós fajta… – fintorgok, és az előző estére gondolok. Még mogyoróval sem kínált meg, nemhogy a lábam elé roskadjon.

– Kellene neked, ha a lábad előtt omladozna? Őszintén mondd meg.

– Igen, persze hogy kellene! Omoljon a lábam elé, mondja, hogy szeret, olvasson a gondolataimban, hordozzon a tenyerén! Ez mind-mind kellene, de persze ti, a teremtés koronái csak birtokolni akartok, ha lehet, egyszerre minimum két nőt. Szex után kedvesen a volt nőitekről társalogtok, majd elrágcsáltok egy kiló mogyorót. Egyedül! Ezek vagytok ti. Most meg min mosolyogsz?

– Nem kínált meg mogyoróval?

– Csak ezt bírta felfogni az agyad? Ha nem tudtad volna értelmezni, segítek; ez mindössze egy példa volt, alacsony IQ-júak számára.

– Nézz magadba, és válaszolj: komolyan azt szeretnéd, hogy egy férfi teljesen behódoljon neked? Hogy reggeltől estig suttogja a füledbe: szeretlek? Hogy a gondolataidban olvasson, hogy a tenyerén hurcibáljon? Férfinak tartanád te ezt a teremtményt?

– Mi ez, pszichoanalízis? Mert akkor tedd alám a díványt.

– Szóval: kellene neked egy ilyen pasi? Hm…? –

szippant nagyot frissen meggyújtott cigijéből. – Nem akarod kimondani, mert tudod, hogy igazam van…

– Doktor Freud, magának mindig igaza van – vetem oda.

– A válasz: nem. Nem kellene neked egy irányítható, gyengécske, olvadozós férfi. Mi lenne benne az izgalmas? Hol lenne a játék, a harc egymásért? Lehet, hogy egyes nők tényleg erre vágynak és élvezik is, ha találkoznak egy ilyen pasival, de neked ez nem kell. És ezt tudod is nagyon jól.

– Vérben forog a szemed… Befreudultál?

– Aztán Frederick mióta nem A FÉRFI az életedben? Nem, nem azóta, hogy elkövette azt a baklövést – azóta, amióta erőnek erejével meg akar tartani, amióta lesi a kívánságaidat. És te utálod a könnyű prédát, megveted a nőies férfiakat.

– Köszönöm a mélyanalízist. Éhes vagyok, így a gyomromat most jobban érzem, mint a lelkemet. Ez utóbbinak csak a hiánya sajog.

Bryan kissé gúnyosan elmosolyodik, végszóra Sung érkezik egy kancsó kecsketejjel, magos kenyérrel. Kiragadom a kezéből az ennivalót, és unokatesómat hellyel kínálom az asztalszerű képződmény mellett.

– Asszony kint fotózni meztelen gyerekek, meg én feleség – büszkélkedik Sung, mielőtt jó étvágyat kívánna.

– Ez mi? – érdeklődik Bryan, miután lenyelt egy korty kecsketejet.

– Anyatej.

– Akkor ezt miért pohárból kapom, miért nem csak úgy naturálisan? – vicceskedik.

– Ne félj, előbb-utóbb megkapod naturálisan is. Csak nem itt, hanem otthon. Tracy-Lee-től, te kis pszichoanalitikus – mondom két falat között. Bryan nem válaszol, csak vág egy grimaszt. – Egyébként mi van a kutyáimmal? – kérdezem.

– Ja… ők jól vannak – mondja, és kotorászni kezd a cuccai között, majd előhúz egy kissé gyűrött fényképet. Diadalmasan jelenti be: – Ő az új kutyád!

– Rátérhetnénk a lényegre: hogyan került a lakásomba a pöttyös kutya? – kíváncsiskodom és megiszom a maradék kecsketejet.

– Őt azért hoztam, hogy kiengeszteljelek, mert tudtam, hogy dühös leszel. Meg azt is, hogy már régóta akarsz egy dalmatát.

– Te kis gondolatolvasó.

– Kösz – mosolyog szerényen. – Ez a kutya fantasztikusan élénk: percenként bepisil, szétrágja, amit talál, felmászik mindenre, amit lát. Csúcs. Frederick elnevezte Sir Pöttynek. Most persze anyádéknál lakik…

– Amíg nem szobatiszta – morgom.

– Nem azért. Ott volt az állatorvos, megvizsgálta az oroszt meg a lengyelt, és megállapította, hogy idegkimerülésük van; ha ez így megy tovább, idegösszeomlást kaphatnak. Az én lelkem ezt nem bírta volna.

– Mi az, hogy idegkimerültek? Ennyire rossz hatással voltál rájuk?

– Nem én, hanem Sir Pötty. Nem lehet őt egész nap egyedül hagyni a nagyokkal, mert rájuk mászik, harapdálja őket, szóval, rakoncátlan.

– Nem örülök. Anyám úgy el fogja kényeztetni, hogy majd csak az asztalról fog enni – mondom, majd dühös pillantást vetek unokatesómra. – Miért rendezed még te is az életemet? Miért nem bízod rám, hogy ha kutyahiányom van, beszerezzek egyet magamnak?

– Mert nem vagy még egészen önellátó – simogatja meg az arcomat. – Önállóan arra is képtelen vagy, hogy megkínáld magad más mogyorójával.

– Mi van a más mogyorójával? – toppan be Yvonne. – Még a kezetekbe sem vettétek a lapomat? Nézz csak rám! Gyönyörű a szemed! Új fényt ad az arcodnak, nagyon szép – dicsér barátnőm. – Nem is gondoltam volna, hogy egy színes kontaktlencse így megváltoztathatja az arcot.

– Miért, előtte ronda voltam?

– Hááát… – nyújtja el Bryan, majd lehúzza a fejét, nehogy eltalálja egy repülő papucs.

– Na, mi történt eddig, milyen az afrikai élet? – kíváncsiskodik Yvonne, miközben könnyű nyári ruhába bújik.

– Láthatod… Mit fotóztál? Újabban afrikai csecsemők adják el a lapodat?

– Ezek életmódfotók. Nem tudok fényképezni, de szeretnék megtanulni. Nagyon érdekes errefelé az élet, mit szólsz például a tehermegosztáshoz a családokon belül?

– Mihez? Te, Yvonne, én nem kiküldött szociológus vagyok…

– Képzeld, itt az edények tisztítása és a növénytermesztés férfimunka… Nem érdekel?

– Deee…

– Na jó, de itt vagy iksz napja, és még nem próbáltál megismerkedni a helybéliek életével?

– Nem így van – tiltakozom. – Megtudtam például, hogy a nanduk poligámok.

– Mi bajod a férfiakkal? Újból szakítottatok Frederickkel az elutazásod előtt? Vagy nem akar berepülni a hálódba a szépkezű?

– Berepült – legyintek lazán, nagyon lazán.

– És…? – kíváncsiskodik Yvonne tágra nyílt szemmel.

– Felejthető – sóhajtom. – Olyan, mint a többi férfi. Semmi különleges. De nem is érdekel.

– Nem… – Yvonne vajon kérdi, vagy egyetért?

– Nem – erősítem meg. – Nem érdekes az egész – teszem hozzá. Majd sírva fakadok. Hosszan zokogok Yvonne vállán, nem is tudom, miért.

Már órák óta mozgok a kamera előtt, és még nem volt alkalmam azon meditálni, hogy milyen emlékeket ébreszt bennem ez az egész azzal a néhány évvel ezelőtti, tengerparti forgatással kapcsolatban.

A sminkes a fél délutánt azzal töltötte, hogy eltüntesse a piros karikákat a szemem alól, és természetesre alapozza kicsit még mindig kék homlokomat.

Axelt egész nap nem láttam, csak a forgatáson találkoztunk.

– Anisette, most ülj ide, erre a dombra – utasít Ronny. – Csak ülsz és nézel, Ax pedig ezalatt mögéd sétál, az árnyéka eléd vetődik.

Leülök a dombra, a sminkes hozzám lép és egy kicsit lepúderezi az orromat és a homlokomat.

Elpróbáljuk néhányszor a jelenetet, majd Cameron, az egyik operatőr elkurjantja magát: – Akkor megyünk…

Ülök a dombon, ibolyakéken bámulok a kamera felé, majd hirtelen észreveszem, hogy beterít Axel árnyéka. A srác csak áll mögöttem, vékony alakja hatalmas árnyékot vet, és én nem bírom tovább: hátrahajtom a fejem és felnézek rá. Rám mosolyog és megdicsér.

– Milyen szép a szemed…

– Ennyi!

– Megvettük – mondja Ronny. – Szerintem jól fog mutatni a klipben, hogy kedvesen beszélsz Anisette-hez – néz Axelre.

Michael, aki eddig Nick és Roberto társaságában napfürdőzött egy szál rövidgatyában a többiektől valamivel távolabb, Ronnyékhoz sétál új papucsában. Bár néhány méterre vagyok tőlük, mégis hallom a basszusgitáros panaszkodását:

– Azt hiszem, napszúrást kaptam…

– Miért nem raksz a fejedre valami fehér ruhát, mint Roberto? – kérdezi atyáskodva Ronny.

– Nem az a baj…

– Hát mi?

– Gondolom, hasmenésem lesz…

– Ha úgy gondolod, menj a domb mögé – mutat a távolba Ronny.

Di Sun mosolyog. Olyan érzésem van, mintha óvodába kerültem volna, a Zafír elnevezésű óvodába. A gitáros elballag a domb irányába, a két operatőr, Richard és Cameron pedig gyíkokat, apró rágcsálókat filmez. Valamivel később visszatér hozzánk Neil. Nem állítja le a dzsipet, csak kiszáll, és lélekszakadva rohan felénk.

– Vissza kell mennünk a faluba – zihálja. – Haimfa nemsokára megszül.

– Ki az a Haimfa? – kíváncsiskodom.

– Egy makotói nő. Terhes – informál Nick. – Sung felesége beszélt vele két fájás között. Haimfa beleegyezett, hogy lefilmezzük a gyereke születését.

– Nagyon jó – bólint Ronny.

– Egy baj van csak – folytatja Farrington. – Férfi nem lépheti át a kunyhó küszöbét ilyenkor. Úgyhogy az operatőrök sem mehetnek be, nőket kellene a helyükre állítani.

– Óhhh – sóhajt megkönnyebbülve Richard.

A többiek viszont engem néznek, várakozón, csendben.

– Na neeem… – mondom nekik. – Még hogy én?! Inkább Yvonne, jó?

– Két kamera van – informál Axel.

Ezek azt akarják, hogy nézzek végig egy helyi szülést, ahol se orvos, se gyógyszer. Ráadásul vegyem filmre.

Őrült száguldás kezdődik Makotó felé; Cameron a dzsip hátsó részében magyaráz nekem, és közben simogatja imádott kameráját.

– Na, mit csinálsz a zoommal? – vizsgáztat.

– Közelebb hozom a képet. Vagy távolabb viszem.

– Biztos vagy benne, hogy tudod majd kezelni?

– Nem. Nem vagyok benne biztos. Az is lehet, hogy véletlenül elrontom a kamerádat; ki tudja…?

Ronny egy sorral előrébb ül, di Sun mellett, és párbeszédünk hallatán hátrafordul:

– Csak hülyéskedik – nyugtatja Cameront. Axel is hátrafordul, felénk néz. Szép bőre megfeszül markáns arccsontján, szőkés haja csapzottan az arcába hull, kék szeme maga a tenger, a megfejthetetlen, lágyan hívogató és dühödten mindent elnyelő óceán. Istenem, mennyire vágyom rá – inkább a tájat nézem, mielőtt Axel még azt hinné, hogy róla ábrándozom.

A faluban Yvonne már vár bennünket. Valahonnan megtudta, mi lesz a feladata, és készségesen hallgatja Cameron előadását a kamera kezeléséről.

Haimfa a helyiség egyik sarkában, egy gyékényen ül, hátát a falnak támasztja. Teljesen meztelen, kábán tűri, hogy a bütykös ujjú, idős bábaasszony valami színes kulimászt kenjen hatalmas hasára és az arcára. Az öregasszony ezután műanyag lepedőt terít a ház másik sarkába; alumíniumtálkában meggyújt néhány növényi gyökeret, és egy tál vízzel a vajúdó nőhöz lép. Haimfa már nem nagyon tud ülni, combja közül véres folyadék szivárog, arca görcsösen eltorzul, nagy hasa szinte hullámzik. Panaszos jajszavától hangos a kunyhó, a bába a homlokára teszi a kezét, úgy nyugtatja.

Mit keresünk mi itt? Kétségbeesetten nézek Yvonne-ra, aki nem figyel rám, mert leköti a kamera kezelése. Jó ég, én eddig nem is vettem föl semmit!

Istenem, úgy érzem magam, mintha kukkoló lennék…

Haimfa egy pillanatra elhallgat, amíg elfogadja az italt, amit a bába tart egy csészében a szájához. Ezután az öregasszony mond valamit neki és talpra segíti. Haimfa rogyadozva áll, szinte teljes súlyával a törékeny bábára támaszkodik, és az öregasszony segítségével átvergődik a szoba másik felébe, ahol a műanyag lepedőn kis, fából faragott, középen nyitott ülőalkalmatosság várja. Úgy látszik, ez az itteni szülőszék.

Haimfa beleroskad a székbe, és kissé széttárt lábbal tűri, hogy az öregasszony meleg vízzel lemossa combját és combközét. A bába ezután a nő mögé áll, a hátát masszírozza, majd letérdel és hagyja, hogy Haimfa az ő testének támaszkodjon.

A gyökér már majdnem elhamvadt a tálkában; kellemes, kesernyés füstöt áraszt. A bábaasszony talán a rossz szellemeket akarja elijeszteni vele. Én mindenesetre hosszan elidőzöm a kamerával a füstölgő alumíniumtálon, azután felfedezek a padlón egy hüvelykujjnyi bogarat, ami éppen jóízűen elfogyaszt egy pókot, ezt is megörökítem.

Szülés steril körülmények között.

Haimfa feljajdul, a bába pedig hol a duzzadó hasát, hol a combközét tapogatja és megnyugtatóan duruzsol valamit. Haimfa most már üvölt: a bába a nő mögé kuporodik, valahogyan kiveszi alóla a széket és saját, vézna combjára ülteti a vajúdó nőt, közben hangosan utasításokat ad neki. Haimfa a szája szélét harapdálja, mélyről jövő nyögéseket hallat. Az öregasszony két kezét hirtelen belemélyeszti a nő hasába, és egyfolytában, egyre hangosabban beszél hozzá.

Haimfa most újra felnyög, valahonnan nagyon mélyről, és a lába közül hirtelen kis fejecske csúszik ki. A bába kitapogatja az újszülött fejét, húzni kezdi, és már csöndesebben utasítja Haimfát.

Pillanatokon belül meglátjuk a jövevényt: aprócska, ráncos bőrű, dús, sötét hajú csecsemő fekszik a bába karjában. A köldökzsinór, amely még Haimfához köti, elevenen lüktet, majd a bébi vékony, éles hangon felsír. Az öregasszony egy darab cérnával jó szorosan elköti a már száradó köldökzsinórt, és egy tiszta pengével elvágja.

Haimfa hagyja, hogy a bába a falnak támassza őt; nagy, fekete szemével a gyereket lesi, és amikor meglátja, hogy fiú, örömében zokogni kezd. A bába Haimfa duzzadt mellére helyezi a kicsit, aki azonnal szopni kezd. Míg az ifjú anya szoptat, az öregasszony türelmesen várja, hogy az immár fölöslegessé vált méhlepény is kicsússzon Haimfa testéből.

A fiúk odakint örömujjongásban törnek ki, amikor meghallják a hírt. Haimfa férje, egy nagydarab bennszülött örömében letérdel és megcsókolja a földet. Michael épp azt magyarázza Vickynek, hogy mennyivel értékesebb is egy fiúgyerek, mint egy kislány.

Axel gitárral a kezében ül a tűz mellett, és valami ősi, lassú dallamot játszik. Fekete póló van rajta, a szemem sarkából megcsodálom izmos, kidolgozott karját, szép, feszes bőrét.

– Ülj le közénk – fogja meg a kezemet Ronny, és helyet csinál maga mellett. A szólógitáros és Vicky közé ülök. Mellettük Roberto, Michael és Vicky ücsörög.

Yvonne állva fényképezi a társaságot, majd befut Cameron és Richard is, hogy lefilmezze a díszes csapatot. Paul, a vékony technikus örömmel segédkezik Sungnak a nyárs forgatásában.

– Mi lesz a kaja? – kérdem Ronnytól.

– Mi lenne… gazella. Errefelé már csak ez dívik – legyint.

– Pác nélkül? – hőzöngök.

– Ez frissensült – informál a srác.

Axel Ronny másik oldalán ül és halkan gitározik. A lobogó tűz vöröses fényt ad szőke hajának, most határozottan csibészes és kamaszos az arca. Láthatóan a saját szórakoztatására játszik, közben le nem veszi a szemét a tűzről.

Érdekes dolog ez a tűzzel: szinte mindannyiunk tekintetét vonzza, meleg színeivel hívogat, gyönyörködtet bennünket. Egyszerre taszít és vonz a felcsapó láng, az áradó, meleg levegő. Nem tudok elfordulni a látványtól.

– Itt kellene élni – sóhajtja Ronny. – Ebben a zárt közösségben romlatlanok az emberek; nem tudják, mi az az árulás, nem ismerik az irigységet, gazdagságot. Nem vágynak hatalomra, hírnévre, pénzre… Mert mi is a pénz: papírdarab, ám a mi világunkban mégis mennyit számít… mennyi vér, milyen sok fájdalom tapad hozzá…

– Ronny, ezek az emberek csak azért nem vágynak a hatalomra, a pénzre, mert nem ismerik – szólok közbe. – Afelől pedig nem vagyok meggyőződve, hogy nincsen közöttük rosszindulatú, áruló, irigy alak.

– A maguk egyszerűségével mégis lenyűgözőek. Itt születnek, fiatalként már a megélhetésükért dolgoznak, később gyereket szülnek. Békében leélik az életüket, nincsenek elérhetetlen vágyaik. Egyszerűek, és ezért boldogok. Mit érdekli őket olyasmi, hogy hírnév…! Nem is hallottak róla.

– Rossz dolog a hírnév? – érdeklődöm.

– Nem rossz, nagyon is jó… De ördögi kör: ha egyszer belekerülsz, ha elkap a gépezet, örökké a rabságában fogsz élni, és összeomlik az életed, ha többé már nem kíváncsiak rád az emberek, ha nem rajonganak érted… Nagyon erősnek kell lenned, ha önszántadból ki akarsz szállni belőle.

– Fontolgatod…?

– Nem tudom – feleli hosszas hallgatás után. – Talán. De lehet, hogy nem lennék képes rá.

– Kérsz? – Axel leteszi a gitárt és egy laposüvegből whiskyvel kínálja a gitárost. Ronny kortyol egyet, de nem lesz vidámabb. Az énekes rám sandít, és alig észrevehetően megvonja a vállát.

Lassan besötétedik, és a füst dacára egyre több szúnyog zümmög körülöttünk. Sung lapos, széles köveket hord a hátunk mögé, majd nedves, friss növényeket rak a kövekre, végül meggyújtja azokat. Hasonló illatú füst szállingózik, mint amilyet a bába idézett elő Haimfa szülésénél; a moszkitók visszavonulót fújnak.

Közben elkészül a gazella, Sung éles késsel porciózza, Paul pedig jókora karéj kenyereket szel.

A vacsora alatt Axel valahogyan mellém keveredik, evés közben meztelen karjával az enyémet súrolja. Érintésétől libabőrös leszek, és attól kezdve hülyeségeket beszélek. Miután másodjára is összeér a karunk, Bryan mögénk telepedik, és mert közléskényszere van, megfelelőnek tartja az időpontot, hogy elmesélje, nagyapám benevezett a motorjával valami műhóderbire.

– Bryan, a helyzet… – nyögöm, de nem hagyja, hogy végigmondjam.

– A nagyi pedig, képzeld el, annyira utálja ennek a derbinek még a gondolatát is, hogy amióta az öreg bejelentette a szándékát, csak paradicsomos káposztát hajlandó főzni.

– Mert…?

– Mert azt utálja az öreg. A múltkor nekem is meg kellett ennem egy tányérral abból a rémségből; én már csak azt nem értem, miért kellett belefőznie a nagyinak egy egész fürjet is.

– Fürjet? – kapcsolódik be a társalgásba Axel.

– Vagy verebet. A méretei alapján bármelyik lehetett.

Úgy veszem észre, kedves rokonom égetni akar engem ezekkel az őrült családi történetekkel, még ha nem is esik túlzásba.

– Bryan…

– Zavarlak? – emelkedik fel sértődötten unokatesóm.

– Nem megyünk úszni? – kérdezi halkan Axel, de nem néz rám.

– Mehetünk – vonom meg a vállam. Őrülten ver a szívem. Yvonne elkapja a pillantásomat és cinkos mosollyal nyugtázza elvonulásunkat.

A dzsipben az énekessel Ronnyról beszélgetünk, éppúgy, mint két jó barát. Nem érünk egymáshoz; megpróbálom elnyomni a szikrákat, amelyek pillanatonként kisülnek körülöttem.

– Szerinted tényleg képes lenne kiszállni az egészből? – kérdezem.

– Egyszer már megtette – néz rám komolyan Axel. – Egy évet eltöltött valami vallási felekezetben, mindenét megosztotta a többiekkel, és állítása szerint remekül érezte magát. Legalábbis egy darabig. Azután persze hiányozni kezdett neki a zene, a színpad.

– Ez még a Zafír-korszak előtt volt, nem? – remélem, Axel nem jön rá, hogy csak blöffölök, igazából nem vizsgáznék jelesre a Zafír történetéből.

– Igen… Akkoriban volt egy zenekarunk, szélsőséges, vad rockzenét játszottunk, és iszonyú jó szórakozásnak tartottuk az egészet.

– Mi volt a neve a zenekarnak?

Őszőkesége szégyenlősen elvigyorodik:

– Zöld Takony.

– Zöld Takony…?! Jézusom… – nyögöm, majd kitör belőlem egy idióta kacaj.

– Igen, hát elég hülye név, legalábbis visszatekintve – hebeg Axel –, de akkor jó dili volt. Szerettük. Nem beszélve arról, hogy megtanultunk zenélni, megtanultunk zenekarosdit játszani… Eleinte elég szar zenét játszottunk, legalábbis mai füllel nem szabad visszahallgatni a régi demofelvételeinket…

– Axel, én egyszer végignéztem videón egy hajdani Zöld Takony-koncertet. Életem első házibulija volt, és a ti koncertfelvételetek tette lehetővé, hogy lelépjek a részeg társaságtól.

– Hogyhogy?

– Idegen helyen voltam, a srácok az első pillanattól kezdve ittak, és fél óra alatt sikerült lerészegedniük. A bejárati ajtót persze bezárták, hogy mi, szerencsétlen hülye lányok, akik bedőlünk a meghívásnak, ne tudjunk elmenni. Egyikük szerencsére kitalálta, hogy mindenképpen meg kéne néznünk a Zöld Takony búcsúkoncertjéről készült felvételt, és mi, csajok felajánlottuk, hogy elkísérjük őt a kölcsönzőbe. Ott aztán magára hagytuk a részeg disznót, ráadásul a kazettát is elcsórtuk – vallom be ártatlan szemekkel.

– És?

– Csináltunk egy lánybulit, és megnéztük a koncertet. Egy kicsit bizarrnak találtam, ha jól emlékszem – mondom. Persze nem bizarrnak találtam. Hanem szörnyűnek. Azt hiszem, Axel zöld hajat viselt, bár ebben nem vagyok biztos – lehet, hogy kék volt.

– A Zöld Takony-korszak lezárása után vonult be Ronny a gyülekezetbe – meséli Axel, amikor leparkolunk a folyó partján. Halvány belső világítás gyullad az autóban, megvilágítja férfias profilját. – Nem voltunk igazán ismertek, hiszen akkoriban a zenénk rétegzene volt: a tévében, rádióban alig-alig találkozhattál a Zöld Takonnyal. Ronny visszavonulhatott úgy, hogy igazából senki sem hiányolta őt, nem cikkeztek az eltűnéséről, csend volt körülöttünk. Könnyű a viszonylagos ismeretlenségből visszavonulni – néz rám végre. El kell kapnom a tekintetemet, mert már kellemes bizsergést érzek a hasamban.

Sikerül lehiggadnom, és hűvösen tovább érdeklődöm.

– Miért tette?

– Áh… egy nő miatt… – grimaszol Axel, és legyint.

– Férfi miatt mégsem tehette – veszem védelmembe Ronnyt.

– Mindenki maga tudja, mi a megoldás a problémáira; Ronny azt hitte, számára ez a jó. Bizonyos fokig jót is tett neki ez a hosszas világtól való elzárkózás, mert hatalmas lendülettel és aktivitással kezdett dolgozni a visszatérése után.

– Azóta nem volt ilyen mélypont az életében?

– Ronny belehalna, ha nem bánkódhatna mindig valami miatt. Azt hiszem, egy európai író, Franz Kafka műveiben vállalja át az egész társadalom bűneit, mintegy „bűntelen bűnösként”… Ronny is ilyen. Ha nincs baja, talál magának. Belebetegszik, hogy mi mindennel tesszük tönkre a környezetünket.

– Az ilyenek viszik előre a világot, nem?

– Nem – mondja meglepő határozottsággal, és csak úgy véletlenül megfogja a kezemet. – Az ilyenek életük során száztizenötször halnak meg. Nem igazán viszik előre a világot, mert ez az egész passzívan jelentkezik náluk… legalábbis Ronnynál.

– Most azért komoly baja van…

– Igen – sóhajtja. Láthatóan aggódik a gitárosért. – Az az ijesztő, hogy most nem akar meghalni, nem ordítozik, nem zokog, nem veri a fejét a falba… most nagyon nagy csöndben van. Látszólag részt vesz a produkcióban is, érdekli a forgatás, de mégis… gondolatban egész máshol jár.

– Tudod, hogy úgy beszélsz róla, mint ha pszichiáterre lenne szüksége?

– Nagyon jó srác. Csak elég labilis. Egy kicsit aggódom – mondja, az arcához emeli a kezemet és futó csókot lehel rá. – Megyünk úszni?

A folyó éppen olyan sötét, mint tegnap volt, és most a dzsip fényszórója sincsen bekapcsolva. A hold fényesen ragyog, úgyhogy azért látjuk egymást, de megint rossz érzés fog el, ahogy belecsobbanok a vízbe. Néhány métert úszunk egymás mellett; Axel egyszer csak mögém kerül, szorosan megfogja a derekamat, egyik lábával átkulcsolja a combomat. Ennyit az úszásról. Leállok a folyó fenekére és megszédít, ahogyan csókolja a nyakamat. Lassan szembefordít magával, könnyedén felemel, száját a mellemhez érinti, testét átfonom a combommal, fejem hátrahajtom és szinte csak lebegek a vízben. Lassan, csendesen odébb lebegtet bennünket a folyó sodrása – úgy fogad minket a hűvös, sötét folyó magába, mintha hozzá tartoznánk. Már nem félek a sötét mélytől, semmitől sem félek… Axel egyik kezét a tarkómra teszi, felemeli a fejem és a szemembe néz. Türelmetlen vagyok, és elégedett nyöszörgéssel veszem tudomásul, hogy Axel végre szorosan az ölébe húz és lágyan mozgatni kezd az ágyékán.

– Jó…? – mély hangon, rekedten kérdez.

– Jó… – biztosítom. Súlytalanságban még sosem szeretkeztem; hullámzik körülöttünk a víz, szorítom Axel vállát és élvezem, ahogy ringat a testén. Hirtelen térek magamhoz kábult, elvarázsolt gyönyörömből: tisztán érzem, ahogy valami puha, a folyóval azonos hőmérsékletű dolog nekiütődik az Axel derekát átkaroló lábamnak, majd végigsiklik rajta.

– Axel! – szinte nyüszítek. Ő rosszul értelmezi a helyzetet.

– Ennyire szereted így, hogy te vagy felül? – kérdezi meleg-mély hangján, és keményen megmarkolja a combomat.

– Hagyd abba – kérem elhaló hangon. – Hulla van a folyóban!

– Hulla?! – állítja le a ringatást és megütközve bámul rám. Én szinte még mindig érzem, ahogy a puha valami – hulla lehetett, mi más? – hozzásúrlódik a lábamhoz. Elképzelem, hogy egy pár napos vízihulla búvárkodik a folyóban, szederjes, felpuffadt arccal… Ki akarok menni a partra. Végre egy civilizált helyen akarok szeretkezni, ahol legalább van egy fürdőszoba.

– Hulla – felelem, és ahogy sikerül szétválnunk, pánikban kifelé rohanok a vízből. A parton persze megbotlom egy bazi nagy kőben, felébresztem a moszkitókat, és hiába rohannék a dzsip felé, sehol nem találom.

– Semmit sem értek – ér utol Axel, és kissé morcosan veszi tudomásul a szúnyogok jelenlétét. Egyik kezével a kis vérszopókat hessegeti, a másikkal mezítelen férfiasságát próbálja takargatni. A kis szemérmes.

– Hol a dzsip? – érdeklődöm.

– Arrafelé – mutat a távolba di Sun. – A sodrás lejjebb hozott bennünket. Attól tartok, szaladnunk kell… Nem félsz, hogy mezítláb kígyóra lépsz?

Jó nagyot csapok a vállára, majd amikor érdeklődve rám néz, magyarázatot adok:

– Szúnyog… egy hatalmas moszkitó volt. Nem sikerült eltalálnom...

– Gyerünk – mondja, és megragadja a kezem. A másikkal természetesen az ágyékát takargatja.

Rohanni kezdünk, én végig attól rettegek, hogy tényleg kígyóra találok lépni, ráadásul mindenütt viszketek…

Végre a dzsiphez érünk. Bevágódunk, megpróbáljuk kizárni a moszkitókat, leülünk az utastérben, Axel gyorsan magára kapja alsógatyáját, és kíváncsian néz rám:

– Mondd.

– Mit?

– A hullát.

– Hozzáért a lábamhoz. Puha volt, mint egy emberi test – mesélem, de látom, nem hisz nekem. – Pont olyan hőmérséklete volt, mint a víznek.

– Puha, folyóvíz hőmérsékletű, lábhoz érős – sorolja a srác. – Na, mi az? Hát vízihulla, naná.

– Gúnyolódsz?

– Dehogy. Csak felsoroltam egy vízihulla különös ismertetőjeleit.

– Lehetett az is, nem?

– Meg például egy hal is. Azért az mégis könnyebben előfordulhat ebben a vízben.

– Megpróbálhatnánk akváriumban is szeretkezni – vonok vállat. – De igazából arra sem vágyom. Az lenne az igazi, ha nem lenne más élőlény a közegünkben.

– Őrült vagy – nevet rám. Megsimogatom a combját, megpróbálom őt megszabadítani alsónadrágjától, de nem hagyja:

– Cirógasd a hátam egy kicsit – kér. Ami ugye azt jelenti, hogy karmoljam őt véresre. Nem értem: ez talán jobban esik neki, mint a szeretkezés? Ez a férfi összevissza zavarja egyszerű lelkemet. Mindegy, akkor felöltözöm.

– Egyszer eljövünk ide fényes nappal, és megmutatom neked, milyen csillogó, tiszta a folyó. Le lehet látni az aljáig, még az apró kövek is látszanak.

– Ezt elhiszem, de így este, sötétben olyan titokzatos… és félelmetes – mondom Axel hátának, amelyen szépen szaporodnak a vörös csíkok.

– Egyszer, Ghenerrában átkeltem egy tényleg félelmetes folyón… Éjszaka volt. És én valóban féltem…

– Mit kerestél Ghenerrában? Ott folyamatosan háborúznak.

– Amikor Ronny bevonult abba a gyülekezetbe, nem tudtam mit kezdeni magammal. Üresnek és céltalannak láttam az életemet… Csináld még, ne hagyd abba! – teszi vissza a hátára a kezemet. – Szóval, azon gondolkoztam, mihez kezdjek, amikor találkoztam Iannal, egy fiatal, fanatikus újságíróval, aki arra készült, hogy elmegy Ghenerrába harcolni, hogy megdöntse annak az őrült diktátornak, Ryx Tonnak a hatalmát, aki akkor már évek óta sanyargatta, ideológiailag átnevelte népét. Ian naplószerű tudósításokat készült küldeni a lapjának, és mellesleg meg akarta szabadítani Ryx Tontól a ghenerraiakat. Megszállott volt a srác, azt hangoztatta, hogy az ember nem azért jön a világra, hogy rövid életét végigszenvedje egy zsarnok elnyomása alatt; úgy gondolta, hogy az embernek alkotnia kell, fontos, jó és maradandó dolgokat létrehoznia, de ezt Ghenerrában jóformán senki sem tehette. Ian megszállottsága, hite engem is magával ragadott, és úgy döntöttem, beállok vele abba a nemzetközi zsoldosokból álló hadseregbe, amelyik Ryx Ton megdöntéséért harcolt – meséli, és végre felém fordul.

– És…? – kérdezem értelmesen.

– Jelentkeztünk. Ghenerrában tényleg igazi háborúba csöppentünk, de ez hosszú… Tény, hogy sok olyan dolgot láttam, amit addig elképzelni sem tudtam… Ian közben jó barátom lett, ráadásul színvonalas tudósításokat készített az újságjának. Elég kalandos, izgalmas volt az életünk – mosolyog fanyarul, és a gyönyörű kezét a térdemre teszi. – Egyszer bekerítettek bennünket Ryx Ton katonái, és menekülnünk kellett. Szerencsére éjszaka volt, ez egy kicsit segített, bár a katonák szinte végig a nyomunkban voltak. Át kellett úsznunk egy széles folyón. Tartottunk tőle, mert nem ismertük a mélységét, a sodrását, de csak arra menekülhettünk. Hárman voltunk: Ian, egy másik zsoldos srác, aki az egyetemet hagyta ott a szabadságharc kedvéért és én. Belegázoltunk a vízbe, és már a partközelben észrevettünk, hogy nem lesz ez olyan egyszerű, mert a sodrás iszonyú erővel vitt el bennünket a céltól, ráadásul nagyon kimerített minket, hogy hadakozzunk vele. A partról pedig már lőttek ránk. Ian volt az, aki egész úton nyugtatott bennünket, vicceket is mesélt. Én csak annyit tudtam, hogy át kell jutnunk a túlsó partra, mert különben ott pusztulunk.

– És…? – kérdezem, ezzel is jelezve, milyen gazdag a szókincsem.

– Átértünk. Fáradtan, de nagy lendülettel gyalogoltunk ki a partra, Ian röhögve mondta, hogy „látjátok, milyen jók vagyunk, a kurva életbe… Nekünk is hét életünk van…” – mosolyog Axel, ahogy visszaemlékezik a múltra, majd elhallgat.

– És…? – maradok a kedvenc kérdésemnél.

– És akkor lelőtték. Rögtön meghalt. – Hideg a szeme. Semmiféle érzelem nem olvasható le az arcáról. – Nem a ghenerraiak ölték meg Iant… hanem közülünk, zsoldosok közül valaki, aki azt hitte, Ryx Ton harcosai vagyunk… Hát így ért véget Ian élete. Méltatlan halál volt: arra még büszke is lett volna, ha Ryx Ton embere röpíti belé a golyót, de így…?! Méltatlan és értelmetlen halál volt. A lapja saját halottjának nyilvánította, és kiadták egy kötetben naplószerű tudósításait. Hát, ennyi.

– És te mit csináltál utána?

– Hazajöttem. Nekem pont ennyi elég volt Ghenerrából, az öldöklésből, a háborúból. Kipróbáltam magam, túléltem – ami valószínűleg véletlen volt –, aztán hazautaztam.

– És megalakítottátok a Zafírt…

– Á, egy fenét… Ronny egy évig volt őrülten vallásos, és az én zsoldoséletem mindössze hat hónapig tartott. Én az alatt a maradék hat hónap alatt csomó mindent csináltam: például két hétig kábítószereztem, aztán japánul tanultam…

– Japánul? – csodálkozom.

– Aha – bólogat. – Aztán megnősültem.

Hallgat, talán egy újabb „és…?”–re vár. Na de nekem mi közöm ehhez? Csak nem fogok rákérdezni a házasságára – pedig érdekelne…

– Később hazajött Ronny is; akkor már mindketten eszeveszetten vágytunk egy kis közös zenélésre, és jó volt egymásra találni: előkerültek a gitárok, új ötletek, dalok születtek… nagyon fel voltunk töltődve, úgyhogy könnyedén, szinte szárnyalva alkottunk… Előtört belőlünk a kreativitás.

– Ryx Ton… – kezdem, de közbevág:

– Igen. Ryx Ton azóta is hatalmon van. Arra gondolsz, hogy nem volt semmi értelme?

– Hát…

– Lehet. De Ian után én is azt mondom, hogy meg kell dönteni a diktátort, hogy az ottaniak valóban emberhez méltó életet élhessenek…

– Ian már nem fogja meglátni az esetleg felszabadított Ghenerrát. Érdemes volt…?

– Neki biztosan. Nem lett volna szabad így véget érnie a történetének, de ez másként volt megírva… Pech – állítja még mindig kifejezéstelen arccal, majd a szemembe néz és felderül. – Szóval…? Befejezzük, amit elkezdtünk?

A kérdéstől azonnal lúdbőrözni kezdek, és bizsergő, forró hullám önti el a hasamat.

– Ha nagyon akarod… – grimaszolok egyet, majd kitör belőlünk a röhögés, és Axel engedelmesen tűri, hogy kihámozzam az alsónadrágjából.

A tervünk, hogy csöndesen, feltűnés nélkül térjünk vissza a faluba, nem jön össze: a többiek még mindig a tábortűz körül ülnek.

Ronny veszi észre, hogy előkerültünk, mély hangon üdvözöl bennünket:

– Atomtámadás ért titeket?

Axellel értetlenül egymásra nézünk, aztán letelepszünk Yvonne-ék mellé.

– Mert…? – néz di Sun a gitárosra.

– Hát mert úgy sugároztok…

Én most már nyakig vörös vagyok, Axel pedig szájára rántja laposüvegét és nyel egy nagyot. Nem tudom, mi látszódhat rajtunk, hiszen még csak nem is fogtuk egymás kezét…

Axel hirtelen feláll mellőlem, közli, hogy rögtön jön, és elindul a kunyhónk felé. Álmosan ücsörgök, a tüzet bámulom, miközben azon meditálok, hogy ki kéne venni a szememből az ibolyaszínű lencsét. Mégsem mozdulok. Axel közben visszaér: két pokrócot cipel, majd igazságosan megosztja velem. Meg vagyok hatva, komolyan.

Leheveredünk a takarókra és hallgatjuk a többiek halk zsongását. Bár nem akarom, mégis hallom Yvonne és Ronny beszélgetését, Axelhez fordulok, hátha eltereli a figyelmemet és van valami mondanivalója, de ő csak bámulja a tüzet és hallgat.

Lehunyom a szemem. Jól érzem magam, élvezem, hogy Axel itt van a közelemben – és mégis Frederickre gondolok.

A hét, amit első, komikus találkozásunk után Frederick folyóparti nyaralójában töltöttünk, hihetetlenül gyorsan telt el. Meséltünk egymásnak magunkról, nevetgéltünk, pisztrángot sütöttünk a szabadban, gyümölcsöt loptunk a folyó túlpartjáról, mint a vásott gyerekek, úsztunk, napoztunk Frederick saját stégén, közben elmondtuk egymásnak kedvenc verseinket… Az éjszakáink is gyönyörűek voltak – olyan érzésem támadt, mintha testünk-lelkünk régóta szoros ismeretségben lenne.

Ő volt az első az életemben, akit valóban férfiként kezelhettem, és aki valóban nőnek tartott. Frederick új világot nyitott meg előttem; méltányolta és igazán kedvelte romantikus beállítottságomat, ráadásul mindig tudott szórakoztatni.

Egy percig sem unatkoztam mellette – otthon sem volt két egyforma programunk, két együtt töltött, hasonló napunk. Időnként napokra eltűnt – ezzel szította mérgemet, de érdeklődésemet is csigázta –, máskor ébredéstől elalvásig mellettem volt.

Utolsó, szörnyű emlékű forgatásom után hosszúra nyúlt pihenőt tartottam – Frederick néhány hónap múltán figyelmeztetett, hogy tennem kellene valamit, hiszen az ember nem vonulhat nyugdíjba húszévesen… Ekkor találta meg a régi rajzaimat, és lelkesített: csináljam, vegyek újra papírt, ceruzát, ecsetet a kezembe, hiszen régi munkáim, amelyeket kedvtelésből, utazások, forgatások közepette készítettem, ígéretesek.

Ez nem olyan egyszerű, mondtam, nekem a rajzoláshoz ihlet kell és egyáltalán: mit rajzoljak?

Azután mégis hozzákezdtem… Testrészeket rajzoltam: ölelő, egymásba fonódó karokat; formás, szabaddá tett női tarkót, melyhez durva férfikéz közelít; kecses, vékony bokát, lábfejet, amely fekvő férfi mellén tipor… és egy szempárt, egy hűvös, félelmetes, titokzatos és megfejthetetlen, gonosz, halványzöld szempárt.

Frederick megmutatta a munkáimat egy könyv-és lapkiadó ismerősének, aki azonnal ellátott feladatokkal: könyvillusztrációkat, címlapterveket kellett készítenem, és egy-egy magazinban helyt kaptak más jellegű rajzaim is. Egyre jobban élveztem a munkát, szabadabb voltam, mint modellként, és a képzeletem szárnyalhatott. Nem tudtam mindig rajzolni; ha éppen nem volt határidős munkám, és kedvet sem éreztem az egészhez, nem nyúltam az ecsethez, szénceruzához – máskor pedig egyik kép a másik után született a kezem alatt. Nem voltam nagy művész, csak egy kezdő grafikus, akit többen ígéretesnek, egyesek jónak tartottak. Én inkább „populárisabb” irányt választottam: rajzaimmal elsősorban szórakoztatni, egy pillanatra elgondolkodtatni akartam az embereket; rohanó életüket néhány percre megállítani.

Frederick néha mesélt is: hol bölcs öregemberekről, hol állatokról – egyszer egy fogságban tartott madárpárról, ahol a hím vak volt, és a nőstény, amint eljött az etetés ideje, először mindig megetette világtalan párját, és csak utána kezdett ő is csipegetni. Frederick meséi megelevenedtek a szemem előtt, bár nem tudtam, valóban igazak-e – azt hiszem, ő maga sem tudta.

Olyan titkainkat, hangulatainkat osztottuk meg egymással, ami ritka két ember kapcsolatában – ismertük a másik lelkét, mégis maradtak titkok, amelyek folyamatosan izzásban tartottak bennünket.

Veszekedtünk is, persze.

Sőt szakítottunk. Évente kétszer.

Bírtuk is egy ideig.

Két-három napig. Néha négyig.

Azután egymásra találtunk, remegve, ölelve. Pedig tudtuk, nem jó ez így; őrült, harcoló szenvedélyünk felemészti összes energiánkat – azt a hőfokot, amelyen mi lángoltunk, nem lehet soká bírni.

Aztán Frederick üzleti útra ment Las Vegasba, és engem nem vihetett magával. Nem voltam dühös, hiszen mit kerestem volna a hírszerkesztők között; éltem az életemet, az estéimet pedig jobbára Yvonne-nál töltöttem.

Akkor is épp Yvonne-nál voltam, tévét néztünk, dumáltunk. Az egyik adón éppen Las Vegasból tudósítottak, hirtelen rámeredtem a képernyőre, és a világ kezdte elveszíteni értelmét számomra: Frederick egy nő balján állt, talpig zavart vigyorban.

A nő kezében hercig kis csokor, ajkán rózsaszín, fénylő rúzs. Frederickkel éppen örök hűséget esküdtek egymásnak.

Utolsó nap Makotóban. Ez a gondolat összezavar, mert tudom, többé nem látom ezt a helyet, és a búcsúzásokat mindig gyűlöltem. Valami jót akarok tenni, ezért Stellának, a gekkónak ajándékozom megmaradt, régi kontaktlencsémet – aki persze ügyet sem vet rá… Úgy látszik, csak lopni szeret.

Ma a többiek is olyan furcsák: Neil reggeli után közli, hogy engem visznek először a forgatás helyszínére, a többiek majd követnek. A srácok ezután eltűnnek valamerre, engem pedig Neil beültet a dzsipbe és autózik velem jó néhány kilométert, majd magamra hagy. Egyedül ücsörgök egy pokrócon, körülöttem Roberto kedvenc baobabfái magasodnak. Az ösvény felé nézek, de kocsinak nyomát sem látom. Jól itt hagytak.

Azután hirtelen, a semmiből elém kerül négy fekete férfi, arcukra színes csíkokat mázoltak, derék alatt színes tollból ágyékkötőt viselnek. Mellükre rikító festékkel számomra megfejthetetlen ábrát kentek. Láttukra röhögnöm kell, nem is tudom, miért.

– Helló – próbálok társalgást kezdeményezni, mire az idegen alakok ordítani kezdenek, és hosszú pengéjű késekkel kezdenek hadonászni az orrom előtt.

Utálok futni, szívemből. De most nincs más választásom. Ketten rögtön utánam kapnak, rohadt nagyot esünk.

Feltápászkodom és alattomosan, alulról benyúlok az egyik kencés zwabu ágyéktakarója alá, és keményen, körmeimet is belemélyesztve megtekerem, amit ott találok. A fickó felüvölt, majd a társai fenyegetően közelítenek felém késeikkel.

Kergetni kezdenek, késsel a kezükben. Rohanok, mint gazella az oroszlán elől, de támadóim egyrészt túlerőben vannak, másrészt lassan egy éve nem futottam, olyan lomha vagyok, mint egy lajhár. A tüdőm meg egyszerűen csak ki akar szakadni a testemből, folyik rólam a víz – megfogadom, ha ezt túlélem, rendszeresen fogok sportolni.

Érdekes, négy képzett, izmos emberevő nem képes utolérni egy gyenge nőt? Nem mintha bánnám, de üldözőim tartják a távolságot. Lehet, hogy rejtett futótehetség vagyok?

Botladozom, de még mindig nem érnek be. Hátrapillantva látom, hogy elszánt arccal a nyomomban vannak. Nem kellett volna hátralesnem, mert újból megbotlom egy kiálló, vastag gyökérben, és hatalmasat esem. A zwabuk beérnek. Már tiltakozni sincs erőm, amikor négyen felemelnek, és elindulnak velem, diadalmasan, jókedvűen.

Tisztásra érkezünk, ahol több agyonpingált bennszülött táncol egy hatalmas kondér körül. Fogvatartóim egyenest az edény felé visznek, amelyben víz forr. Én azt hittem, ilyen csak a rémmesékben létezik.

Tudom, hogy itt fogok elpusztulni. Ronda halál, de legalább különleges. És még csak nem is láttam a pöttyös kutyámat! A francba, ha már így kell lennie, remélem, legalább érzéstelenítenek előtte. Zokogok.

– Ennyi! – hallom hirtelen az ismerős kiáltást.

A rohadékok.

A „zwabuk” eleresztenek, leroskadok a földre. Még mindig zihálok, de már inkább a pokoli, égető haragtól.

Már jönnek is felém, mosolyogva, kedvesen. Neil nincs köztük, pedig neki járna az első pofon. Csak ülök és némán nézem őket: Ronny atyáskodva mosolyog, Michael Richardnak könyörög, hadd nézze azonnal vissza a felvételt, Cameron a kameráján babrál, Roberto pedig vigyorogva kérdi tőlem:

– Ezt jól kitaláltuk, ugye?

Higgadtan felállok, megpróbálom letörölni homlokomról a verítéket, a billentyűsre nézek, állom a tekintetét egy darabig, majd hirtelen, összes haragomat, dühömet, megalázottságomat beleadva, óriásit beleverek az arcába. Gyűrűm felszakítja a szája szélét, és a srác mélységes döbbenettel néz rám. A többiek meredten állnak, semmit sem szólnak.

Roberto lassan a szájához nyúl, és tenyerébe törli vérét, majd elképedve bámulja a kezét. A többiek a földet nézegetik, és Ronny odadörmögi:

– Bocs… Ne haragudj.

– Dögöljetek meg – nyugtázom, majd később, amikor Neil megérkezik értünk a dzsippel, jókívánságomat elismétlem a menedzsernek is. Az utat Makotóig csendben tesszük meg.

Makotóba érve Ronny még egyszer megpróbálkozik a bocsánatkéréssel. Nem felelek rá semmit.

A dzsipből kiszállva elválok a többiektől és a fürdőszobaként funkcionáló bodega felé indulok, hogy kicsit rendbe szedjem magam. Az épület árnyékában, a fűben, nekem háttal Vicky és Bryan üldögél.

– Á, Anisette! – üdvözöl a kiscsaj, amikor meglát a tükörben. – Milyen csapzott vagy… megint úszni voltatok Axellel?

– Nem is találkoztam vele reggel óta. Forgatni voltam ezekkel az idiótákkal…

– Én meg tanulok az unokatesóddal – fordul felém és megforgatja a szemét. Bryan is rám néz; elcsigázott arca sokat elárul szenvedéseiről, homlokán kövér izzadtságcseppek csillognak.

– Inkább a lengyel és az orosz származású vérengzőidet tanítanám fizikára…

– Ki az a lengyel és az orosz? – kíváncsiskodik Vicky.

– A kutyáim. Dobermann és egy husky és német

juhász keverékek. Bár most már van egy dalmata is – nézek szemrehányóan unokatesómra.

– Ki vannak képezve? Mert én imádom a kemény, emberevő kutyákat! – lelkesedik a lány. Erről eszembe jutnak az álzwabuk, de megpróbálom lenyelni dühömet.

– Ki, efelől nyugodt lehetsz – nyugtatja Bryan.

Miután valamennyire sikerül rendbe hoznom magam, elballagok a szálláshelyünkhöz. A kunyhóban össznépi mozizás zajlik, már-már attól tartok, belépőt kell fizetnem: az egész fényes társaság bent ücsörög és meredt szemmel bámulja a kis monitoron a „zwabus” felvételt. Axel felemelkedik a gyékényről, amikor meglát, és mosolyogva kínálja helyét. Yvonne sápadtan ül az egyik széken, nagy, sötét őzikeszemével aggódva néz rám.

Michael nyerítve követeli, hogy nézzük vissza újból a felvételt, Roberto viszont inkább kivonul a házból, amikor találkozik a pillantásunk. Már megalvadt a vér a szája szélén. Kár.

Vetítés újból indul, a piciny monitoron megjelenik Anisette, amint egyedül ücsörög a fák között. Axel letelepszik a közelembe és mosolyogva néz rám.

Jönnek a bennszülöttek: tarkák, mint a papagáj, izmos testükön kilónyi festék. Nem tudom, mit szóltak volna, ha Celiához hasonlóan én is beléjük eresztek egy sorozatot valami géppisztolyból… Csak hát épp nem volt géppisztolyom.

A kamera leginkább az én arcomat vette, és tisztán látszik a felvételen, mikor kezdtem el valóban félni. Saját, megrémült, szinte idegen arcom látványától a rosszullét kerülget – olyan emlékeket kavar fel bennem, amelyek ha lassan is, de kezdtek feledésbe merülni. Az érzés, miszerint ezt már átéltem egyszer, legyengít. Hányinger tör rám.

Igazából nem a Zafírra haragszom, hiszen ők nem tudhatták, idétlen viccük milyen mély sebeket tép fel bennem. Már nem a mai Anisette-et látom a képernyőn, hanem az egykori tinilányt, aki gyanútlanul megy egyre mélyebbre egy sötét, titokzatos barlangba.

Jó néhány hónappal a Frederickkel való megismerkedésem után történt. Már napok óta otthon szenvedtem, mert egy novellához kellett volna illusztrációkat készítenem. Az írás egy kicsit sem érintett meg, így maga a munka is gyötrődés volt, egyik vázlatot a másik után dobtam a szemetesbe. Kihívásnak éreztem, amikor irodalmi műhöz kértek tőlem illusztrációt, hiszen itt sok minden múlt az én értelmezésemen is – jó érzéssel töltött el, ha sikerült „elkapnom” az írás hangulatát, és a rajz erősítette az olvasóban az élményt.

Mégis, a fantáziám sokkal szabadabban szárnyalhatott, ha nem egy adott íráshoz kellett rajzot készítenem.

Végül, tehetetlen gyötrődésem közepette elindult a ceruza a kezemben, egyre több vonal került a papírra, és hamarosan megjelent rajta egy keskeny száj, érdekes, nagyon szép, férfias arcberendezés, határozott vonalú, kicsit gőgös orr, magas homlok és egy átható tekintetű, hideg szempár. Félelmetesen hasonlított az őrült gyilkosra, aki a barlangban levágott fejet és millió rejtélyt hagyott maga után.

A képet színesben is elkészítettem: szinte megelevenedett előttem a szép arc. A Titokzatos valóban szép férfi volt, ezt visszaadta a rajz, ám a hűvös, megfejthetetlen pillantás félelmetessé tette a képet. Furcsának találtam, hogy közvetlenül a gyilkosság és a gyilkos nyomtalan eltűnése után – amikor a rendőrség megkért, hogy próbáljak segíteni a fantomkép összeállításánál – egyszerűen nem tudtam előhívni az emlékezetemből a férfi arcát, de most, jóval a történtek után, akaratom, szándékom ellenére sikerült őt élethűen lerajzolnom.

Amikor Frederick meglátta dolgozóasztalomon a színes képet, sokáig nézte.

– Kiráz tőle a hideg – tette le végül, pedig nem tudta, kit ábrázol. – Olyan, mintha belelátna az emberbe…

– Nem tetszik? – kíváncsiskodtam.

– De, nagyon jó… egy hibája van: ennyire tökéletes arc nem létezik. Azt érzem, hogy ez az alak a vesémbe lát.

Nem volt kedvem, erőm elárulni neki, hogy létező embert ábrázol a kép, hogy igenis van ilyen tökéletes, szinte hibátlan arc… és hogy ez a férfi közönséges gyilkos.

A rajz annyira megtetszett a Képtelen Magazin

főszerkesztőjének, hogy címoldalon közölte – ötszázezer példány címlapján virított a Titokzatos képe.

Aztán egy nap kaptam egy csomagot. Nem postán érkezett; valaki bedobta a kertbe. A doboz egy videokazettát tartalmazott, és ahogy belenéztem, kivert a veríték.

A film, az eltűnt reklámfilm volt rajta. Az állítólagos Toé-klip, amelyet a Titokzatos készített rólam a barlangban. Többször megnéztem, újra és újra átéltem az egészet, zokogva, verítékezve. Yvonne-hoz menekültem. Nála hagytam a kazettát. Nem hallgattam a tanácsára, hogy menjek el a rendőrségre. Nem félek, mondtam. De azért vettem egy dobermannt.

– Te sírsz – rázza meg a vállam Axel. Nagy nehezen visszatérek a valóságba. A felvételen már az egyik álzwabu vállát marcangolom, mint egy őrült. – Miért sírsz?

Csak most veszem észre, hogy könnyek szántják az arcomat. De mi köze ehhez Axelnek? Felállok és kimegyek a szabadba. Di Sun utánam jön. Elkapja a karomat:

– Elismerem, hülye vicc volt. Nem tudtam róla… De most mondd meg, miért sírsz? Nem történt semmi bajod – állapítja meg. Nem felelek, csak hallgatok és folyik a könnyem. Mestere vagyok a bőgésnek; ha egyszer elkezdem, nehezemre esik abbahagyni. – Mert ha igazi kannibálok lettek volna, akkor érteném… Tényleg szemét vicc volt, és ha úgy gondolod, kidobjuk az egészet, nem kerül bele a klipbe… Ezért nem kell sírni, ez baromság. Nem ronthatod el így az utolsó napodat. Tudom, a női lélek roppant érzékeny, de azért nem pityereghetsz egész nap.

– Di Sun, még csak tíz perce sírok. Ennyit engedj meg nekem.

– Nem szóltak előre, hogy mire készülnek. Ha ez megnyugtat.

– Nem nyugtat meg. De nem is érdekel – közlöm vele, és letelepszem az egyik baobabfa árnyékába. Axel mellém huppan. Pedig sokkal jobb lenne, ha magamra hagyna egy kis időre.

– Mi baj van? – fogja meg a kezemet.

– Semmi. Tényleg – mondom nem túl meggyőzően. Kunyhónkból Yvonne lép ki, elindul felénk, azután meggondolja magát. Biztató mosolyt küld felém, majd Ronnyval elsétál valahova. Neil közeledik felénk.

– Nyolc napon túl gyógyuló sérülést okoztál annak a szerencsétlen bennszülöttnek – kiabálja már messziről vigyorogva. – Meglehetősen kiborult a saját vére láttán… Na mi van? Még mindig dühös vagy? – csodálkozik rám.

– Neil – szól Axel, de a menedzser közbevág:

– Nem kell annyira mellre szívni. Hallom, Robertót is felpofoztad – mosolyog.

– De csak azért őt, mert te nem voltál a színen – csillapítom a jókedvét.

– Több ilyen baromságot ne csináljatok! – néz a menedzserre Axel.

Neil hátat fordít nekünk, és elindul a kunyhók felé, de azért még halljuk, amit elmenőben motyog:

– Nők; hisztis, érzékeny nők… Uram, ne add, hogy női zenekart kelljen menedzselnem… Őrület.

– Hisztis nők – vigyorog rám az énekes. – Minden jónak elrontói… Nincs kedved hullát keresni?

– Nincs – vágom rá egyből. – Hol vannak a hullák?

– Hogyhogy hol… hát a folyóban. Most még világos van, leláthatsz az aljára.

Megvonom a vállam, bár ez a folyóhoz való invitálás kezd szertartássá válni.

Csak egy dzsip áll a főtéren, a másik kettőt elvitték – mindegy, a makotóiakat járgány nélkül hagyjuk.

A folyónál meglepetés ér bennünket: kedvenc helyünkön ketten is lubickolnak a vízben. Axelnek igaza volt: a folyam kristálytiszta, medrében apró kövek csillognak, és a mélyben halak úsznak. Hulla sehol. Szerencsére. A fürdőzők közelednek a parthoz, csak egy fekete és egy szőke fej látszik.

– Yvonne – mondom Axelnek.

– És Ronny – teszi hozzá furcsa hangsúllyal, elnézően mosolyogva.

– Gyertek be, nagyon kellemes itt – integet Yvonne. Én leülök a partra, lábamat belelógatom a vízbe, Axel leveszi a pólóját és beleveti magát a vízbe. Ahogy nézem őket, én is megkívánom az úszást, utánuk megyek a hűs habok közé; élvezem, ahogy lehűl, felfrissül a testem, majd Yvonne-nal kievickélünk a partra, és hagyjuk a fiúkat búvárkodni.

– Kész a cikk? – érdeklődöm száradás közben.

– Milyen cikk?

– Hát Ronnyval az interjú…

– Ja! – vágja rá gyorsan, majd kíváncsian méreget. – Honnan veszed, hogy interjút csináltam vele?

– Hát, csak úgy… – mondom elbizonytalanodva. – Miért, nem volt tervbe véve?

– Axellel készítettem egy hosszú beszélgetést… Azt hittem, tudod. Ugyanabból a zenekarból két emberrel nem készíthetek anyagot ugyanabba a számba. Ronny majd később biztosan sorra kerül… Na és te? Elmondtad Axelnek, miért kavart fel ennyire a forgatás?

– Nem.

– Mert…?

– Mert mi köze hozzá… Honnan gondolod, hogy egyáltalán érdekli őt?

– Nem elég, hogy kishitű vagy, hanem még ütődött is… Könnyeid folyatva ülsz köztünk, amikor visszanézzük a felvételt… mire gondolhat ilyenkor az énekesed? Na?

– Hogy nem vagyok normális. És ez igaz is… Nem tartozik rá, úgy érzem. Meg aztán lehet, hogy nem is kíváncsi a horrortörténeteimre – legyintek. A fiúk is kiérnek a partra, szedelődzködni kezdünk, hogy visszaérjünk ebédre. Barátnőmék a valamivel távolabb álló terepjáróhoz ballagnak, Axellel mögöttük megyünk, és hirtelen nem tudom, jól látok-e: Ronny lazán megfogja Yvonne kezét. Yvonne pedig hagyja.

– Na…?! – néz rám Axel.

– Na – felelem, és meg kell állapítanom: a világ legfigyelmetlenebb embere vagyok. Ez van. Körülöttem már a suliban is úgy szövődtek kapcsolatok, szerelmek, hogy semmit nem vettem észre; sőt arra sem figyeltem fel, ha én tetszettem meg valakinek.

– Várja őt otthon valaki? – kérdezi hirtelen.

– Kit? – kérdezek vissza; nem azért, mert ennyire lassú a felfogásom, hanem időt akarok nyerni. Axel kezd veszélyes vizekre evezni, közben persze ártatlanság csillog tengerkék szemében.

– Hát Yvonne-t…

– Yvonne-t? – tűnődöm. – Nem, nem hiszem… De miért, mi volna, ha várnák otthon?

– Semmi – vonja meg gyorsan a vállát. – Csak… izé… hát csak úgy kérdeztem. Nem fontos.

– Nem – értek egyet. Csak hagyná abba ezt a témát.

– És te? – érdeklődik, szemét a földre szegezi.

– Én…

– Te – ismétli meg, és választ vár, ez tuti.

– Én… engem vár valaki – kezdem óvatosan, és beülök a kocsiba. – Háborús helyzet van…

– Aha – dünnyögi.

– Olyan szakításféle… vagy hosszú agónia. Nincs rend a lelkemben – vallom be. Az énekes megköszörüli a torkát. Egyszer. Kétszer. Háromszor.

– Ritka, hogy az embernek rend van a lelkében – mondja higgadtan.

– Ritka – helyeselek, és megérintem a kezét. Azt a gyönyörűt. Még le sem rajzoltam, pedig korábban mennyit gyötrődtem miatta…

A hazaúton Axel Ryx Tonról, a ghenerrai diktátorról és a zsarnok, elnyomó politikai rendszerekről tart értekezést. A férfi okos és nagyon jól beszél – mégsem tudok a mondanivalójára figyelni. A kormányt lazán tartó, szép kezét nézem, majd az arcát; napbarnított, finom ráncokkal barázdált bőrét, karakteres állát – és egyre szomorúbb leszek.

Holnap elbúcsúzunk Makotótól, hazarepülünk, a Zafírnak megjelenik az új lemeze, agyba-főbe játsszák majd a tévében az itt készített videoklipeket… Axel visszatalál majd a régi, botrányosan csajozó, zűrös rocksztáréletéhez. Én pedig rajzolni fogok: ölelő karokat, egymásba fonódó ujjakat… aztán megöregszem, randa, ráncos banya leszek, és gyötrő nosztalgiával fogok emlékezni Makotóra, di Sunra… Kezdem sajnálni magam, tán még bőgni is tudnék. Rémes csaj vagyok.

– Nagyon szótlan a kisasszony – állapítja meg hirtelen Axel. „A kisasszony”. Mély, szelíd a hangja, szinte simogat.

– Ühüm – dünnyögöm.

– Nem baj, holnap indulunk vissza a civilizációba… Fürdőszobában zuhanyozhatunk, kényelmes ágyban alhatunk, étteremben kajálhatunk – ábrándozik. Ahelyett, hogy azt mondaná, gyorsan elrepült Afrikában az idő. És hogy sajnálja. Vagy hogy szép volt. És romantikus. Vagy hogy jó volt velem… De nem mond ilyesfélét.

– Az jó lesz – helyeselek. – Alig várom – teszem hozzá. Hazudni, azt nagyon tudok.

Csendben tesszük meg az utat Makotóig.

Linda kinézett a szoba rácsos ablakán. Hatalmas kert volt odakint, színes, nyíló virágokkal, és millió pillangó. A kislány életében nem látott ennyi színpompás, könnyű szárnyú lepkét, így az ámulattól óriásira kerekedett a szeme. Egy pillanatra még az apját, Ronnyt is elfeledte – azután tovatűnt a varázslatos, meghökkentő pillanat, és sírni kezdett.

Amikor az a férfi elköltöztette őt a hamburgerzabáló, köpcös bácsi lakásából, már azt hitte, végre viszontláthatja az apját. Vagy az anyját.

A férfi a kocsiban Julietnek szólította és süvegcukrot adott neki. Linda még soha nem evett süvegcukrot, de nem is volt kíváncsi rá. Félt a férfitól. Az új helyen, ahová került, egy néni is várt rá, aki nagyon betegnek látszott.

A néni sírt is egy kicsit, amikor meglátta őt. Linda nem szerette, ha a felnőttek sírnak; kétségbeesés töltötte el a látványtól. Az anyja, Jenny is pityergett néha, amikor haragudott Ronnyra, ilyenkor Linda rémülten arra gondolt, biztosan valami nagy baj történt.

A férfi, aki az új helyre vitte őt, eltűnt egy időre, majd amikor visszajött, újabb süvegcukrot adott neki. Linda nem kérte, de a férfi ráparancsolt, hogy egye meg. Amikor a kislány a mézédes, enyhén vaníliaízű szörnyűséget enni kezdte, a férfi videokamerával filmezte őt. Lindát ez arra az időre emlékeztette, amikor apa a hegyekben, síelés, hógolyózás közben filmezte őt és Jennyt. Az emlék felkavarta, sírva fakadt, kiejtette kezéből az édességet.

– Ne bőgj! – kiáltott a férfi, és fagyos szemmel nézett rá. Linda annyira megijedt, hogy abbahagyta a sírást. – Vedd fel a cukrot és edd! – A kislány engedelmeskedett. Felvette a szőnyegről a ragacsos cukrot, épp a szájához emelte, amikor meglátta az édességre ragadt vékony szárnyú, döglött pillangót. Undor fogta el, hányingert érzett és csak bámulta a cukrot. A férfi is észrevette a lepkét, elvette a kislánytól a süveget és gyors, gyűlölködő mozdulattal letépte róla a kis szárnyast, majd dühödten beletiporta cipősarkával a szőnyegbe.

– Edd! – adta vissza neki a cukrot. Linda gusztustalannak találta az egészet, de – mivel nagyon félt a férfitól – engedelmeskedett. Szemét fénylő könnycseppek lepték el. Amikor a férfi kérdezte tőle a nevét, ő megmondta. A férfi iszonyúan begurult:

– Nem! Te Juliet vagy… A te neved Juliet. Ne hazudozz összevissza, mert megbánod! Ha kérdezem, hogy hívnak, mondd, hogy Julietnek… hiszen te Juliet vagy… Na, hogy hívnak?

– Ju …Juliet – rebegte Linda.

– És ki vagyok én? – mosolyodott el a férfi, és szigorú tekintete cseppnyit enyhült. A kislány tanácstalanul vállat vont.

– Ne mondd, hogy nem tudod! – rivallt rá keményen az ember a kamera mögül. – Hiszen én apuci vagyok, a te egyetlen apucid… Na, ki vagyok én neked?!

Linda egyszer, amikor a barátnőjénél aludt, végignézett a televízióban egy idegesítő, félelmetes filmet. Abban a filmben szerepelt egy öregedő ember, aki azt hitte magáról, hogy ő egy fiatal, szép lány, és az a feladata, hogy megölje a férfiakat, akik valami nyílt vagy nyilvános, vagy mifene házakba járnak. A film végén az öregembert kórházba vitték, rácsos szobába zárták… Talán ez is kórház, hiszen itt is sok a rács, tűnődött Linda, de sehol nem látott orvosokat.

– Mondd nekem, hogy apuci, különben bántani foglak! Ne akard, hogy bántsalak… nem jó, ha bántalak – nézett rá a férfi. Linda nem akarta őt apjának szólítani, hiszen az ő apja a világ legjobb gitárosa, legkedvesebb embere volt. Két apja pedig nem lehet senkinek. Viszont azt sem akarta, hogy az idegen bántsa őt.

– Szóval…? Ki vagyok én neked?

– Apa – nyögte a lány. – Apuci…

– Iiiigen… okos kis Juliet, apuci okos kislánya – lágyult el a férfi hangja. – Mosolyogj, Juliet! Mosolyogj apucira, és nyalogasd a cukrot!

Ki tudja, meddig folytatódott volna ez az egész, ha a beteg néni be nem jön a szobába. Alig tudott járni, remegett keze-lába. Linda sajnálni kezdte őt. A néni nyöszörgött, érthetetlenül magyarázott valamit a férfinak, aki csúnyákat mondott neki, majd elment valahová és egy injekciós tűvel tért vissza. Furcsa módon a néni már nagyon várta az injekciót, engedelmesen tartotta reszkető karját a férfi elé. Ezek szerint mégis kórházban lennének? Csakhogy úgy tűnt Lindának, itt a férfi nem beteg, hanem orvos. Furcsa, félelmetes orvos. Hol lehet most apa?? A férfi, amikor látta, hogy Linda meredt szemmel bámulja őt, a szobájába küldte és rázárta az ajtót.

A férfi nagyon boldog volt, hogy rálelt Julietre. A kicsi baba egyelőre még nem igazán ismerte őt fel, de már emlékezni látszott. Hiába, a vér; a vér szava…!

Visszanézte a délutáni felvételt. Juliet gyönyörű volt a mézszőke hajával, kicsi, piros szájával, szabálytalan, fehér fogacskáival… A Ribancnak köszönhette, hogy rátalált. Végre valami jót is tett az a dög.

Ami azt illeti, az utóbbi időben a Ribanc egyre sűrűbben kívánta az „utazást”, és a négy-öt órányi őrült repülés közben olyan dolgokat művelt, amelyek kifejezetten idegesítették a férfit. A Ribanc perverz volt, ez nem kétséges – és feldobott állapotában vele, pont vele akart szórakozni…! A férfi egy idő után rájött, hogy a belövés után be kell zárni a nőt, bezárni vad képzelgéseivel, beteges álmaival-vágyaival, szennyes emlékeivel, az extázisban hajtogatott férfinevekkel együtt egy üres szobába. Szívesen túllőtte volna egyszer, hogy a másvilágra költözzön, hiszen csak nyűg volt a nyakán. De nem tehette, mert kötötte az ígérete – amit saját nagyanyjának, az egykori örömlánynak, később madámnak, majdan a lecsúszott kurvák védelmezőjének tett… Az öregasszony maga volt a Gonosz, aki – a férfi pontosan tudta – a túlvilágról is figyelte őt, és nézte, nem bánik-e rosszul a Ribanccal. A nagyanyjának fontos volt ez a nő; mi több, szerelmes volt belé. Viszonzatlanul persze, mert a Ribancot csak a férfiak érdekelték.

A férfi nem merte átküldeni a szemét dögöt a másvilágra, mert tartott tőle, hogy a nagyanyja újból életre kel és visszaköltözik hozzá, beköltözik a lelkébe, gondolataiba, és figyelni fogja őt, gonoszkodni fog vele éppúgy, mint amikor még kisgyerek volt…

A kuplerájban nőtt fel, sikolyok, lihegések, kiéhezett, nyáladzó férfiak, kiégett, szomorú szemű, fáradt kurvák között. A nagyanyja kemény, katonás rendet tartott, és a kisfiút távol tartotta a kihívóan öltözködő, tűsarkakon tipegő lányoktól. Nyolcéves lehetett, amikor megverte őt az öregasszony. Azelőtt soha nem emelt kezet rá, hiszen egyetlen szigorú tekintet, kemény szó megrettentette őt.

Akkor azonban, egy magányosan töltött, esős, szürke délután érdekes, rendkívül izgalmas érzést élt meg: felfedezte saját testét, és egy ponton csodálatos élmény érte.

Gúvadt szemmel bámulta újdonsült játékát, egész teste lúdbőrös volt, a torkából nyöszörgő hang tört fel – boldog volt, boldogabb, mint valaha… És akkor belépett a szobába a nagyanyja. Egy pillanatig döbbenten állt, szó nem hagyta el keskeny, összeszorított száját, de a tekintete… az félelmetes volt. Hideg, szigorú nézése maga volt a pokol. Az ajtó előtt trécselő örömlányok haladtak el, az öregasszony fürgén kilépett hozzájuk és egyiküktől, a mindig ostorral, láncokkal mászkáló sötét bőrű, ébenfekete hajú Gertytől elvette a csörgő láncait.

– Most majd megtanulod! – süvöltötte, majd megpörgette kezében a láncot.

– Ne! – könyörgött a gyerek, de a szöges lánc kegyetlenül lecsapott, beleakadt a vékony, finom bőrbe; vér és fájdalom serkent nyomában. A kisfiú nyüszített, akár egy sebzett állat.

– Megtanulod, így majd megtanulod…! Különben megöllek, ebadta! – Nagyanyja arckifejezése félelmetes volt, iszonyattal vegyes gyűlölet sütött a szeméből. És a lánc újból lesújtott. Amikor a kínzás véget ért, a kisfiú magára maradt, sajgó testtel – de a lelkében lüktető fájdalom mindennél erősebb volt.

A férfi most is tisztán érezte azt a csontjaiba, zsigereibe hatoló rémületet, a megalázottságot, a testi kínt. A begyógyult hegek a testén külön életet éltek, szinte égettek. És ez csak valaminek a kezdete volt, gondolta. Elhessegette magától a régi emlékeket, megpróbált elfeledkezni a gonosz öregasszonyról – de nem tudott. Nagyanyja jelen volt az egész házban, az életében, a mindennapjaiban. Ott volt és figyelt.

Megnézte magát a tükörben: szép volt, még mindig nagyon szép. Juliet is csak rá hasonlít, tőle örökölte ártatlan szépségét. Juliet. Be kellene mennie hozzá. Majd, nyugtatta magát, majd. A tükörre bíborvörös alapon színes, figyelő „szemmel” díszített pillangó szállt. Inachis io. Vékony csápja apró göbben végződött, és enyhén rezgett. Széttárt szárnnyal pihent a tükrön, az ablakon beáramló napsugár csillogóvá tette. A férfi mosolyt csalt arcára, úgy gyönyörködött a szépséges lepkében. Majd hirtelen mozdulattal összecsípte vékony szárnyát, és két ujjal összeroppantotta. Aztán beletiporta a szőnyegbe.

Eszébe jutott, milyen arcot vágott Juliet, amikor felfedezte süvegcukrán a döglött Lysandra coridont.

Juliet, kicsi baba. Milyen régen nem látta őt, mégsem változott semmit. Ezt kicsit furcsállotta, de nem törődött vele. Van ilyen, gondolta. A lényeg, hogy kicsi babája visszakerült hozzá. Ő majd vigyáz rá, dédelgeti – Julietnek nem lesz más dolga, mint hogy jó kislány legyen. És a férfi remélte, hogy Juliet az lesz.

ANISETTE

Bryan mögöttünk ül a dzsipben, szokatlanul sápadt, és halálfélelmének időnként hangot is ad. Artikulálatlant, leginkább.

– Ne…! Ne, ez egy fa! Jézusom… Ki akarok szállni! Hányingerem van… Kéne egy cigaretta… Most meg mit csinálsz? Anisette, ez a lány egy ámokfutó. Nem itt kellene megtanulnia vezetni. Ragadd már el Vickytől a kormányt… Mi a bánatot keresek én itt, Afrikában, éhes oroszlánok és őrült nők társaságában… – kesereg. – Vigyázz, jön a fa!!

A fa tényleg közeledik, de már nem jutunk el addig, mert a motor kissé hurutosan köhécselni kezd, majd leáll. És többé el sem indul. Az üzemanyag-mutató mélyen a nulla alatt.

– Elfogyott a benzin – állapítom meg. – Vissza kell gyalogolnunk Makotóba.

– Én inkább itt megvárnám, amíg meghozzátok a benzint – sóhajtja Vicky. – Utálok gyalogolni.

– Na, azt várhatod… – biztatja unokaöcsém. – Képzeled, hogy visszabattyogok ide, hónom alatt két bazi nagy benzineskannával…?!

– Hát elhozzátok a másik dzsipet…

– Téged addig majd megkóstolgatnak az oroszlánok – vigyorog Bryan. – Utána pedig leszopogatnak a keselyűk…

– Nagyon vicces – nyugtázza Vicky, de azért kikászálódik a kocsiból. Fülledt, párás forróságban kell hazagyalogolnunk Makotóba. Vicky zsörtölődve jön mellettünk, Bryan sem jókedvű a távgyaloglás gondolatától.

– Őrület… – mondja unokatesóm. – Ilyen nincs…

– Rád fér egy kis sportolás – nyugtatom.

Beszélgetünk, süledezünk, gyalogolunk. Rossz-

kedvem nem múlik. Jókedvem nem közeleg. Amint Makotó sem. Én hülye, ahelyett hogy az utolsó délutánt és estét végig Axellel töltöttem volna, itt gyalogolok a szavannán, verejtékezem, kezdek éhes lenni, töri a lábamat a cipő… di Sun pedig Makotóban ül. Nélkülem.

– Mi baj van, Anisette? – kérdi hirtelen Vicky.

– Ööö… Semmi.

– Anisette-nek most az élet fáj – világosítja fel Bryan. – Sok-sok gyönyörű férfikezet lát maga előtt, és mind elérhetetlen. És lerajzolhatatlan.

– Kopj le – kérem, de csak vigyorog.

– Na és Axel…? – néz rám a kiscsaj.

– Mi van vele?

– Az ő keze… milyen?

– Tűrhető – mondom hosszas hallgatás után.

Gyötör a hőség, szomjazom, utálok távgyalogolni, ráadásul mintha egy helyben haladnánk: Makotó színei még mindig nem látszanak. A nagy meleggel szemben enyhülést csak az ösvényt körülölelő lombos fák árnyai nyújtanak.

– Legyalogolunk a térképről – panaszolja Vicky. – Hogy fognak akkor ránk találni, ha a hely, ahol vagyunk, nincs is rajta a térképen?

– Talán észre sem vettük, hogy átléptük a tér és az idő határát – osztja meg velünk aggodalmát Bryan.

– Fogalmaznál érthetőbben? – kérdi a kiscsaj, bedőlve unokaöcsém dilinyós szövegének. – Mi az, hogy átléptük a tér és idő határát?

– Oké, rosszul mondtam – szabadkozik Bryan. – Lehet, hogy nincs is határ. A lényeg, hogy előfordulhat: nem itt vagyunk és nem most.

– És nem mi – teszem hozzá. Bryan rondán néz rám.

– Hanem hol, mikor és ki? – érdeklődik a vadóc, és alighanem logikus válaszra számít.

– Nagyon jó kérdés.

– Na most. Ha azt hiszitek, hogy hülyeséget beszélek, gondoljatok arra a repülőgépre…

– Melyikre?

– Hagyd. Sci-fin nőtt fel: ufókon, időzónákon, csillagközi háborúkon. Piroska és a farkas már snassz volt neki – legyintek.

– …amelyik harminc év késéssel érkezett meg egyik repülőtérről a másikra. Harminc évig nem volt hír róla; azt hitték, az óceánba zuhant. Aztán egyszer csak ott állt a már régóta nem használt reptér betonján, még meleg hajtóművel.

– Igen, és…?

– A gépben csak csontvázak ültek. Kivétel nélkül mind csontváz, beleértve a pilótát is.

– Ezek szerint a csontvázak kiválóan vezetnek repülőt – összegez Vicky. – Csak azt nem tudom, mi köze ennek ahhoz, hogy nem itt vagyunk és nem most.

– Talán áttértünk mi is egy másik idősíkra – hunyorog Bryan.

– Az lehet – bólogat Vicky. – Már látom is, hogy egészen csontvázszerű vagy… Lehet, hogy elvezetnél egy utasszállító légibuszt… Jó is lenne, leszállnánk Makotóban, nem kéne agyonkoptatni a lábunkat – ábrándozik.

– Igen leszállnánk, de harminc év múlva. Hol lenne már akkor a Zafír! Makotó addigra talán világváros lesz – jósolgatok.

– Jól mutatna a klipben: három csontváz leszáll a bennszülöttek közé egy repülőn – vigyorog a kiscsaj. – Elképzelem, ahogy Axel harminc év múlva bőrgatyában ugrándozik a színpadon… – kedélyesen röhögcsél.

Vihorászva előrerohan, ahelyett hogy spórolna az energiájával. Aztán velőtrázóan sikít.

Bennszülöttek állják el utunkat, kezükben dárdaszerű francokat tartanak. Vicky visítva rohangál köztük, mint egy mérgezett egér: – A zwabuk!

– Most mi van? – kérdi zavartan Bryan. Mi lenne, ezek az idióták megint forgatnak, mondanám, de nem teszem. Ideje megtréfálni az öcsköst is.

– Zwabuk – mondom, és hagyom, hogy a többiekkel együtt a fák közé vezessenek támadóink. – Emberevők; ha így jobban tetszik. Fehér emberek hasnyálmirigyét kajálják. Merthogy ínyencek – adok kimerítő magyarázatot. Négyen vannak az „elrablók”, mint rendesen. Vicky folyamatosan visít és karmol, két zwabu toloncolja be őt a baobabfák sűrűjébe, Bryan pislog és kissé rossz néven veszi, hogy az egyik fekete késének pengéje a hátának szegeződik, én pedig várom, hogy meglássam a kondért.

– Ismered őket? – érdeklődik unokatesóm kissé idegesen.

– Mondtam, nem? A helyi emberevő törzs.

– És…?

– És. Szarok rájuk – közlöm vele. Remélem, hallja a stáb is.

– Most azért jól jönne Boiko vagy Grzegorz –

dörmögi a langaléta. Hirtelen milyen jól tudja a kutyáim nevét.

– Vicky, a jó ég áldjon meg, ne sikíts, mert bedugul a fülem! – kérlelem a lányt, de ő váratlanul nekitámad az elrablóinak: csípi, karmolja őket, azok pedig zavarodottan próbálják lefogni. Erre már Bryan is beindul: tőle szokatlan vehemenciával fenékbe rúgja a neki háttal álló „zwabut”, aki épp Vickyvel birkózik. A bennszülött hosszú késével hátracsap, unokatesóm félreugrik és csodálkozva néz messze repülő szemüvege után. Szólnék, hogy hagyja, majd felszedem, hiszen én látok is, de a srác gyorsabb: szökell okuláréja után, mint egy gazella, aztán földet ér. Apró hiba, hogy pont a szemüvegén. Az üveg millió darabra törik, Bryan káromkodik. Mostantól nem igazán lát.

Vicky megpróbálja kiszabadítani magát a támadók szorításából – sikertelenül. Újból rázendít vérfagylaló sikolyaira. Közben két asszony és egy kisgyerek érkezik valahonnan, a nők egyenest felém tartanak. Valószínűleg látják, hogy én vagyok a legproblémamentesebb; két oldalról körbevesznek, megfogják a karomat, egyikük a hasamat tapogatja, a gyerek pedig a lábamba csimpaszkodik. Mivel nem hallom az ismerős kiáltást, amellyel a forgatást leállítanák, lerázom a kölköt a lábamról, és teljes erőből bokán rúgom az egyik nőt. Erre az belekapaszkodik a mellembe. Mindennek van határa, gondolom, és heves birkózásba kezdek az asszonyokkal. Erősek és súlyosak, egyértelműen vesztes pozícióban vagyok.

Dudálás hallatszik a kocsiösvény felől. Nem tudom, miért, de Oliver jut eszembe. Tudat alatt talán abban bízom, hogy eljön értem és kiszabadít a sok őrült közül. Beülünk a kocsiba és hazaautózunk, jókat röhögünk, beszélgetünk… Az egyik nő közben ki akarja törni a jobb vállamat.

Újabb dudálás. Közben nagyon leleményesen sikerül véghez vinnem egy eltervezett rúgást. Igen büszke vagyok. Amíg ájuldozom saját nagyszerűségemen, kapok egy marha nagy pofont. Bryantól. Véletlenül engem talált el. Nem sokáig vagánykodhat: leütik a lábáról a bennszülött férfiak, ketten pedig Vickyvel bajlódnak. Az egyik nő megint a vállamat akarja átrendezni, a gyerek pedig a hajamat húzza. Nem olyan óriási élvezet a földön hemperegni. Hirtelen hangokat, majd lövést hallok, azután Sung kemény, határozott hangját. A bennszülöttek rohanni kezdenek. Úgy látszik, nem kedvelik annyira a lövöldözést. Kábán ülök a földön, az arcomat simogatom, amikor mögém lép Axel. Megismerem az illatáról.

– Ti lenni normális nem! – kiabál velünk Sung. – Hagyni valahol autó, és menni zwabukhoz vacsora! Sung mondani régen, lenni itt zwabuk, enni fehér mirigy. Miért hallgatni nem rá?!

– Rohadékok! Kinyírom őket! – kiabálja Vicky, majd sírva fakad. Axel vigasztalóan átöleli. Bryan hunyorogva ül a fűben, erősen gondolkodhat.

– Ott egy kígyó – mondom halkan.

– Haha. Kit érdekel – legyint. – Kapja be.

A helyében én nem lennék ennyire szkeptikus. Azt a kígyót én nem bagatellizálnám el, de már rég kiderült számomra, hogy itt, a szavannán mindenki azt csinál, amit akar.

– Látod egyáltalán? – próbálkozom még egyszer.

– Mit?

– A kígyót.

– Aha – feleli, és hátradől, kezével ügyesen rátámaszkodik a karvastagságú hüllőre. – Mi a franc ez? Jézusom! – üvölti, és rohanni kezd az autóösvény felé. Mire a dzsiphez érünk, már bent ül szótlanul.

– Na mi van? – érdeklődöm.

– Azt hittem, faág – mondja.

– És a pofon, amit adtál nekem?

– Az direkt volt – vigyorog. Jó duma.

– Mit látsz? – kérdezi tőle Vicky, miközben engedelmesen tűri, hogy Axel beemelje őt a kocsiba.

– Mindent – feleli a srác tömören.

– Van tartalék szemüveged?

– Minek az? – kérdez vissza szemérmetlenül.

– Sung most vinni vissza titek Makotó, aztán Tuluval elhozni másik dzsip – informál bennünket a kis bennszülött, majd elindítja a kocsit.

Axel a dzsipben átölel. Hozzábújok, hogy érezzem az illatát, finom bőrét.

– Nem vagytok normálisak – mondja csendesen. – Ezek a barmok meg is ölhettek volna titeket.

– Azt hittem, forgatunk – súgom. – Arra tippeltem, ez újabb vicc.

– Komolyan? – hitetlenkedik.

– Igen – bólintok. – Csak az a baj, hogy kitekerték a vállamat, Bryan pedig zwabunak nézett és felpofozott a nagy izgalmak közepette. Úgyhogy elegem van Makotóból, elegem van Afrikából.

– Nyugi – simogatja meg a vállamat, majd elővarázsol valahonnan egy laposüveget. Őrület, hogy mindig van nála pia. Remélem, nem teljesen alkoholista. Bár mit számít ez ebben a pillanatban...

– Kortyolj egy nagyot.

Most nagyon jót tesz velem a whisky: ellazulok, felengedek tőle. Bryant egy pillanatig sem zavarja, hogy langyos az ital, hatalmas kortyokkal öblíti le a zwabuk, no és a kígyó okozta megrázkódtatásokat.

Makotó készül a búcsúztatásunkra; óriási a nyüzsgés, mindenki azon munkálkodik, hogy az utolsó este emlékezetes legyen számunkra. Yuni, egy barázdált arcú, cserzett bőrű, öreg bennszülött két kisfiúval sípot farag, az asszonyok egy élettelen állatot tisztítanak, Yocci néhány férfival tüzet rak. Amikor Sung elmeséli nekik, hogy majdnem a zwabuk martalékává vált értékes, jóízű hasnyálmirigyünk, izgatottan, anyanyelven tárgyalják az eseményeket, és kíváncsian méregetnek hármónkat. Vicky közben a Zafír tagjainak ecseteli a történteket.

– Mondd meg az Andersennek, hogy csókoltatom – vigyorog Michael.

– Nem hiszed el? – dühöng a kiscsaj.

– Nagy mesélő vagy… Izgalmasan hangzik, nem mondom. Na de ki hiszi ezt el neked?

– Hát akkor ne hidd el. Tudhattam volna, hogy csak a legjobb barátodnak hiszel – legyint Vicky, és a basszusgitáros kérdő tekintetére hozzáteszi: – A whiskysüvegnek, naná. Olvadj össze vele – tanácsolja, megrázza hosszú loboncát, orrát az égnek emeli, vet még egy megsemmisítő pillantást a srácra, és lassan, kimérten elvonaglik a kunyhók irányába.

– Kicsit gizda – morog Michael, de aztán megfogadja Vick tanácsát, és a gyomrába tölt egy kis nedűt. Axellel leülünk a baobabfák árnyékába. Mit nem adnék egy pohár jéghideg ásványvízért! Ehelyett ihatok meleg whiskyt vagy langyos kecsketejet. Tarthatatlan állapot.

– Na…? – néz rám di Sun kérdőn. – Mi után vágyakozol?

– Egy pohár ásványvíz után. Nagyon.

– Hm… – Axel tűnődő arcot vág.

– Mondd, van neked otthon konyhád? – kérdezem hirtelen.

– Minek az – vigyorog, kivillantva hófehér fogait. – Miért, neked sincs?

– Felejtsd el – legyintek.

– Nem sok húst eszem. Leginkább salátákat, zöldséget, sajtot, tojást, ilyesmiket – tájékoztat gasztronómiai szokásairól. – Néha-néha felvágottat, persze azért a jól elkészített húst sem vetem meg. De alapvetően nem vagyok nagyétkű.

– Igazán örülök – próbálok lelkendezni. Axel vallomása meghökkent; látszólag féltett titkába avatott be. Felvágott, sajt, saláta, tojás. Igazán remek. Nem tudom, mit szólna anyám fantasztikus ízű ételcsodáihoz. Azt hiszem, nem is lesz alkalmam megtudni.

– Ráértek? – Yvonne és Ronny közeledik.

– Lemegyünk Yoccival a folyóhoz, megnézzük, hogyan fogja meg a vacsora fénypontját. Valami különleges hal úszkál a folyóban, állítólag nagyon jóízű – barátnőm boldogan mosolyog. Ronny szintúgy. Gyanítom, hogy nem a halászatnak örülnek ennyire.

Meglepődöm, mert Yocci robbantással fogja a halakat: víz alatti robbanást idéz elő, és a halak – rózsaszín testű, törpeharcsaszerű lények – valósággal belemenekülnek a hálóba egy-egy jól sikerült halálugrással.

– Nagyon fair – bólogatok, miközben szorítom Axel kezét. – Hogyan óvjuk meg a természetet-mozgalom.

– Egy évben csak egyszer csinálják – okosít ki Ronny. – Ez ritka hal, más módszerrel szinte lehetetlen kifogni. Sima háló alatt átcsusszan, csalira ritkán kap. Ez a tuti módszer. Sungtól tudom.

– Ekkora marhaságot – morog Yvonne, de megállás nélkül fotózza Yoccit, a halakat a hálóban; Ronnyt és bennünket.

– Hát ezért kellett Sungnak a robbanóanyag – csapok a homlokomra. Ronny elnézően mosolyog. Nem bírom szó nélkül hagyni:

– Hogy van az, hogy állandóan vigyorra áll a szátok? Miközben ezek a szerencsétlen vízi lények halni készülnek – sopánkodom.

– Anisette megrögzött állatvédő – magyaráz Axelnek a gitáros. – Rohadtul ért hozzá, hogyan vegye el a kedvedet a húsételtől, ám ő maga nyugodtan kanyarít egy szeletet a rostonsült gazellából.

– Tudják, hogy meghalnak. Ezek itt tudják – mondom, és a halakra mutatok. – Beleül a húsukba a rettegés…

– Fejezzétek be – kér barátnőm. – Én ma szeretnék jóízűen megvacsorázni, úgyhogy találjatok valami más beszédtémát, ha lehet.

Tényleg, milyen hülye vagyok: amiatti szomorúságomban, hogy ez lesz az utolsó estém Axellel, mindenki kedvét el akarom rontani. Sürgősen le kell állítanom magam.

Szótlan vagyok a visszaúton. Makotóba érve azonnal rajzolnom kell: tiszta papírt ragadok, és mintha valaki irányítaná a kezemet, határozott, mégis finom vonalak kerülnek a lapra. Tudom, hogy most sikerülni fog.

Axelék a tűz körül ülnek, én valamivel távolabb tőlük. Valahányszor felpillantok a rajzolásból, di Sunon állapodik meg a tekintetem. Olyan jó érzés.

A kép lassan megfejthetővé válik, és fokozatosan a lelkem is megnyugszik.

A rajzon a kéz ráfonódik a mikrofonra, láthatóan szoros kapcsolat fűzi hozzá a tulajdonosát. Kemény, határozott a kéztartás. Férfias, és mégis van benne valami lágyság. Di Sun keze.

Először elállt a lélegzetem és néhány másodpercre megdermedt bennem az élet, majd zubogva, dübörögve kezdett áramlani a vér az ereimben. Nem igaz! – sikítottam volna, de néma maradt a szám.

– Lehet, hogy csak valami vicc – szólt Yvonne fakó hangon.

– Aha – leheltem. Közben pedig valahonnan nagyon mélyről éreztem, hogy szó sincs viccről.

Frederick megnősült.

Nem tudtam sírni.

Néhány nap alatt hozzászoktam a gondolathoz. Értetlenül, zavarodva bár, de elfogadtam, hogy vége valami szépnek. Szép volt-e egyáltalán, vagy csak hinni akartam; jó volt-e, vagy csak képzeltem; sokat jelentett-e az ölelése, vagy csak elfogadtam… Kétely, szorongás és gyűlölet költözött a lelkembe. Sajnáltam magam, mégsem tudtam sírni.

Aztán Frederick megérkezett. Boldog mosollyal száguldott be a lakásomba. Ajándékot is hozott: csillogó karkötőt. Olyat, amilyet szerelmes férfi szokott felcsatolni a kedvese csuklójára. Erre mondják, hogy felér egy vallomással.

Tudtam, üvölteni kéne. Elküldeni őt a lakásomból, az életemből… de nem voltam képes rá. Feltettem neki a kérdést. Remegett a hangom.

– Igen – felelte hosszas hallgatás után. – Így történt.

Nem kérdeztem, miért. Akkor ez már nem számított.

– Talán rossz döntés volt… – magyarázta, és megköszörülte a torkát. – Egyszerűen elragadott a hév. Las Vegasban egyébként sem nagy dolog megkötni egy házasságot: besétálsz egy irodába, és máris házasember vagy…

– Nagyszerű – nyögtem, és mosolyt erőltettem az arcomra. – Remélem, boldog, nagy családod lesz: asszony, gyerekek, kutyák…

– Ne mondd ezt – lépett mellém. – Hiszen tudod: ugyanolyan gyorsan fel is bontják a házasságot, mint ahogy megkötik…

– És miért…?

– Nem tudom. Így alakult. Hamarosan vége lesz… minden olyan lesz, mint régen… Szeretlek.

Ekkor eleredt a könnyem. A vállán sirattam el önmagunkat, háborúzó, szenvedéllyel sistergő szerelmünket, álmainkat, öleléseinket. Éreztem a testét, vele voltam, de mégis egyedül. Nagyon fájtam.

Később elvált.

De ez már semmin nem változtatott. Talán nem is értette, hogy nekem nem a házasságkötés ténye fájt legjobban. Hanem az, hogy a lelkemet elhagyta. Valami elmúlt bennem.

Bár együtt maradtunk, ezután mégis mindig távolról, kívülállóként, kissé hidegen – mondhatni: bántóan hidegen – figyeltem a kettősünket.

Régebben szárnyaltam volna a boldogságtól, ha rájövök, ha biztosan rájövök, hogy Frederick nem tudja elképzelni az életét nélkülem. De most már ez sem jelentett semmit.

– Egy cigit! – üvölti Bryan, és hunyorogva tekinget jobbra-balra. Pedig nem cigi kellene neki, hanem egy detoxikáló-állomás műszerei. Ugyanis részeg.

– Egy cigit! Valaki szerezzen nekem egy cigit! Hallod, Anisette?

– Hallja, de leszar – nyugtatja őt Michael, aztán mégis odadob neki egy szálat. – Hol vannak a többiek?

– Alszanak – feleli Vicky, majd Paullal, a technikussal elsétál ő is a kunyhók felé. Kézenfogva.

Ez a látvány a szorosan mögöttem üldögélő alakból izgatott fújtatást vált ki. Még jobban befészkelem magam a karjába, és megkérdezem: – Most mi van? Utána akarsz menni?

– Neeem… De mi a fenét akar tőle ez a srác? –

hőbörög.

– Vajon mit akar egy férfi egy nőtől? És fordítva?

– Nna… Vicky még nem nő. Kislány.

– Aha. Tizenhat éves. Kíváncsi lennék, például a zenekarod tagjai megvetik-e koncertek után a tizenhat éves lányok rajongását…

– Ööö… tudod… izé… Vicky még gyerek. Mert vannak egészen érett lányok is, akik egyidősek vele…

– Aggódsz? – érdeklődöm, és a tarkómat a vállának támasztom.

– Kicsit – vallja be.

– Bízz benne.

– Ja.

– Jó?

– Jó – feleli tömören, majd belesúg valamit a fülembe. Bár nem értem, amit mond, mégis talpig elpirulok… Legyalogolunk a folyóhoz. Elemlámpával világítjuk magunk előtt az utat, kéz a kézben bandukolunk. A folyóparton várjuk meg a napfelkeltét; az időt jórészt régi történetek elmesélésével múlatjuk. Semmi romantika. Bágyadtan üldögélünk a parton, élvezzük, ahogy a hajnali Nap lassan átmelegít bennünket.

– Mennünk kell – mondja Axel. – El kell érnünk a gépet.

– Jó, menjünk – értek egyet, majd hozzábújok. Rögtön le is ragad a szemem. Az övé is.

Linda megsimogatta a minden ízében remegő, nedves kismacskát. Az apró jószág fázott, és minden bizonnyal félt. Talán jobban, mint Linda. A cicát reggel a bácsi hozta. A bácsi, akit apucinak kell szólítania, aki süvegcukorral eteti őt, és aki folyvást kamerával mászkál a házban. Linda most először nem sírta végig az éjszakát. Este már nagyon fáradt volt, fáradtabb, mint amikor egy hétig járta az országot a Zafírral, nap mint nap utazott, és a délutáni megérkezéseket zenekari próba, majd éjszakába nyúló koncert követte. De akkor ott volt az apja, aki dédelgette őt… Ronnytól kapta kedvenc babáját, Toryt is. Tory elég ronda baba volt, de Linda szerette. Egyrészt szánta a csúnyasága miatt, másrészt ragaszkodott hozzá, mert az apja ajándéka volt. Az anyja sokkal szebb játékokat tudott neki vásárolni: elegáns, finom arcú Barbie babákat, hatalmas, fényes szőrű plüssmackókat – de ezeket Linda nem tudta igazán szeretni. Idegenek voltak számára – néha-néha azért úgy tett, mintha játszana velük, hiszen nem akarta megsérteni az anyját. Azonban esténként, elalvás előtt csak Toryval beszélgetett, csak Tory kapott tőle jóéjszakát-puszit. Tory most nagyon hiányzott.

A kismacska bevackolta magát Linda pulóverébe, és már nem reszketett annyira. A lány simogatta az állat pihés, lágy tapintású szőrét, és a cica egy idő után tompán dorombolni kezdett. A férfi, miután Linda engedelmesen megette reggelijét, majd utálkozva elmajszolt egy süvegcukrot is, ajándékba adta neki a macskát. Aztán ebéd után elvette tőle. Elvette, mert Linda sírt, hogy ő nem Juliet, és neki a bácsi nem az apukája. A férfi hideg, félelmetes pillantást vetett rá, kivette a kezéből a cicát, és belehajította a vécébe. Majd ráengedte a vizet.

– Neeee! – rohant utána a kislány, és zokogva könyörgött:

– Ne bántsa! Ne bántsa, kérem!

A férfi ránézett, zöld szeme gonoszul megvillant.

– Ki vagyok én neked?!

– Apuci… ne bántsd a cicámat… kérlek – hüppögte. A férfi ekkor elállította a vizet, és hagyta, hogy Linda kiemelje a vécécsészéből a macskát… A kis állatban épp hogy pislákolt az élet. Linda megtörölte őt, miután visszamehetett a szobájába, és egyfolytában beszélt hozzá. A szobából hallotta, hogy a beteg néni kiabál a bácsival. Később autózúgást hallott, ajtócsapkodást, majd egy hatalmas csattanást. Ezután ismét ajtókat csapkodtak, és egy üveg hangosan csörömpölt. Linda aznap már nem látta a férfit. Vacsorát sem kapott, ám ez kevéssé zavarta. Amikor lefeküdt, a cicát maga mellé tette párnájára, csendesen sírdogált, és bár a sötétben nem látta, de tudta, hogy pillangók röpködnek a szobában. Félt, kétségbeesett és szomorú volt. Már rájött, hogy rabságban tartják – tudta, hogy tennie kellene valamit, de fogalma sem volt róla, hogy mit. Álomba sírta magát.

A férfit nagyon felbőszítette a Ribanc. Kár volt elrontani ezt a napot, hiszen olyan szépen indult: Juliet, a tündéri baba örömmel fogadta a cicust, és ő remek felvételeket készíthetett róla. Aztán Juliet megmakacsolta magát, iszonyú rosszul viselkedett, hazudozni kezdett. Azt állította, hogy Lindának hívják, és hogy nem az ő lánya. Ezt mégsem tűrhette. Meg akarta büntetni a kislányt. Amikor beledobta a macskát a vécébe, eszébe jutott Timmy. Timmy vörös kismacska volt, akit egykor nagyanyja háza előtt talált. Nem sokkal az után a megalázó, fájdalmas jelenet után történt, a kisfiú azóta csak iskolába járhatott, egyébként szobafogságban volt. A nagyanyja keveset szólt hozzá, amióta rajtakapta őt azon a szerencsétlen dolgon. A közös étkezéseknél hidegen figyelte őt, keskeny szájának szigorú vonala még keményebbé tette egyébként sem túl nőies arcát. A kisfiú utálta a ház légkörét, rettegéssel vegyes gyűlölettel tekintett a gonosz boszorkányra; egyedül a kurvák jelenléte hatott rá nyugtatóan. Egyik nap az iskolából hazajövet talált rá Timmyre, aki akkor mindössze néhány hetes lehetett, és panaszosan nyávogott az utcán. Szomorúnak és éhesnek tűnt. A kisfiú magához vette, felvitte a szobájába, és egy-két napig éheztette. Amikor a cica már a bútort, a falat karmolta, a kisfiú megetette kenyérrel, megitatta tejjel. Sajnos, Timmy kihányta a bőséges vacsoráját, így rászolgált arra, hogy a farkánál fogva tíz percig lógjon az ajtókilincsen. A férfi mosolyogva gondolt vissza rá, milyen jó barátjává vált Timmy. Kár, hogy egyszer kilopta a nagy akváriumból az aranyhalakat, és miután ő nevelő célzattal felfüggesztette az állatot a függönykarnisra, őt, a jó barátot is megkarmolta. A férfi a kézfejére tekintett, kisujjával végigsimított egy keskeny, halvány forradáson. Akkor vérző kézzel tartotta szorosan Timmyt, és tudta, meg kell büntetnie. Kár, gondolta, de nem másíthatta meg elhatározását. Szeretettel, gyengéden tette a cica nyakára a hurkot, majd a kezébe emelte az állatot, fellépett az ablaknál álló asztal tetejére, és a kötelet átvetette a karnison. Amikor az állatot elengedte, és csak a kötél végét tartotta, Timmy szemében félelem csillant, majd megváltozott a tekintete. Azt a hosszú, gyönyörű pillanatot, amíg Timmy meredt szemmel pillantott rá, nem tudta elfeledni később sem.

A gyönyör hirtelen lepte meg, és ő biztos volt benne, hogy Timmy segítette hozzá.

Később a nagyanyja megtalálta a döglött macskát, hurokkal a nyakán, és behívta a szobájába a kisfiút.

– Mit műveltél, te állat… azt hiszed, ezt is elnézem neked?! – sziszegte. Ajka alig mozgott, és hideg szeméből áradt a gyűlölet. – Eddig vártam, hátha megváltozol… de most megyek, és hozom Ted ollóját.

Ted az öreg kertész volt, folyton frissen élezett metszőollóval mászkált, amivel a ház körüli sövényeket nyírta furcsa formájúakra.

– És…?! – lehelte a kisfiú, miközben rettegve nézte az öregasszonyt.

– És lecsattintom vele a pisilődet – hangzott el a válasz, majd az öregasszony elhagyta a szobát. A félelemtől a kisfiú bekakilt. Mire nagyanyja visszaért, ájultan hevert a szőnyegen. Borzongva gondolt vissza a múltra, az öregasszonyra, a csillogó metszőollóra… Néhány évvel később, amikor szert tett egy kis zsebpénzre, megvette a játékbolt kirakatában magányosan ácsorgó, vöröses játékmacskát. Mindig tudta, hogy Timmy egyszer visszatér hozzá – Timmy a történtek után sokkal engedelmesebb, szelídebb lett. Némán figyelte őt az asztal sarkáról, és többé nem lopkodta ki az aranyhalakat az akváriumból.

A férfi bevonult a dolgozószobába, ahol a videókat szokta szerkeszteni, átjátszotta az aznapi felvételeket egy új kazettára, bekapcsolta a monitort, a számítógépet és behelyezte a nyílásba a vékony mágneskártyát. Elhatározta, hogy Juliet régebbi és új arcát egymás mellé helyezi. Miközben végrehajtotta ezt a mozdulatsort, a gondolatai a Ribanc körül jártak. Először fordult elő, hogy a nő nyíltan szembeszállt vele. Ráadásul majdnem Juliet előtt; egy hajszálon múlt, hogy a gyerek nem lett tanúja a vitának. Lehet, hogy a Ribancot is meg kellene büntetnie, gondolta. Ám ekkor hirtelen kristálytisztán maga előtt látta nagyanyja gonosz arcát és Ted bácsi fényes ollóját. Kirázta a hideg, és egyelőre letett arról, hogy megbüntesse a Ribancot.

A képernyőn megjelent Juliet, kicsi, piros szájával, komoly szemével. Ölében tartotta a macskát, pici kezével lágyan simogatta az állat szőrét. Azon az átkozott macskán tört ki a botrány: a Ribanc akkor jelent meg a nappaliban, amikor Juliet zokogva szorította magához a csuromvíz állatot. A Ribanc – tőle szokatlan módon – gyorsan felmérte a helyzetet, és egyébként fénytelen, fakó, vizenyős szeme megtelt élettel, dühösen villámlott. A férfi már bánta, hogy aznap reggel a szokásosnál kisebb adag heroint adott neki; gyorsan beküldte Julietet a szobájába, és rázárta az ajtót. Ekkor kezdett ordítani a Ribanc.

– Mocskos fantáziájú elmebeteg vagy!

– Csönd – intette nyugalomra, bár belőle is kitörni készült a düh. Hogy jön ahhoz ez a remegő lábú, perverz kurva, hogy elmebetegnek nevezze! – Igaza volt Dominique-nak, te tényleg bolond vagy! Egy diliházban, lekötözve fogsz megdögleni! Hülye állat! – kiabált a nő. A férfit nagyanyja nevének említésére furcsa remegés fogta el: a gyomrából indult és hamarosan a végtagjait is legyengítette. A nagyanyja, hát persze, a nagyanyja emlegette folyton a diliházat.

– Fejezd be, mert nincs több repülés! – figyelmeztette a nőt.

– Nincs?! Akkor én most elmegyek az ápolókért – hörögte a Ribanc, felkapta az üvegasztalról a terepjáró slusszkulcsát és az ajtó felé indult. – Majd ők kiderítik, normális vagy-e… – mondta, elfordította a bejárati ajtó zárjában a kulcsot, és kilépett a házból. Évek óta először. A férfi utánarohant. Mire kiért, a Ribanc már éppen beszállt a kocsiba, vékony lábai nehezen tartották, de nem adta fel. A férfi egy ugrással az autóra vetette magát, sikerült elkapnia az ajtó fogantyúját, de mielőtt kinyithatta volna, a Ribanc indított.

A kocsi sebességben volt, a nő persze elfelejtett kuplungolni, így teljes gázzal belerohant a vastag kőkerítésbe. A férfi bevonszolta a megvadult nőt a házba, aki egyfolytában ordított és rúgkapált. Ráadásul mialatt birkózott vele és megpróbálta lefogni, a Ribanc elkapott egy levélnehezéket és belevágta a nagy, üvegajtós vitrinbe. Az üvegtábla éktelen csörömpöléssel hullott darabokra, és a szekrényből a szőnyegre esett Juliet vastag nyaklánca, amit még az ő nagyanyjától kapott.

Betaszigálta a Ribancot a kevés bútorral berendezett, tágas szobába, ahová őrült repüléseire szokta bezárni.

– Ülj le – lökte az ágyra. – Hozok egy kis anyagot, hogy megnyugodj – mondta, és magára hagyta. Amikor visszaért, a nő csendesen üldögélt az ágy szélén, és engedelmesen nyújtotta a karját a férfinak. Agyonlyuggatott vénájába nem volt könnyű beletalálni a tűvel, de végül is sikerült.

Amikor rázárta az ajtót, a férfi tűnődött, nem kellett volna-e jóval nagyobb adagot belenyomatni a nőbe. Erre a gondolatra megjelent előtte Ted bácsi ollója, és a férfi elvetette az ötletet.

Addig-addig ügyeskedett a számítógépnél az egérrel, amíg sikerült összehoznia egy képen Juliet két arcát: a kislány ölébe a kismacska helyett egy meredt szemű lány feje került. Julieté.

A férfi elégedetten állt fel dolgozóasztala mellől, kinyújtózott, majd átsétált az edzőterembe. Félmeztelenre vetkőzve nézegette magát a tükrös helyiségben, és megállapította, hogy még mindig nagyon szép a teste és az arca. A legszebb.

Juliet, kicsi baba, gondolta, egyszer még büszke leszel az apádra. Nem is olyan sokára.

ANISETTE

Leszálláshoz készülődik a gép. Makotóból kábé nyolcvan járatra kellett átszállnunk, hogy végül Perinben landolhassunk. Ez persze a mi hibánk volt: Axelé és az enyém – Bryan folyton az orrunk alá is dörgöli.

Úgy teszek, mintha nem hallanám a zsörtölődését. Jó, hát egy kicsit elaludtunk Axellel a makotói folyóparton, úgyhogy a délelőtt tizenegyes indulást lekéstük. Ugyanis Neil és Sung tizenkettőkor talált ránk: édesdeden szunyókáltunk. A csapat ettől kissé ideges lett.

– Drágám, hozna nekem valami bonbont? – bájolog Richard a göndör fürtökkel megáldott, lányos képű, kissé molett stewarddal. – A leszállás mindig megviseli a hallójáratomat…

A steward kiosztja a bonbonokat, kihúzza duci csuklóját a meleg operatőr szorításából, majd figyelmeztet bennünket, hogy csatoljuk be az öveket.

– Végre, az anyaföld – örömködik mellettem Axel.

– Korábban is megláthattad volna – hallom hátulról Bryan hangját –, csak úgy látszik, Anisette bealtatózott. Még jó, hogy túlélted; lehet, hogy át akart segíteni a másvilágra.

Nem válaszolunk. Nem nézünk egymásra. Nem fogjuk egymás kezét.

Annyira félek. Nem attól, hogy lezuhanunk. Hanem hogy itt a vége. És én semmit sem fogok tenni ellene – mert nem tudok. Ezt nagyon sajnálom.

Leszállás után meglátom a tömeget. A betonkorlát mögött állnak, üvöltözve integetnek. Távoliak, színesek, szinte masszát alkotnak, kendőket, zászlókat lobogtatnak. Az első pillanatban gyűlölöm őket.

A VIP-váróban búcsúzkodunk. Mosolyogva megpuszilok mindenkit, bár senkit sem látok. Csak Axelt. A srác zsebre dugott kézzel áll néhány csomag mellett, fekete farmerban, fehér pólóban. Tétován álldogál, mint akinek semmi dolga, mint aki idegen. Nem teszi izgatottá az érkezés.

Vajon hány barátnő vár rá odakint? Mindegy. Nem érdekel. Valaki berobban a váróba egy csokor virággal, és di Sun kezébe tuszkolja. Az énekes kedvesen mosolyog. Egymás felé lépünk. Gyors ölelés, majd a kezébe nyomom a rajzot, amit Makotóban készítettem – akkor annyira megtetszett neki, hogy most oda kell adnom.

– Vigyázz magadra – mondja.

Ezek szerint vége. Ezt most úgy kell értenem, hogy a további életem során vigyázzak magamra.

– Az lesz – bólintok.

– Nagyon örültem neked.

Ezt már hallottam egyszer, az első szeretkezésünk után. Csak akkor még nem volt ennyire végleges, ennyire lezáró, ennyire múlt idejű.

– Aha – nyögöm. Egyszerűen nem tudok mást mondani. Félek, hogy elbőgöm magam. Kihúz egy szál rózsát a csokorból, óvatosan a kezembe teszi. Megpuszilja az arcomat.

– Majd hívlak – mondja végül.

– Ha gondolod… – Rekedt a hangom, mert tudom, hogy nem fog felhívni. Ezt a „majd hívlak”-ot tartalékolhatta volna a rajongóinak. Majd hívlak… ezt mondja az a férfi, aki be akar fejezni egy kapcsolatot. Rossz duma, de kit érdekel…

– Na, szia.

Neil, a menedzser odavezet bennünket Bryannel egy bérautóhoz – bár ehhez előbb át kell törnünk a rajongók hadán, akik mind di Sunra várnak. Mire bepakolják csomagjainkat a kocsiba, meghalljuk az őrült sikítozást: a Zafír – testőrökkel körbevéve – kilépett a váróba. Elindulunk. Egy pillanatra még látom di Sunt; virághalmaz veszi körül, autogramot osztogat. Mosolyog. Én meg bőgök.

A lakásban vár ránk két és fél kutya – a pöttyös még igazából félnek sem számít a méreteit tekintve –, egy darab apa, egy darab nagypapa és egy darab levél. Ez utóbbi unokaöcsémé. Grzegorz és Boiko nyüszítve ledönt a lábamról, végeznek nálam egy klattyogós arctisztítást a nyelvükkel, miközben Sir Pötty lelkesen harapdálja a hátsójukat. Axeltől kapott rózsámat próbálom megmenteni, majd apa karjaiba zuhanok.

– Na, mi újság? – kérdezi vigyorogva, és alaposan végignéz rajtam.

– Egyben vagyok – nyugtatom meg. – Bár majdnem felfaltak az emberevők, mégis valahogy megúsztam. És ti?

– Itt nem jártak emberevők – jópofáskodik nagyapám, és végigcsókdos bennünket.

Eszünk egy kicsit az anyám által elkészített és küldött újdonságból, valami zimbabwei specialitás, majd megbeszéljük apámmal, hogy másnap átjönnek; kikísérjük a nagyfatert a Harley-hoz, megüzenjük nagyanyánknak, hogy már nagyon hiányzik, főzünk egy kávét és elszívunk egy cigit. Ez most kell a lelkemnek. Bryan felbontja a levelet, egy kicsit elsápad, majd közli: – Tracy-Lee mégsem terhes.

– Hála az égnek. Akkor egyelőre nem leszel apa.

– Nem – morogja. – Viszont azt is írja, hogy vége. Beleszeretett valakibe.

– Komolyan?

– Aha. Na látod, ilyenek vagytok ti, nők…

– Milyenek? – kíváncsiskodom.

– Hűtlenek. Két-három hétig külön vagytok a szeretett férfitól, és máris más karjaiban vigasztalódtok.

– Na igen. Szomorú vagy?

– A fenét – mondja gyorsan. – Végre szabad vagyok. Ezt meg kell ünnepelni!

Magába tölt négy-öt kávét és elalszik a nappaliban.

Én nem tudok aludni, bámulok a sötét éjszakába, és marhára sajnálom magam. Időnként fülelek, nem csöng-e a telefon. De az hallgat. Majd hívlak, mi…?! Soha. Hajnaltájt a kutyák által adott díszkísérettel bevonulok a hálószobámba, és magam mellé teszem a telefont. Mielőtt elaludnék, ellenőrzöm egyszer-kétszer, hogy van-e vonal, és közben megállapítom, hogy tisztára megőrültem.

A nő fáradt volt, nagyon fáradt, a sírás is szörnyen kimerítette, mégsem tudott elaludni. Már órák óta a férfi arcát látta maga előtt. A férfiét, akit valaha szeretett. Az egyetlen volt, akit valaha is szeretett.

Mégsem maradt mellette.

Mégis gyereket szült tőle.

Nagyon akarta. Kisfiú lett, vézna, koraszülött csecsemő, ám az ő kettejük szerelemgyereke. Tudta, hogy megváltozik az élete: kettesben fognak élni a fiával, ő felhagy az összes szenvedélyével, rossz szokásával, és csak a gyereknek fog élni. Jó anya akart lenni – biztos volt benne, hogy az is lett volna. Csak nem volt rá ideje. A gyerek négynapos korában meghalt.

Ettől kezdve nem volt célja az életének. Mindent megtett, hogy felejtsen, ám ez nem volt olyan könnyű. Nem akart gyenge lenni, de nem volt ereje a talpra álláshoz. Gyűlölte a férfit, akit valaha annyira szeretett. Gyűlölte és mindent megtett volna azért, hogy fájdalmat okozzon neki, hogy ne csak ő szenvedjen egyedül. Segített a Nyúlnak – még a lányok nevezték el őt így a kuplerájban -, segített neki, csakis azért, hogy szenvedést és fájdalmat okozzon annak az embernek, aki miatt tönkrement az élete. Csakhogy a Nyúl kezdett túllőni a célon. A nő pedig kezdte megbánni, hogy segített neki.

AXEL

Ilyen nincs, gondolta. Egyszerűen eltűnt a borotvája. Szőrén-szálán.

Pedig este még le akart nézni a Packard Klubba, hogy találkozzon egy-két ismerősével. Ezt borotválatlanul mégsem tehette. Pontosan emlékezett rá, hogy amikor kicsomagolta a cuccait, a borotvát visszatette a helyére, a fürdőszobába.

– Vicky, nem láttad a borotvámat?

– De – hangzott a válasz. – Itt van nálam.

– Mi a fenét csinálsz vele? Hozd vissza, szükségem lenne rá.

– Most nem tudom. Kicsit később, jó?

Axel ezt túlzásnak találta. Némiképp elsápadt, amikor rátalált a nappaliban a kishúgára, aki a tükör előtt éppen azon mesterkedett, hogy eltüntesse a hóna alól a szőrt. Az ő borotvájával.

– Megőrültél?

– Nyugi – csillapította a lány. – Rögtön visszaadom.

– Aha – bólintott nyugodtan. – Na, akkor tisztáznunk kéne egy-két dolgot, úgy látom. Először is…

– Tudom, tudom – vágott közbe Vicky, és elmélyülten szemlélgette a bal hónalját. – Többé nem használom a borotvádat, mert az privát…

– Pontosan. Továbbá…

– …nem hordom el a fellépőcuccaidat, nem rázom le rólad a csajokat, nem csinálok kuplerájt a lakásból…

– Ahogy mondod. Össze is szedhetnéd a szanaszét heverő ruháidat.

– …valamint nem hívom fel Anisette–et, hogy hogy van.

– Most ez hogy jön ide?

– Csak úgy – vonta meg a vállát. – Elmész valahová?

– El, már ha lesz egy borotvám. Nem maradok soká.

– Ha netán feljön értem Paul, beengedhetem a lakásodba? – nézett rá esdeklő, kék szemmel.

– Nem egészen értem, mit keresne Paul itt. És egyáltalán, mi ez az egész?

– Jaj, ne… – forgatta a szemét Vicky. – Nem lehetsz ennyire feledékeny. Nem emlékszel már a fiatal éveidre? Gondolom, te is feljártál a barátnőidhez.

– Na igen – mondta Axel elgondolkodva. – És mondd, izé… van neked némi… hm… tapasztalatod?

Szent ég, remélem, nem nekem kell felvilágosítanom! Meg egyáltalán, normális dolog, hogy egy húszéves fiú egy tizenhat éves lány iránt érdeklődik? És mi a frászt csinálnak együtt…? Lehet, hogy Vicky már… már nem is szűz? – gondolta Axel, akinek hirtelen a nyakába szakadt egy rakás probléma, amivel nemigen tudott megbirkózni.

– Ha arra gondolsz, szűz vagyok – bökte ki Vicky a választ. – És ez egy darabig így is marad. Legalábbis úgy tervezem.

– Aha – morogta Axel. Ez a vallomás kicsit meghökkentette, de meg is nyugtatta. – Ha Paul be akar jönni, bejöhet, és megvárhatja, amíg elkészülsz. Bárhová is mentek, tízre légy itthon, oké?

– Megpróbálom. Legalábbis mindent megteszek, hogy így legyen, rendben? – nézett rá a húga tágra nyílt, kedves szemmel. Kész nő, gondolta az énekes.

A Packardban a szokásos esti nyüzsgés volt: zenészek, színészek, festők élték társasági életüket, körülöttük számtalan lány sürgött-forgott.

A lányok egy része színésznő akart lenni, és a kiugrásra várt; lesték a pillanatot, amikor egy híres színész, rendező, netán producer észreveszi őket. Majdnem mind szőkék voltak, tejeskávészínűre szoláriumozott bőrrel, tökéletes sminkkel, amely elfedte az apró ráncokat, bőrhibákat. Várták a lehetőséget, a sikert, és mindent meg is tettek érte – többnyire mégis öreg, alkoholista, lecsúszott producerek nikotinbűzös lakásában fejezték be az estét. Csalódásuk gyorsan elmúlt; megrázták magukat, és másnap újraéledt bennük a remény, újrakezdték az egészet.

Voltak olyan lányok is, akik férjre vadásztak a hírességek között, mások a kalandot, netán a szerelmet keresték. A Packardtól mindenki várt valamit.

Az idős színészek azt, hogy elmesélhessék régi sikereiket, az ifjú színészek öregedő művésznőkre vártak, akik szárnyaik alá vehették volna őket. A ráncos, szuttyadt testű, vastagon sminkelt, hajdan szebb időket látott színésznők fiatal hódolókat kerestek. A rockélet sztárjai egymást szórakoztatták félig-meddig kitalált sztorijaikkal, és elvadultan csajoztak, a szakmának is bizonyítandó, micsoda remek fiúk, mennyire férfiasak.

Persze akadt olyan is, aki csak nézelődni, időt tölteni járt le a Packardba.

A Packard Klubba bekerülni nem volt könnyű feladat: csak azok a hírességek juthattak be, akikről hat sornál hosszabb írás jelent meg a Star Life társasági rovatában. A lányoknak egyszerűbb volt a bejutás: akit közülük valaha is bevitt a klubba egy tag, azt máskor is beengedték.

Axel felfedezett a bárban egy-két csajt, akit egykor ő juttatott be ebbe a körbe; Pixy vagy hogy is hívják a lányt, piros miniruhában villogott, kétcentisre vágott, fehérszőke hajat viselt, homlokát fekete fejpánt díszítette. A lány nagyban fűzőzött egy frissen befutott filmsztárt, akit azonban jobban lekötött poharának tartalma. A filmsztárnak akkora táskák voltak a szeme alatt, hogy di Sun úgy gondolta, biztosan vesebeteg.

Axel emlékezett rá, hogy hajdanán nem bújt ágyba Pixyvel; csak azért vitte magával a klubba, hogy ne érkezzen kísérő nélkül. Egyáltalán, ebből a társaságból nagyon kevés lány fordult meg az énekes ágyában. Ezt nem bánta: ezek a lányok nem kérették sokáig magukat, és a Packard-tagok közül néhányan meghaltak AIDS-ben az elmúlt években.

Axel rendelt egy whiskyt, odalépett az egyik játékautomatához, beledobott némi aprót és játszani kezdett.

– Helló, di Sun! – Aki a vállára csapott, nem volt más, mint a Blue Lions basszusgitárosa. A Lions szekere mostanában nem ment valami jól: énekesük, Szakadt George túlságosan sokat drogozott, és a rosszullétei miatt sorozatosan le kellett mondani koncertjeiket.

– Mizujs? – kérdezte barátságosan az énekes, és közben feltérképezte a két nőt, aki a gitáros társaságában volt. Semmi különös, állapította meg.

– Hogy áll az új albumotok? – kérdezett vissza a fickó.

– Kész. Jövő héten piacra dobják, már vágjuk a klipeket.

– És? Milyen?

– Jó – vonta meg a vállát di Sun, és újabb aprót dobott a gépbe. Nem volt nyerő szériában.

– Michael?

– Mi van vele? – kérdezte közönyösen, és megrántotta a kart. Két eper, egy citrom. Újabb apró. Bár nem látszott rajta érzelem, látszólag csak a játékra koncentrált, magában mosolygott azon, hogy a gitáros netán Michael helyére pályázik. Jó, Michaellel valóban sok probléma akadt az utóbbi időben, de di Sun nem vált volna meg tőle szívesen.

– Piál?

– Nem vészes.

– Pedig azt hallottam, hogy…

– Mindenfélét beszélnek. Nem vészes, mondom. Nagyon oké a fiú. És nálatok…? George?

– Meg fog dögleni – legyintett a srác, és kisimította arcából hosszú haját. – Ez egy barom. Nincs egy józan pillanata, és már arra is képtelen, hogy végigénekeljen egy koncertet.

– Kár – mondta Axel, és újabb aprót nyomatott a gépbe. Tényleg sajnálta Szakadt George-ot, mert annak idején „szőrös”, rockos hangja volt, és nagyon jól énekelt; arról nem ő tehetett, hogy állandóan három hangból álló melódiákat szereztek neki. Persze így is istenítette őt a közönség. Egykor. – Nem kéne bemennie valami klinikára?

– Szerintem már mindegy – vont vállat a srác, és belecsípett az egyik csaj seggébe. – De tudod mit: szarok rá. Majd rendezünk az emlékére egy búcsúbulit.

– Aha. És mikor? – érdeklődött Axel, és felderült az arca. Három banán. Visszanyert egy rakás érmét.

– Majd kapsz rá meghívót – vigyorodott el a srác. – Elnyomhat a Zafír is valami könnycsurgató nótát, megígérem.

A lányok magas hangon heherésztek a poénon.

A Packardba ebben a pillanatban lépett be Mary Ann, a bájos, szőke énekesnő. Udvartartását valahol elhagyta; egyedül volt, fekete, földig érő selyemkabátot viselt, arcának jó részét eltakarta egy sötét napszemüveg.

Mary Ann nem szokott egyedül mászkálni, általában vele tartott az élettársa, egy visszataszító, nagyképű férfi, két skót juhász és néhány elvakultan rajongó lány, akik Mary Annt próbálták utánozni.

– Mi van, drágám? – ugrott a nő elé a Blue Lions gitárosa. – Megdöglöttek a kutyáid? Hallottam, hogy valami szopornyica vagy szopott Ica pusztít a városban – vihorászott.

Ez hülye, gondolta Axel. Egy alma, egy citrom, egy narancs. Egy korty whisky. Szeme sarkából látta, hogy Mary Ann félretolja az útból a gitárost, és felsiet a lépcsőn.

– Nem láttad Ricket, Axel? – szólt oda neki. Rick volt az énekesnő nagyképű palija, aki egy ideje vokált is énekelt Mary Ann lemezein, és részt vett a koncerteken. Nagy dolog a szerelem, gondolta di Sun, hiszen Ricknél még egy tölgyfának is jobb hangja volt.

– Nem, sajnos nem – rázta meg a fejét. Újabb apróval etette a gépet. – Van valami baj?

– Nincs – felelte a nő, és odalépett hozzá. Legalább egy fejjel volt alacsonyabb Axelnél. – Nyerésben vagy?

– Fenét. Nézd meg: citrom banán, narancs. Nem vagyok jó formában.

– Aha – Mary Ann közelebb lépett a géphez, hogy napszemüvegén keresztül megtekintse az ábrákat. Di Sunt beborította a White Linen illata, ami az énekesnőből áradt. – Ami azt illeti, én sem…

– Tényleg? – meredt rá Axel. – Pedig hallottam, hogy Tokióban négy teltházas bulid volt… Meg azt is, hogy férjhez mész… Mi a baj?

Mary Ann ráborult az énekes vállára, aki egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét. Csakis azért, hogy ne kapjon White Linen-mérgezést. Az énekesnőt zokogás rázta.

– Rick elhagyott – mondta nagy sokára. – Elment az a szemét dög: elvitte az ékszereimet, a Grammy-díjamat, a szívemet… – sírdogált. – Van egy zsebkendőd? Köszi. És tudod, kiért hagyott el? Az egyik táncoslányért; egy jelentéktelen arcú, bugyuta libáért… – Levette a napszemüveget, és sírástól duzzadt, véreres szemét törölgette. Nagyon nyúzottnak látszott.

– Elvitte a Grammy-díjadat? – csodálkozott di Sun.

– Azt mondta, neki köszönhetem, mert ő támogatott akkoriban… Most ehhez mit szólsz? Teljesen elfelejtette, hogy amikor megismerkedtünk, én már stadionokat töltöttem meg a zenémmel, ő pedig egy kis béna háttértáncos volt valami éjszakai bárban. – Mary Ann arca eltorzult a dühtől és a fájdalomtól. Axel nézte őt és hallgatott. – Nekem köszönheti, hogy ma már nem kell dagadt, homokos pacákok, kéjenc öreglányok kedvére riszálni a valagát egy büdös lokálban. Nézd meg, szerepel az összes klipemben – hüppögött.

Axel szívesen vigasztalta volna egy-két szóval, de tudta, teljesen felesleges.

– Most miért keresed? Botrányt akarsz csapni?

– Á… francokat. Na jó, szívesen szétrúgnám a seggét, de… azt hiszem, csak látni akarom.

– Ezek után? – nyitotta nagyra a szemét di Sun.

– Tudod, hogy ráírattam az utolsó lemezem jogdíját? Én, hülye barom… – szipogott, majd hirtelen kijelentette: – Soha többé nem leszek szerelmes. Most mondd meg, van értelme?

– Kérsz valamit inni?

– Mi ez, whisky? – emelte fel a nő di Sun poharát, beleszagolt, és gyorsan felhajtotta az egészet, majd fintorgott. – Nem szoktam inni. Egyáltalán. Csak ásványvizet meg tejet… És ez a hülye elhiszi magáról, hogy hatalmas sztár – mosolyodott el bágyadtan. – Képzeld, azt mondta, hogy ősszel stúdióba vonul és megjelenteti az első szólóalbumát… most mit szólsz?!

– Melyik az a csaj? – kíváncsiskodott Axel. – Veletek járt mindenhová?

– Aha… – hullott újból Mary Ann könnye. – Százszor jobban nézek ki nála, elhiheted. Különben nem választottam volna táncosomnak…

– Na ja – vigyorgott Axel és megsimogatta Mary Ann könnyáztatta arcát. – Nagyon csinos vagy, de ezt úgyis tudod.

– Mit érek vele… – sajnáltatta magát a nő.

Három eper. Ez nagy halom érmét jelentett az énekesnek, aki besöpörte a nyereményt, és azon tanakodott, mit is keres itt a Packardban. Tényleg egy csomó agybeteg hülye találkozóhelye ez a klub, gondolta, de tulajdonképpen élvezte a szemlélődést. Kívülállóként figyelt, és időnként egész jól szórakozott.

Anisette jutott az eszébe. Hirtelen úgy érezte, föl kellene hívnia, el is indult az egyik készülék felé, de meggondolta magát. Éjjel egykor mégsem telefonálhat oda, hogy helló, itt vagyok a Packardban, már össze van sírva a vállam, és gondoltam, küldök neked egy jóéjszakát-puszit… Röhejes. Gyerekes. Meg egyáltalán: lehet, hogy a csaj elküld a fenébe, töprengett. Pedig jó lenne egy kicsit dumálni vele… Enyhén zűrösnek tűnt a lány, de határozottan érdekes volt. Axel maga sem értette, miért, egy kicsit félt ettől a kapcsolattól.

Nem. Eldöntötte: nem telefonál. Most nem.

Egyébként is belehányt valaki a kagylóba. Jó kis hely ez a Packard, a fenébe is.

– Mi van, elvesztetted az összes pénzedet? – karolt belé valaki, és a White Linen megint megtámadta őt.

– Nem fogod elhinni, de nyertem.

– Nekem kellett volna. Így lett volna jogos, hiszen azt mondják, akinek szerencséje van a kártyában, az szerencsétlen a szerelemben… – Mary Annből ismét előtört az önsajnálat, sötét szemüvege alól könny szivárgott.

– Akarsz játszani?

– Nem. A végén még veszítenék, és nem érteném az egészet. Inkább igyunk egy whiskyt.

– Te ásványvízen és tejen élsz – figyelmeztette Axel.

– Na ja. De most katasztrófahelyzet van. Erre az esetre whiskyt írt fel a doki…

Beültek a bárba, és Mary Ann rendelt egy dupla whiskyt. A történtek ellenére láthatóan halálosan szerelmes volt Rickbe. Axel látta, hogy Mary Ann nem a sértett hiúsága, nem a haragja miatt sír – hanem még mindig szereti azt a nagyképű hólyagot. Pedig minden ujjára kaphatott volna száz jobbat, szebbet, értelmesebbet. De neki Rick kellett. Mary Ann rendesen felöntött a garatra.

– Hazavigyelek? Vagy hívjak egy kocsit? – kérdezte di Sun.

– Kocsival vagyok. Azt nem vitte el ez a disznó… de csak azért, mert nem találta a kulcsát, hidd el…

– Elhiszem – bólintott Axel. Valóban elhitte. – Nem volna okos most beülnöd a sportkocsiba.

– Nem vagyok öngyilkos alkat, ne aggódj.

– Akkor sem kéne… nem vagy hozzászokva az italhoz…

– Axel.

– Igen. Oké, befejeztem, azt csinálsz, amit jónak látsz.

– Mondj meg nekem valamit, de őszintén – kérte Mary Ann, és levette a napszemüvegét. – Nézz meg jól, és válaszolj: öregnek nézek ki? Látszanak már a ráncaim?

– Most elég nyúzottnak tűnsz a sírástól. Egyébként, ha a véleményemre vagy kíváncsi: nagyon szép az arcod. Finom, nőies, karakteres. És fiatal, hidd el. Ti, nők minden apró mimikai ránc megjelenésétől pánikba estek, pedig ez csak jót tesz az egész képnek.

– Harminchárom éves vagyok. Harminchárom – nézett rá szomorúan Mary Ann. – Az a ribanc pedig húsz.

– Nem sokat jelent… – legyintett Axel.

– De az csak jelent valamit, hogy terhes Ricktől?! – zokogott fel. – Pedig nekem kéne gyereket szülnöm. Az én időm jött el. Csak éppen soha… soha… nem voltam képes ilyen áldozatot hozni… féltem attól, hogy elfelejtenek, amíg én babázom…

Axel lassan bólintott.

– És még most… most is félnék. Ilyen hülye vagyok: még most sem szülnék gyereket… akkor sem, ha azzal megtarthatnám életem legnagyobb szerelmét… – hüppögött. – Nem volnék képes elhagyni a színpadot… nem bírnám ki, ha nem ismernének fel lépten-nyomon az emberek az utcán, ha a gyerek miatt nem koncertezhetnék… Mondd, hülye vagyok?… Nem, ne is mondj semmit… Iszom még egyet, jó?

Axel néhány órával később beültette Mary Annt a nő kocsijába, de a kormányhoz ő maga ült. Az énekesnő egész úton hallgatott, kabátja gallérját felhajtotta egészen az arcáig. Mary Ann háza előtt megállt, megvárta, amíg kijön az őr, majd a nőhöz fordult:

– A portás majd beáll a garázsba, aztán hív nekem egy taxit. Próbáld meg kiheverni ezt az egész ügyet: vegyél egy forró fürdőt, aztán aludd ki magad.

– Jó – lehelte Mary Ann, és maga elé nézett. – Nem jössz be egy kicsit?

– Most nem.

– Biztos? – fordult felé az énekesnő. – Egészen biztos?

– Egészen – felelte halkan Axel. – Jobb lesz így…

– Oké. Pedig elaltathattál volna valamivel… Így egész éjjel bőgni fogok…

– Hülyeség. Holnapra már akkora lesz a szemed, hogy nem találsz olyan napszemüveget, ami elfedné…

– Igazad van – bólintott Mary Ann. – Nehogy már Rick miatt kelljen teljes face-liftinget csináltatnom valami méregdrága klinikán…

Di Sun megvárta a taxit, visszament a Packardba a kocsijáért, majd hazaautózott. Hazaérve az órájára nézett: reggel hat óra volt. Túl korai időpont ahhoz, hogy felhívja Cherylt.

Axel Ronny öngyilkossági kísérlete után sűrűn megfordult a Jaguárban, pénze ugyan alig volt, ám Cheryl Hookkal csak itt találkozhatott. A lány nem volt könnyű eset: durcás, hűvös arckifejezése még akkor sem lágyult el, amikor di Sun szinte naponta betért a klubba egy italra.

– Mit hozhatok? – kérdezte mindig az énekestől, pedig tudhatta volna a választ. Egyszer Axel megpróbálkozott azzal, hogy törzsvendéggé avanzsáljon:

– A szokásosat.

– Éspedig? – húzta fel a szemöldökét Cheryl, egyáltalán nem tűnt úgy, hogy emlékszik Axel „szokásos” italára. Sőt mintha magára az énekesre sem emlékezett volna.

Ms. Cheryl Hook gyönyörű nő volt, valami furcsa, izgalmas tisztaság áradt belőle. Di Sun nemegyszer képzelődött arról, milyen kellemes lenne végigsimítani a lány finom, fehér arcbőrén, magához húzni szorosan karcsú derekát… de egyelőre erről szó sem lehetett. Axel nem is erőltette, megelégedett volna azzal, ha Cheryl hajlandó belebonyolódni valami értelmesebb párbeszédbe.

– Hogy van?

– Jól. Köszönöm – általában így zajlott köztük a társalgás. A nő soha nem kérdezett vissza.

Nem mintha Axel olyan remekül érezte volna magát: Ronny eltűnt, és nélküle nem létezhetett a Zöld Takony sem. Di Sun céltalanul lézengett, nem volt rendszeres jövedelme, nem számíthatott senki segítségére. Amikor találkozott Iannal, kapva kapott az ötleten, hogy menjenek Ghenerrába harcolni Ryx Ton csapatai ellen. Vállalkozásuk jó kis kalandnak tűnt: egy újságíró és egy rockzenész beáll harcolni a zsarnok ellen. Indulás előtti este beültek Iannal a Jaguárba, megittak egy-két pohár whiskyt, és gondolatban már életeket mentettek, közelharcot vívtak, menekültek. Amikor Cheryl az asztalukhoz lépett a számlával, Axel kísértést érzett arra, hogy drámai bejelentést tegyen: lehet, hogy ez volt az utolsó találkozásunk – képzeletében Cheryl tágra nyílt szemmel nézett rá, és kicsúszott a kezéből a pohár… Aztán mégis visszavett magából, és csak ennyit jegyzett meg:

– Holnap elutazom egy időre.

– Valóban? – kérdezte a nő, hangjából mellőzve az összes érdeklődést.

– Aha – di Sun már megbánta, hogy egyáltalán mondott valamit. Sietve fizetett, majd elsőként állt fel az asztaltól. Már éppen egy viszlátot akart odavetni a lánynak, amikor az váratlanul megkérdezte:

– Hová?

– Ööö… – kicsit hebegett. Most kellett volna mondani, hogy harcolni indul, de nevetségesnek találta saját magát. – Ide, a szomszédba… Ghenerrába.

– Koncert? – érdeklődött tovább a lány, ezzel is megdöbbentve Axelt.

– Nem – szólt közbe Ian. – Háború.

– Harcolni fog? – hitetlenkedett Cheryl, és csodálkozva nézett az énekes szemébe. Axel igennek is, nemnek is értelmezhető, tétova módon megmozdította a fejét, ám Ian ismét válaszolt helyette.

– Kellően őrült hozzá, nem gondolja?

Ekkor Cheryl kezéből valóban kicsúszott az üres kristálypohár, ám a vastag, süppedős szőnyegen nem tört össze. Axel lehajolt érte, óvatosan a lány kezében lévő ezüsttálcára helyezte, és halkan annyit mondott:

– Ne vegye komolyan, nem olyan vészes az egész, mint amilyennek tűnik.

– Világos – nyerte vissza lelki egyensúlyát a lány. – Azért, ha netán túléli, látogasson majd el hozzánk. Várni fogjuk.

Bár többes számban beszélt, Axel szívében feléledt a remény.

Hazatérte utáni első este betért a Jaguárba, de Cherylt nem találta ott. Másnap sem. Harmadnap sikerült megtudnia, hogy Cheryl Hook már nem dolgozik a klubban. Ezen kívül más információt nem tudtak adni róla.

Fáradtan és csalódottan hagyta maga mögött a fényűző, arisztokratikus Jaguárt, beült az autójába és elindult hazafelé. Útközben Ianra gondolt, aki soha többé nem térhetett haza Ghenerrából, aztán Ronnyra, akiről több mint fél éve semmit nem tudott; azt sem, él-e, vagy sikerült neki újból és immár utoljára felvágnia az ereit… Majd Cheryl durcás arcát, nagy szemét, magas homlokát, szorosan hátrafésült, szőke haját látta maga előtt… Eleredt az eső, hatalmas cseppekben koppant a szélvédőn, az ablaktörlő nem nagyon tudott megbirkózni vele.

Minden mindegy-hangulat uralkodott el rajta, és hirtelen beléhasított a gondolat: lehet, hogy le kell mondania a zenei pályáról, fel kell adnia az álmait, és meg kell próbálnia „civilként” élni; reggelente korán kelni, délután ötig egy irodában ülni.

Rosszul lett a gondolattól. Összeszorította a gyomrát a kétely: lehet, hogy olcsó bárénekesként fogja végezni, ha ragaszkodik a zenéléshez?

Kitől kaphatott volna választ ezekre a kérdésekre, kihez fordulhatott volna tanácsért… nem volt ötlete. Ronny felszívódott, Ian meghalt, az apja egy diliházban boldogította az ápolókat.

A kocsi szélvédőjén szétrobbanó esőcseppeket figyelte, és szomorúan megállapította, hogy ennyire egyedül még sosem volt.

…Már nem tudta elrántani a kormányt, amikor a szemközti sávból egy autó hirtelen kivágódott az ő sávjába, mert meg akart előzni egy kamiont. Csak annyit érzett, hogy teljes erőből tapossa a féket, az iszonyú robajjal járó csattanás előtt átvillant az agyán: most itt a vég.

A csattanást csend követte. Hosszú csend.

Axel lassan kinyitotta a szemét, arca elé emelte mindkét kezét, megfeszítette combizmát. Élt, minden kétséget kizáróan.

Valaki megpróbálta kinyitni kívülről di Sun kocsijának ajtaját, de nem járt sikerrel – Axel végül az ablakon jutott ki a járműből.

A mentősök nemcsak a több helyen csontját tört vétkes vezetőt, hanem – minden tiltakozása ellenére – az énekest is betoloncolták a segélykocsiba, és beszállították egy baleseti kórházba.

Semmi bajom, mondta Axel az őt vizsgáló orvosoknak, két órával később mégis olyan remegés fogta el, hogy felállni sem bírt. Másnap gyalog ment haza a kórházból. A lakásban dohszag és rendetlenség fogadta. Ledőlt az ágyra, előhúzta a bútordarab alól azt a dobozt, amelyben egy halom füves cigit tartott – annak idején Maxtől, egy részeges, züllött dobostól kapta ajándékba, amiért kivakarta őt tanúvallomásával valami rendőrségi ügyből. Hosszan nézte az öngyújtó lángját, és végigpergett előtte: nincs autója, nincs állása, nincs pénze, nincs szeretője, nincs barátja. Mi jöhet még? Rágyújtott.

– Szia – lépett be Vicky kócosan, hálóingben Axel hálószobájába, és hirtelen mozdulattal ledobta magát a bátyja mellé az ágyra. – Igazán nem mondhatom, hogy későn jársz haza. Inkább korán.

– Most te nekem mindig hajnalban fogsz felkelni? – hőzöngött di Sun. – Ráadásul engem is kiversz az ágyból?

– Még le sem feküdtél – vetett rá szemrehányó pillantást a lány, majd elmélyülten vizsgálgatni kezdte magát a beépített szekrény tükörüvegében. – Pedig este pihentnek és üdének kell lenned Carla show-jában.

– Marhára tetszel magadnak, ugye? – ásított az énekes. Vicky megvonta a vállát.

– Ami szép, az szép.

– Miért nem alszol?

– Csak. Nem tudok – mondta, hosszú haját kontyba tekerte a feje tetején, és érzéki pillantást vetett tükörbeli képmására. Axel elvigyorodott.

– Hogy sikerült a randid?

– Miféle randim? – csodálkozott rá a lány.

– Paullal, cicám. Úgy látom, nem az én memóriám romlik rohamosan…

– Ja?! Hát persze, Paul – villant Vicky kék szeme. – Na, az egy hülye. Kirúgtam.

– Ilyen gyorsan?

– Naná, majd várok vele nyugdíjaskoromig – legyintett.

– Ok?

– Ok, hogy hülye.

– Aha – morogta az énekes, és végigheveredett az ágyon. Vicky hirtelen hozzábújt, Axel karjára fektette az arcát.

– Elvitt a barátaihoz, és olyan szemét volt… Lekezelően beszélt velem, mintha buta kis pisis lennék. Aztán pedig belecsípett a seggembe, mindenki előtt… Hát hiányzik az én életemből egy ilyen hülye, nagyképű fiú? – sóhajtott. – Úgyhogy mondtam neki, hogy felejtsen el. Örökre. Na, ez van. És veled?

– Semmi különös. Az én életemben nincsenek ilyen zűrzavarok – állapította meg, és kedvesen beletúrt Vicky hajába.

– Nincsenek, mi…?! És Cheryl… és Anisette… gratulálok a zűrzavaroktól mentes, nyugodt életedhez.

– Cheryl már nincs – mormogta Axel. – Már csak barátok vagyunk, nem is akarok tőle mást.

– Cheryl már nincs, Anisette még nincs. Így persze tényleg kevés a zűrzavar.

– Kiszállnál a magánéletemből?

– Ha tényleg ezt akarod… Csak tanácsot szerettem volna adni…

– Egész jól eléldegéltem eleddig magánéleti tanácsadó nélkül, talán ezután is menni fog valahogy.

– Nna… – emelte fel a fejét Vicky Axel karjáról és megvetően forgatta a szemét. – Eléldegéltél, de hogyan…?! Mostantól másképp lesz.

– Másképp bizony – jelentette ki Axel. – Tűnés innen, aludni akarok. És ha csöng a telefon, senkinek nem vagyok itthon.

– Csak Ronnynak, Cherylnek és Anisette-nek – nézett vissza Vicky huncutul az ajtóból. – Ne aggódj, minden rendben lesz, kivéve a szemedet. Merthogy azt nem tudom majd táskátlanítani estére.

– Tűnés – fenyegette meg mutatóujjával di Sun, majd visszahanyatlott az ágyba. Cherylről álmodott.

Már vagy két hete füves cigin, kenyéren és vörösboron élt; száguldó, örömittas pillanataiban arról ábrándozott, hogy felad egy hatalmas hirdetést valamelyik nagy példányszámú napilapban, a következő szöveggel: „Cheryl! Túléltem Ghenerrát. Ian, a barátom meghalt. A Jaguárban nem várt senki. Magányos vagyok, ments meg, ha akarsz.”

Józan perceiben tudta, hogy ez hülyeség. Azt is, hogy Cheryl Hookot nem látja többé, és hogy talpra kell állnia, méghozzá minél előbb, ha valóra akarja váltani az álmait. Majd, hessegette el a gondolatot, majd talpra állok. Csak egy kis időt kérek hozzá.

Éppen ezt mondogatta magának, amikor felberregett a csengő. Durva, éles hangja volt – Axel nem várt senkit. Már idejét sem tudta, mikor jött hozzá utoljára valaki. Arra gondolt, hogy nem nyit ajtót, aztán mégis kiballagott az előszobába.

A bejáratnál durcás szájjal, aggódó, nagy szemmel Ms. Cheryl Hook állt.

– Olvastam, hogy meghalt a barátod… Mindig elolvastam a háborús tudósításait… Aztán megírták, hogy meghalt… – mondta csendesen. – Aggódtam érted… Bementem a szerkesztőségbe, és addig nem mozdultam onnan, amíg ki nem nyomozták a címedet. Beengedsz?

– Persze – dörmögte Axel, amikor magához tért. Amikor elhitte, hogy valóban Cheryl az. – De… tudod, már napok óta nem borotválkoztam… és a lakásban is szörnyű rendetlenség van… – szabadkozott.

Cheryl Hook jelenlététől felélénkült az egész lakás. A lány kiszellőztetett, rendet csinált, meleg ételt diktált a fiúba, majd beszéltette őt Ghenerráról.

Axel szeméből könny folyt, amikor a háborúról, Ianról mesélt. Cheryl nem nevette ki őt.

Három napig csak beszélgettek, ettek és aludtak. Di Sun kidobta a maradék füves cigit és a vörösbortartalékról is elfeledkezett. Magába itta Cheryl látványát: gyönyörű, nagy szemét, nőies arcát, rajzos, durcás száját, vékony testét. Boldog volt.

A negyedik este Cheryl magától értetődő természetességgel vonult be Axel hálószobájába, és bújt az énekes karjaiba. Meleg, finom csókja felszabadította di Sun fölösleges energiáit; hosszan szeretkeztek, élvezték egymást.

A szerelmük alapja láthatatlan, ámde mindkettőjük számára nyilvánvaló lelki harmónia volt. Axel rájött, végre megtalálta lelkének másik felét a világban, és jó érzés volt tudnia, hogy Cheryl szereti őt, gondoskodik róla.

– Leszel a feleségem? – kérdezte, bár tudta a választ. Cheryl bólintott.

Csendben összeházasodtak. Cheryl testvérei voltak a tanúik, és utána nászútra mentek a lány autójával, egy sátorral és egy hatalmas hálózsákkal.

Aki csak rájuk nézett, látta, ők a legboldogabb pár. Axelék pedig hitték, hogy örökre elválaszthatatlanok.

Az öltözőben hideg volt, nyüzsögtek a fodrászok és a sminkesek, akik hol Axel és Ronny küllemét akarták megváltoztatni, hol pedig lelkesen meredtek a monitorra, amely a híres Carla Trixet mutatta munka közben.

Carla Trix meleg volt, mint egy túlfűtött cserépkályha, külsőre elég jelentéktelennek tűnt, de okos volt, ami csakis jót tehet egy televíziós személyiségnek – di Sun ellenszenvét a műsorvezetőnő pökhendi, rossz modora, túlzásba vitt nagyképűsége miatt vívta ki. Carla többnyire kedve, hangulata szerint játszott a műsorába meghívott vendégekkel. Axelt ez idegesítette, és csak a legritkább esetben nézte végig a tévében Carla talkshow-ját.

– Axel di Sunt és Ronny Winklert színpadra kérik – kukkantott be az öltözőbe egy hosszú, vörös hajzatot viselő, cicás arcú hostess, majd a színpadi bejáróhoz vezette a fiúkat.

Öt perccel később körülbelül húszmillió tévénéző lakásába lépett be a Zafír két markáns egyénisége, két vékony, szőke, világhírű srác.

Ronny világoskék farmeringet, szűk nadrágot, westerncsizmát viselt, Axel pedig a szokásos fekete szerelésében volt, keskeny csípőjét szegecselt öv szorította, fekete, szegecses csizmában volt.

– Á, igen, kedves nézőink, a rosszfiúk megérkeztek! – kiáltott fel Carla, aki ezúttal zöld bőrkosztümben pompázott, odasietett a fiúkhoz, beléjük karolt és élvezte a stúdióban jelen lévő közönség, a „kiválasztottak” tapsát. Axelhez fordult, és „bizalmasan” a fülébe súgta: – Az előbb, amikor bekonferáltalak benneteket, elsütöttem azt a poént, hogy mennyi nő lenne boldog a következő percekben, ha a helyemben lehetne…

– És te boldog vagy? – kérdezett vissza Ronny fapofával.

– Hát, majd meglátjuk, az leszek–e… Attól függ, mit fogtok nyújtani ma este – kacsintott az egyik kamerába. – Intellektuálisan, persze.

– Meg fogsz lepődni – válaszolt Ronny. Axel meg is állapította magában, hogy barátja ma este nincs igazán a humoránál.

– Üljünk le és vágjunk a közepébe: ti sok-sok éve együtt zenéltek, együtt vagytok nap mint nap. Nem utáljátok egymást a szívetek mélyén?

– De – közölte egyszerre a két srác, majd összevigyorogtak. A nézők tapsviharban törtek ki, mintha valami frappáns, kiemelkedően értelmes választ hallottak volna.

– És ha komolyan kéne válaszolnotok? – mosolygott Carla megnyerően.

– Akkor azt mondanánk, hogy barátok vagyunk. Akad ugyan közöttünk nézeteltérés, de az alapvető dolgokról hasonlóan gondolkodunk – mondta Axel.

– Úgy tudom, tizenhat éve ismeritek egymást, azóta zenéltek együtt. Nem olyan ez, mint egy házasság? – nyitotta tágra a szemét Miss Trix, és láthatóan élvezte a közönség kacaját.

– Nem egészen, ugyanis mi nem alszunk együtt.

– Ez, mondjuk, egy tizenhat éve tartó házasságban nem furcsa dolog – szólt közbe Ronny –, de mi például erre korábban sem éreztünk vágyat.

– Azt gondolom! Hiszen azt beszélik, millió gyönyörű lány vesz körül benneteket a világ minden pontján, és nektek semmit sem kell tennetek értük… – fordult Axel felé. Az énekes csak nézte őt, nem szólt. – Miért nem válaszolsz? Talán csak nem kínos a kérdés?

– Válaszolnék, csak nem tudom, mire. Kijelentetted, hogy gyönyörű nők vesznek körül minket mindenütt… És…?

– A kérdés az lett volna, hogy mit kezdtek velük… gondolom, nem sakkozni hívjátok őket… – mondta gúnyoskásan Carla, keresztbe fonta karját, és várakozóan tekintett di Sunra.

– Imádjuk őket. Legalábbis én – jelentette ki, és megadóan tűrte az újabb tapsorkánt. Leginkább úgy érezte magát mint zenebohóc a manézsban.

– Konkrétabban…? Miben nyilvánul meg, hogy imádod őket?

– Énekelek nekik – felelte, és arra gondolt, túl kevés ez a nő ahhoz, hogy kikészítse őt. Nem akarta nagyon elviccelni a beszélgetést, de utálta ezeket a személyeskedő kérdéseket.

– És még…? – forszírozta a nő.

– Dalt írok róluk.

– Minden lányról dalt írsz, aki valaha besétált az életedbe? Mert akkor – úgy vélem – a nap huszonnégy óráját dalszerzéssel kellene töltened…

– De nem töltöm azzal – mosolygott di Sun. Hülye, kíváncsi liba, gondolta. Persze ez játék, és ő hajlandó volt végigjátszani.

Carla most Ronnyt faggatta a szerelmi életéről, és a gitáros lelkesen bele is merült első szerelmének analizálásába. Mentségére szolgált, hogy óvodáskori élményét elevenítette fel.

– Térjünk vissza Axelhez – fordult felé ismét a műsorvezetőnő. – Úgy tudom, egyszer már voltál nős. Miért vágtál bele, és miért váltál el?

– Beleszerettem valakibe, és úgy éreztem, el kell vennem őt feleségül. Úgy voltam ezzel, mint bárki más.

– Miért váltatok el?

– Mert… mert már nem működött úgy a kapcsolatunk, ahogy kellett volna.

– Ezek szerint tévedés volt?

– Nem. Nem volt tévedés, csak kihunytak bennünk a fények, amelyek azelőtt őrülten világítottak.

– Milyen költői… Tudod, engem kellett volna feleségül venned. Belőlünk gyönyörű pár lett volna. Nem? – nézett kacéran a közönségre. Ahhoz legalább egy tízessel később kellett volna születned, gondolta Axel, és elképzelte, hogyan nézhet ki a nő arcbőre a vakolatnyi smink alatt.

– Biztosan… de most már mit tehetünk… – mosolygott.

– Egyébként milyen típusú nőket kedvelsz?

– Fontos, hogy a barátnőm intelligens legyen… sokat olvasson…

– …a szemedből – fejezte be Ronny.

– És most van, helyesebben vannak ilyen lányok az életedben? – kíváncsiskodott Carla.

– Mi ez a többes szám?

– Azt akarod mondani, hogy monogám típus vagy? Ugye, nem áltatsz bennünket?

– Nézd, Carla: ugyanolyan ember vagyok, mint milliók a világon. Elismerem, talán több a kísértés az életemben, mint egy átlagemberében, de ettől én még nem tartok barátnőt minden utcában. Erre egyébként időm sem lenne, hiszen rengeteget elvesz az életemből a hivatásom, amelyről eddig egyébként szót sem ejtettünk – felelt mosolyogva, ámbár nem minden él nélkül.

– Majd szót ejtünk arról is – biztosította Trix –, de előbb még szeretném megtudni, hogy van-e most olyan lány az életedben, aki sokat jelent számodra?

– Például a kishúgom, aki tizenhat éves és a tinédzserkor összes szépségét és fájdalmát átéli, és ennek én is szenvedő alanya vagyok időnként.

– Másképp értettem a kérdést, de gondolom, ezt te is felfogtad.

– Ha a kérdést másképp értelmezem, akkor viszont azt kell mondanom, hogy ez teljes mértékben az én magánügyem – felelte nagyon határozottan.

– Ronny, neked mi erről a véleményed? – fordult Carla a gitároshoz.

– Egyetértek. Emberek életét teszi tönkre a hírnév: hogy mindenki kíváncsi, mindenki a hálószobatitkaink között turkál. Holott nem ez a legfontosabb.

– Hanem a zenétek, persze. Meddig marad még együtt a Zafír, mit gondoltok?

– Nem vagyok jós – vonta meg a vállát Ronny.– Egyelőre semmi kilátás arra, hogy feloszlassuk a bandát. Bár egyesek szeretnék. Még zsarolnak is bennünket.

– Hogyhogy? – kérdezte Carla, és Axel is érdeklődve tekintett barátjára. Ezt az új dumát még ő sem ismerte. Persze biztosan a feleségére, Jennyre célzott. De hogy jön ez ide?

– Zsarolnak, hogy például nem láthatom viszont a lányomat, ha nem oszlatjuk fel a zenekart.

– Kezd krimiszerűvé válni a rockzenekar története – jegyezte meg Carla. – Miért, hol van a lányod?

– Elutazott – felelte a gitáros.

– No és miért ne láthatnád viszont? Egy őrült rajongód szórakozik zsaroló levelekkel? Miért nem fordulsz a rendőrséghez, ha komolyan veszed?

– Őrültek mindig voltak, és így lesz ez a jövőben is. Ezúton üzenem mindenkinek, hogy a Zafír együtt marad. Lindát pedig szeretem, jobban szeretem mindenkinél – mondta szomorúan. – Mivel elutazott, fölöslegesnek találom a zsaroló levelek irkálását. Nem logikus. Persze az elmebetegek nem keresnek mindenben logikát.

– Ronny nyilván arra gondol, hogy olyan sokan nézik ezt a műsort, hogy az a legmegfelelőbb, ha innen üzenget az ismerőseinek. És most van egy meglepetésem: mielőtt elbúcsúznánk Ronnytól és Axeltől, bemutatunk önöknek egy vadonatúj videoklipet, amelyet a zenekar afrikai látogatása alkalmával készített, és amely ezekben a percekben lett készen, úgyhogy a Zafír menedzsere, Neil Farrington szerint a fiúk is meg fognak lepődni. A szám címe: Higgy nekem! Mondd, Axel: kinek íródott ez a dal?

– Egy lánynak – felelte tömören. Még ilyen hülyeséget, hogy kinek íródott… az igazság az, hogy senkinek. De ezt Carla úgysem hinné el – meg aztán nem mindegy?

Elindult a zene. Axel kíváncsian figyelte a hozzá legközelebb eső monitort. Önmagát látta, amint egy tisztáson sétál, kissé görnyedt vállal, majd feltűnik a képernyőn Anisette, amint egy dombtetőn ül és ibolyakék pillantást vet a kamerába. Feltűnik mögötte di Sun árnyéka, majd a lány hátrahajtja a fejét és felnéz az énekesre. Zenekari képek következnek: Michael és Ronny a szavanna közepén nyűvik a gitárt, Roberto egy bokor előtt áll és vigyorog, Nick egy bennszülöttek által készített kongát üt-vág. Utolsó kép a tábortűz: mindenki jókedvű, gazella sül a nyárson, Axel gitározik, majd Anisette arca látszik. A lány meleg tekintettel figyeli Axelt.

Carla kivezette őket a teremből, majd bekonferálta a következő vendégét, egy westernszínészt.

– Ha nem félnék attól, hogy hányingert kapok, egyszer jó alaposan megkefélném – közölte Ronny a folyosón barátjával.

– Nem biztos, hogy örülne neki.

– Az lehet, de legalább megnyugodna.

– Mindegy – legyintett di Sun.

– Az – hagyta rá Ronny, majd közölte, hogy sietnie kell, és már ott sem volt. Axel gondolt egyet, az előtérben lévő nyilvános telefonok egyikéhez ballagott és feltárcsázta Anisette számát. Amikor a lány beleszólt a telefonba, az énekes hallgatott egy darabig, majd letette a kagylót. Nem biztos, hogy normális vagyok, könyvelte el magában később.

Linda felébredt az apja hangjára. A cica összegömbölyödve aludt a párnáján, és amikor a lány megmozdult, dorombolni kezdett. A kislány az ajtóhoz rohant, de zárva találta – mint mindig. Tisztán hallotta Ronny hangját, de csalódottan jött rá, hogy valószínűleg a televízióból árad a hangja. Az apja most róla beszélt; neki üzent, mégpedig azt, hogy őt szereti a legjobban a világon. És hogy ő elutazott. Ezek szerint apja tudtával van most ezen a szörnyű helyen, gusztustalan lepkék, egy furcsa bácsi és egy beteg néni társaságában. Vajon mikor jön érte apa? Erről szó sem esett, pedig ő már nagyon várta, hogy elvigyék innen. A cica nagyot nyújtózkodott az ágyon, Linda odalépett hozzá és megsimogatta.

– Kicsi cica, akard te is, hogy apa eljöjjön értünk – súgta neki és már észre sem vette, hogy folyik a könny a szeméből. Kezdett hozzászokni a síráshoz.

A férfit idegesítette, amit a tévében látott. Az a nevetséges pojáca úgy beszélt Julietről, mintha a saját gyereke lenne.

Ráadásul zsaroló levelekről beszélt, amivel a férfi nem tudott mit kezdeni… Aztán az őrülteket kezdte emlegetni, ami borzasztóan felbosszantotta őt.

A Ribancra nézett, aki egy hatalmas fotelban kuporgott és sírt. A Ribanc kezdett nagyon furcsán viselkedni, és a férfiban erősödött az elhatározás, hogy meg kell őt büntetnie.

AXEL

– Szia, Axel.

– Cheryl? Jó, hogy hallom a hangodat – mondta a fiú a telefonkagylóba, és közben bosszankodva állapította meg, hogy a nő még mindig ugyanazt a hatást váltja ki belőle, mint régebben: bizonytalanná, kicsit gátlásossá válik, ha meghallja a hangját.

– Gondoltam, még mindig Afrikában vagy, de láttalak a tévében, és így felhívtalak. Milyen volt Afrika?

– Jó – felelte tömören és olyan szívesen elmondta volna, hogy találkozott egy lánnyal, aki hasonló hatást gyakorolt rá, mint annak idején Cheryl. Tanácsot kért volna exfeleségétől, de valamiért nem tudta megtenni. – Doug hogy van?

– Ó… köszönöm, elég jól. Mostanában sokat emleget téged.

– Igazán?

– Igen – szárazon szólt Cheryl hangja. Valami nincs rendben, ezt tisztán érezte Axel.

– Akkor… akkor majd meglátogatlak benneteket valamelyik nap. Utánajárok, hátha kapok Doug kedvenc pipadohányából, és meglepem vele.

– Aha.

– Mi van, rosszkedvű vagy?

– Nem – vágta rá a nő, majd hosszas hallgatás után csendesen folytatta. – Tudod… terhes vagyok.

Terhes. Cheryl gyereket vár. Dougtól… ki mástól? Úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Végre valami nagy újság! – próbált lelkesedni. – Jól érzed magad?

– Hát… igen. Sokat küszködtünk ezért – közölte a nő kissé szomorúan.

– Tudom.

– Végül a mesterséges megtermékenyítés hozott eredményt – úgy beszélt, mintha egy kívülálló problémáját említette volna.

– És… és mennyi… idős? – küszködte ki magából Axel a kérdést.

– Az ötödik hónapban vagyok.

– Hát ez nagyszerű!

– Igen.

– Szóval, ha kapok olyan pipadohányt, meglátogatlak titeket – mondta, de tudta, ez a fajta dohány hiánycikk kell hogy legyen. Valószínűleg nem bírta volna elviselni még egy délután sem Cheryl és Doug kettősét. Már ilyen körülmények között.

– Axel… kérlek, ne gyere – olyan fájdalom volt Cheryl hangjában, hogy a fiú összerezzent.

– Mi baj, Cheryl? – kérdezte lágyan. Hosszú csönd volt a vonalban, majd hallotta, hogy a nő kifújja az orrát. – Azt hiszem, érezned kell, hogy… hogy nekem elmondhatod… Ha tudok, segítek.

– Axel…

– Találkozhatnánk valamikor, ha neked úgy jobb – mondta, de beleborzongott, ahogy elképzelte Cherylt öthónapos terhesen Dougtól.

– Nem találkozhatunk – felelte a lány. – Tudod, Doug mostanában… – szipogott. – Olyan… olyan más. Kibírhatatlan… De – miket is beszélek…

– Mondjad…

– Állandóan téged emleget… azt mondja, nem tudja elviselni a tudatot, hogy te voltál az életemben… nem bírja elviselni, hogy a feleséged voltam.

– Erre most jött rá? – háborodott fel Axel.

– Igen… ez mostanában egyre rosszabb. Abban bízom – sírta el magát –, hogy majd a gyerek… a gyerek megváltoztatja… Megőrülök.

– Miért nem hagyod el? – tompa volt a hangja.

– Nem. Tudod, hogy nem tehetem – felelte Cheryl határozottan, mély fájdalommal.

– A… gyerek miatt?

– Nem. Meghalna nélkülem.

Bezzeg amikor engem elhagytál, ez nem jutott eszedbe. Pedig én is azt hittem, hogy belepusztulok, gondolta.

– És akkor most mellette fogsz maradni egész életedben? Fontos ennyire?

– Mellette kell maradnom. Ő a sorsom – mondta Cheryl csendesen. Én is lehettem volna a sorsod, állapította meg magában Axel, de csak ennyit mondott:

– Mindig a gyengék mellé álltál.

– Igen… Axel… – hallgatott el egy pillanatra. – Szeretném neked megköszönni, hogy olyan szépen beszéltél rólam az este… Erőt adott, hogy láttalak a tévében. Fontos vagy a lelkemnek.

– Aha – mondta, mert mit is válaszolhatott volna értelmesebbet?

– Tudom, mennyire fájt neked, amikor elmentem – szólt halkan a lány.

Nem tudhatod, gondolta az énekes. Veled együtt elvesztettem valami fontosat: azt, hogy igazán szeretni tudjak. Azt, hogy kimutassam az érzelmeimet. Azt, hogy ne rettegjek egy újabb csalódástól. Amikor elváltak, Axel belevetette magát az életbe: érzelemmentes kapcsolatokat tartott fönn egyébként kedves lányokkal, mindegyiküket gátlás nélkül megcsalta, keveset törődve lelkükkel. Azt hitte, így becsaphatja saját magát. Nem igazán sikerült.

– Persze, rosszulesett – mondta végül. – De túléltem…

– Még jó – felelte Cheryl tompán.

– Most mit csinál… Doug most mit csinál? – próbálta Axel lazán kérdezni. Azt nem tudta volna kimondani, hogy „a férjed”.

– Alszik. Altatót kért.

– Szóval féltékeny a múltadra?

– Meg a jelenemre és a jövőmre. Tudod, ha… ha egészséges lenne, nem csinálnám végig.

– Tudom.

– De így… – sóhajtotta, és elhallgatott.

– Van munkája?

– Nem törődik vele. Semmit sem csinál, csak egész nap bámul maga elé.

– Sajnálom – mondta Axel, és ezt nem kifejezetten Dougra értette. Hanem erre az egész elbaszott helyzetre.

– Én is. Gondolj néha rám, Axel – kérte a nő, egy pillanatig hallhatóan küszködött, hogy mondjon valamit, majd letette a telefont.

Cherylnek Doug a sorsa. És vajon nekem…? Axelnek volt min tűnődnie.

A nászútról visszatérve Cheryl elhelyezkedett: egyik barátnője frissen nyílt bárjában ügyelt a beosztottak munkájára, és időnként – ha nagy volt a forgalom – segített a felszolgálóknak. Emellett ő intézte az adminisztrációt, de ha lehetett, csak nappal dolgozott. Axel elment taxisofőrnek, általában dél körül merészkedett ki a forgalomba, miután Cherylt bevitte a munkahelyére, és késő estig szállítgatta az utasokat. Boldog volt, boldogabb, mint korábban valaha is. Volt már keresete, egy ezeréves autója – és mégis űr tátongott a lelkében.

– Zenélned kéne – mondta neki néha Cheryl. Ilyenkor a fiú elővette a gitárt, eljátszott egy-két dalt a feleségének, majd a karjába kapta a lányt és meg sem állt vele az újonnan vásárolt franciaágyukig. Szeretkezéseiket szelídség jellemezte; szerelmük nem őrült szenvedélyre, hanem mély, tartós szeretetre, egymás iránti tiszteletre épült. Cheryl ott volt, amikor Axelnek nagy szüksége volt rá, megbízott a fiúban és nem akarta megfosztani a függetlenségétől. Segített az énekesnek, hogy kilábaljon a mélypontról, hogy el tudja rendezni magában barátja elvesztését, hogy feldolgozza a háborús élményeit.

– Cheryl – szólt egy este Axel.

– Igen – állt elé és nézte őt várakozóan a lány. Fehér fürdőköpenyt viselt keskeny derekán összecsomózva, mezítláb álldogált a szőnyegen, és durcás, rajzos szája mosolyra húzódott. Hosszú, szőke haja lágyan a vállára omlott. Axel nézte őt, hosszan gyönyörködött benne, majd magához húzta.

– Nem szeretem, hogy a bárban dolgozol – mondta. – Annyira kiszolgáltatott vagy ott… részeg vendégek, elrontott életek, whiskyspohárba fojtott szenvedély, bánat, öröm… Mi a fenét keresel te ott?

– A Jaguárban dolgoztam, amikor megismertél – emlékeztette a lány.

– A Jaguár ellen nincs is kifogásom. Az elegáns klub, nem kocsma.

– Mégis kikezdtél velem… – csókolt a nyakába Cheryl. – Szerettem a Jaguárban dolgozni, de tudod jól, hogy elviselhetetlen volt a tulaj.

– Nem változtatnál állást a kedvemért?

– Nem – hangzott a határozott válasz. – Szeretem ezt csinálni, értsd meg. Viszont… viszont te nem vagy elégedett a munkáddal. Neked kellene változtatni.

– Elégedett vagyok. Nincs semmi baj.

– Nincs… Axel, ne rontsd el az életedet. Hiszen a színpad az otthonod – nézett rá bánatosan Cheryl. – Ne temesd el magadban szándékosan ezt a vágyat, mert csalódott leszel… Nem akarom egy mélyen csalódott emberrel leélni az életemet.

– Tudod, hányan vannak a világban, akik valami másról álmodnak? Más életről, más hivatásról, más lakásról, más autóról, más feleségről? – húzta ki magát a fiú Cheryl öleléséből. – Hozzájuk képest én elégedett vagyok. Hiszen nekem megfelel a lakásom, az autóm, az életem… ugyan más pályát képzeltem el magamnak, de az elvesztéséért kárpótoltál te…

– Mondod most. Lehet, hogy tíz év múlva másként fogod látni.

– Lehet. Akkor majd belevágok.

– Késő lesz.

– Talán igen – nézett rá hideg szemmel a fiú, és közben pontosan tudta, hogy Cherylnek igaza van.

– Kislánykoromban… – merengett Cheryl – megláttam egy játékbolt kirakatában egy gyönyörű, puha szőrű, hófehér jegesmedve-figurát. Tündéri pofája volt, olyan szeretnivaló; maga az állat hatalmas volt, és magányosnak tűnt. Szomorú szemmel nézett rám nap mint nap, amikor iskola után elsétáltam arra, és hosszan néztem a kirakati üvegen keresztül – mesélte. – Megszerettem őt. Barátommá vált, nagyon vágytam arra, hogy az enyém legyen, tudtam, hogy nálam jó helyen lenne, hogy megbecsülném.

– Miért nem kérted meg a szüleidet, hogy vegyék meg neked?

– Megkértem – bólintott a lány. – A maci iszonyú sokba került, és anyuéknak akkor nem volt állásuk. Nem tudtam felfogni, hogy ezt a luxust nem engedhetjük meg magunknak.

– Értem, de hogy jön ez ide? – simogatta meg a lány kezét Axel.

– Eljött a kilencedik születésnapom, és anyuék mindenképpen meg akartak lepni valami szép ajándékkal. Máig sem tudom, miféle különmunkával szereztek annyi pénzt, hogy a macit megvegyék nekem, de felajánlották, hogy menjünk el együtt a játékboltba.

– És?

– És én hirtelen úgy döntöttem, hogy mégsem kell nekem az a jegesmedve, inkább hadd hívjam meg a barátnőimet és a testvéreimet az akkor nyílt vidámparkba egy napra… Elmentünk, de nem tudtam úgy élvezni, mint ahogyan más körülmények között élvezhettem volna.

– Miért, megbántad?

– Meg nem bántam, de folyton eszembe jutott a szomorú szemű medve, szinte végig az volt bennem, hogy nem lett volna szabad lemondanom róla. Még a jó is elromlott bennem, érted?

– Igen – felelt a srác, és lesimogatta Cheryl válláról a fürdőköpenyt. – Később megkaptad a medvét?

– Nem. Elköltöztünk egy másik városba, de nem feledkeztem el róla. Később is elfogott valami furcsa vágy iránta, kicsit bántott, hogy elérhető lett volna számomra, ha akkor igazán akarom.

– Lehet, hogy nem akartad igazán.

– Hülyeség. Még most is van nosztalgiám iránta.

– Irántam is lenne nosztalgiád, ha netán végleg letelepszem Ghenerrában? – vigyorgott a srác, és lágyan megcirógatta Cheryl szép ívű nyakát.

– Hülye vagy – szólt rá Cheryl. – Úgy érted, ha úgy végezted volna, mint Ian?! Menj a fenébe…

Hosszú ideig nem változott az életükben semmi, majd egyszer csak megjelent Ronny. Vállig érő haját rövidre vágatta, farmer helyett bő vászonnadrágot hordott, de ő volt. Feltöltődve, energiával telve robbant be Axel életébe, gitárral érkezett és zenélni akart.

Di Sun maga sem hitte volna, hogy ekkora lelkesedéssel fogadja a régi barát ötletét, hogy hozzanak össze egy zenekart.

Éjszakákon keresztül dumáltak a zenéről, barátságról, életről; új zenei ötleteiket bemutatták a másiknak, őrült izgalommal szövegeket írtak a közösen megkomponált dalokra.

Elég hamar összeállt a zenekar: Nicket, a dobost Ronny találta, a zongoristát, Kárót egy bárban fedezték fel, Pengét, a szólógitárost Axel régi gitártanára ajánlotta.

Megtanulták a dalokat, készítettek egy demófelvételt, ezzel Ronny besétált a Fame kiadóhoz, tárgyalt a nagynevű producerek titkárnőivel, akik hagyták, hadd álldogáljon az íróasztaluk előtt, de igazából nem sok jóval biztatták.

– Majd meghallgatja a főnök a felvételt, ha ideje lesz rá – mondták. Ugyanígy járt a DMI-nál és még néhány lemeztársaságnál. Úgy tűnt, az ismertség kapuján nagyon nehéz bejutni; a kiadók legszívesebben azokkal a sztárokkal foglalkoztak, akik biztos pénzt termeltek, akikkel már nem bukhattak el.

– Kéne egy jó név a zenekarnak – kesergett Ronny Axeléknál. – A Zöld Takony már lejárt.

– Meg ciki is – értett egyet di Sun.

– Legyen Sárga Fülzsír – röhögött fel Nick. – Igazán méltó folytatása lenne az előzőnek…

– Vagy Lila Bánat – somolygott a szólógitáros.

– Szinesztézia – állapította meg Axel.

– Az is jó név, de semmi értelme – vonogatta a vállát a dobos.

– Mit szóltok ahhoz, hogy Ezüst Orgazmus? Na…?!

– Hagyjátok abba – kérte őket di Sun, és Cheryl mellé ült a fotel karfájára. – Nem kéne már ragaszkodni a színekhez.

– A zenénk különben is sokkal letisztultabb, érettebb, mint a Zöld Takonyé volt – állapította meg Ronny.

– A színeket mégis megtarthatnánk – szólt közbe a zongorista.

– Zöld, sárga, lila, ezüst... kék... – szólt közbe Nick.

– Zafír – mondta egyszerre Cheryl és Axel.

– Zafír – ízlelgették a többiek.

És elfogadták.

Pár hónappal később Ronny kijárta, hogy a Zafír eljátszhasson egy-két dalt a Blue Lions koncertje előtt egy húszezer férőhelyes sportcsarnokban. Bár csak félház volt, a Zafír kellően megilletődve lépett színpadra.

A folytatás nem volt ilyen visszafogott: az öt srác szárnyalt, élvezte a színpadot, a zenét, és félig-meddig sikerült meghódítaniuk a Blue Lions közönségét.

Két nappal később egy középkorú, pattogós stílusú, alacsony nő kereste meg Ronnyt és Axelt. A nő egy ismert sanzonénekes, később egy szépreményű rockzenekar menedzsere volt, amely azonban felbomlott még azelőtt, mielőtt befutottak volna.

– Egész jó a zenétek – kezdte mondókáját a hölgy, aki Amanda May névre hallgatott. – Együttműködhetünk, ha meg tudunk állapodni bizonyos feltételekben – mondta, nem hagyva időt közbeszólásra. – Egy: a hangszerelés nagyon konzervatív, valami sokkal modernebbet kell kitalálni ahhoz, hogy felfigyeljenek rátok. Kettő: frappánsabb, ütőképesebb, figyelemfelhívóbb, sablonmentes szövegek kellenének; ehhez profi szövegíró segítségét kell kérnünk.

– Na de… – próbálkozott Ronny, de Amanda leintette.

– Három: a zongoristát le kell cserélni, úgy játszik, mint egy olcsó bárzenész, kilóg a bandából. Nincs érzés a játékában, nem képes improvizálni, képtelen feloldódni, nem tudja átvenni a ritmust, a dalok érzésvilágát.

– Oké. És ha mindezt teljesítjük, mit kapunk cserébe?

– Lehetőséget.

– Éspedig…? – forszírozta tovább Ronny.

– Kisfiam – nézett rá megrovón Amanda, és megigazgatta vörösesbarna, göndör bozontját –, van egy olyan mondás, hogy mindenki házába bekopog egyszer a szerencse, csak nem mindenki nyitja ki az ajtót.

– Háát… még gondolkodnunk kell.

– Rendben. Aztán ha a sok-sok ajánlat közül ez a legmegfelelőbb, hívjatok fel – nyújtotta át a nő névjegykártyáját.

Aznap este Axel és Cheryl hosszasan tűnődött a kérdésen, számba vették az esélyeket, amelyeket Amanda felbukkanása jelenthetett.

– Nem akarom, hogy ez a nő teljesen megváltoztassa az elképzeléseinket, hogy a végén már olyan zenét kelljen játszanunk, amihez végső soron semmi közünk. Nem hiszem, hogy tudnék üresfejű, mozgatható bábfigura lenni egy show-ban… A zenémmel hatni akarok az emberekre, de ez csak úgy sikerülhet, ha hiszek is abban, amit csinálok – hinni pedig csak úgy tudok, ha teljesen a magaménak érzem az egészet.

– Semmi lehetetlent nem kért Amanda – szögezte le Cheryl. – Attól, hogy változtattok a hangszerelésen, még nem lesz tőletek teljesen idegen a zene.

– Új szövegek is kellenének.

– Meg kell nézni, mit ajánl. Ha jobbak az új szövegek, nyilván ti is elfogadjátok.

– Aha – dünnyögte Axel. Cheryl megsimogatta a srác fejét.

– Téged nem is ezek a kívánságok zavarnak, igaz? Attól vagy rosszul, hogy ki kell rúgni egy embert a csapatból.

– Együtt próbáltunk, együtt dolgozgattunk a dalokon – hajtotta le a fejét az énekes. – Együtt találtuk ki az egészet. És most mondjuk azt neki, hogy köszi szépen, mégsem kellesz…?

– Jó zongorista?

– Hát… nem rossz. A többiek elviszik a hátukon. Különben is jó ember.

– Úgy – bólintott a lány.

– Cheryl, tudod, mennyire utálom az ilyen konfliktusokat…

– Ezt a pechet, egy struccba szerettem bele – merengett el a lány. – Hőst játszani egy háborúban, azt nagyon tud. Ahhoz viszont gyáva, hogy megmondja valakinek, hogy alkalmatlan egy feladatra… Egyáltalán, bajban vagy azzal a szóval, hogy „nem”. Pedig eljön az idő, amikor majd sűrűn kell kimondanod ahhoz, hogy normális életet tudj élni…

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne.

…Végül Ronnyval Káró elé álltak, és elmondták neki, mi a helyzet. A srác jobban fogadta a hírt, mint gondolták, így Axel is megkönnyebbülhetett.

Amanda May rögtön kezelésbe vette őket; „ellopta” a Doctors együttes zongoristáját, Robertót – a zenekar öt év alatt még egyetlen nagylemezt sem készített, és nem is látszott sok esély arra, hogy valaki felkarolja őket – jól felszerelt, modern stúdiót béreltetett nekik irodájával, a Griff Menedzsertársasággal, a demóanyagokat megmutatta egy költőnek, akitől néhány új szövegötlettel tért vissza.

– Marha jó – ismerte el Axel és Ronny, amikor Amanda az orruk alá nyomta az új szövegeket.

– Kicsikéim, ez nem marha jó, hanem csúcs. Durranni fog, annyit mondhatok – csapott az asztalra, nyomatékosítva a kijelentését. – Axel, holnap háromra vár az énektanár, és onnantól kezdve mindennap. Pontos legyél, mert szoros az időbeosztása.

– Micsoda?! – hőzöngött di Sun. – Minek járjak én énektanárhoz? Szolmizálnom kell?

– Nem, drágám. Meg kell tanulnod énekelni.

– Hát ez jó… – vigyorgott Axel. – Ha eddig nem tanultam meg, ezután sem fogok.

– Őstehetség vagy – engesztelte a nő –, de dolgozni kell rajtad. A gyémánt is csak úgy fénylik, ha megcsiszolják… Most megmondom, hogy nem bírnál végigcsinálni egy tízállomásos turnét; a felénél berekednél. Meg kell tanulnod bánni a hangoddal.

Az énektanár törékeny, finom arcú idős hölgy volt – látszott rajta, valaha nagyon szép nő lehetett. Főként opera-és musicalszakra készülő fiatalokat oktatott; Axel úgy érezte, ő meglehetősen kilóg a tanítványok sorából.

– Ne ijedjen meg, nem akarok magából musicalénekest faragni – biztosította őt az idős hölgy. – Amanda arra kért, hogy fedeztessem fel magával a saját lehetőségeit, korlátait. Ehhez elsőként arra van szükségem, hogy mielőtt hozzám jönne, ásítson nagyokat, hogy az óra kezdetére valamennyire már kinyíljon a garata. Ma egészen az alapoktól, a légzéstechnikától kezdünk; vélhetően nincs problémája a hasi légzéssel, de azért tegyünk egy próbát…

Axel az énekórák során sok mindent megtanult, maga sem hitte volna, hogy néhány ösztönös dolgot muszáj tudatosan alkalmazni. A tanárnő mindig a zongoránál ült, di Sun mellette állt és skálázott.

– Ne spóroljon a levegővel, többet eresszen ki – szólt rá időnként a nő. – Ezért jönnek ki alacsonyabb hangok a torkából. Ne féljen attól, hogy elfogy a levegője; amikor ettől fél, és visszatart belőle, nagyon vékony hangot ad ki.

Axel még akkor is lelkesen látogatta az énekórákat, amikor a többiek elkezdték a kiválasztott tizenegy dal zenei alapjainak felvételét a stúdióban, egy elismert zenei rendező és egy jó fülű hangmérnök segítségével. Amanda a zenekart ideiglenesen kiegészítette egy gitárossal, vendégként meghívott egy szaxofonost, hogy játékával színesebbé tegyen egy-két dalt; majd amikor Axel felénekelte a lemezt, két számhoz profi háttérénekes lányokat kért fel a vokálszólamok feléneklésére.

Az album a Hűség címet kapta – nagy gyorsasággal, még mialatt keverték a dalokat a stúdióban, leforgatták a Zafírral a címadó szám, valamint a Tér nélkül videoklipjét.

Di Sun és Ronny egy délután Amandára várva üldögélt egy kávéházban, és a Tér nélkül szomorú, fájdalmasan lemondó szövegéről beszélgettek.

– Sziasztok, kicsikéim – huppant le az üres székre Amanda. Hatalmas bőrmappáját az asztalra dobta, és heves tollászkodásba kezdett. – Mi a helyzet?

– Épp a Tér nélkülről beszéltünk. Mondd, mikor hozol össze egy találkozót nekünk ezzel a titokzatos D. Lipkával, aki ilyen jó szövegeket tud írni? Mégiscsak úgy illene, hogy legalább összeismerkedjünk – mondta Axel. – A következő lemezre olyan szövegeket is írhat, amelyek mintha a mi lelkünkből fakadnának; ehhez persze az kell, hogy megismerjük egymást.

– Mi van, ha ő nem akar megismerni benneteket? – kérdezte Amanda. – Nem olyan egyszerű dolog ez. Majd meglátom, mit tehetek.

– Miért, a Holdon él, és csak űrrepülővel lehet megközelíteni? – kíváncsiskodott Ronny.

– Majdnem – bólintott a nő. – Egyébként még most élvezzétek ki az ismeretlenség jótékony homályát, mert holnaptól megváltozik az életetek. Mivel ti ketten vagytok a Zafír meghatározó emberei, gondoltam, először veletek beszélem meg, ezentúl mit és hogyan kell tennetek.

– Nálunk demokrácia van – szólt közbe Axel, de Amanda csak mosolygott.

– Naiv vagy, kicsim, de majd megváltozol, amikor meglátod, miről is szól ez az élet valójában. Most kezdődik a harcod az igazi sikerekért, a hírnévért… és ha netán sikerül megszerezned, azért fogsz harcolni, hogy meg is tudd tartani – oktatta ki. Most di Sunon volt a sor a mosolygásban. – Szóval: holnap indul a tévészpot, a TVMusic-on és a WSN-en főműsoridőben ötször leadják a harminc másodperces reklámot. Az MTV naponta kétszer lejátssza a Hűség klipjét, négy országos napilapban pedig megjelenik a rólatok szóló bemutatkozó hirdetés. Valószínű, hogy megkeres majd benneteket néhány riporter, itt van azoknak a lapoknak a listája, ahol jól jönne egy kis népszerűsítés – nyújtott Ronny felé egy papírt. – Persze rajta vagyok az ügyön, és megpróbálom megmozgatni a kapcsolataimat… Nna, akkor beszéljük meg, mit fogtok nyilatkozni.

– Hogyhogy? – kérdezte Ronny.

– Azért magunktól is össze tudjuk foglalni az eddigi élettörténetünket, vagy nem nézed ki belőlünk?

– Nem erről van szó. Mindenki rögtön a magánéletetekről fog kérdezni; itt kell kitalálni valamit.

– Például? – értetlenkedett Ronny.

– Nem rólad beszélek – intette le Amanda.

– Hát…? – kérdezte di Sun, és valami rosszat érzett. Hideg szemmel nézte a menedzsert, az egész szervezete ellenállt, pedig még nem is hallotta a választ. Amanda megérezhette ezt a belső ellenállást, ezért szelídebb hangon magyarázni kezdett:

– A közönség öt fiút fog látni a színpadon; öt jóképű, partiképes fiút, akik hamarosan – ha minden jól megy – a lányok kedvencei lesznek. Mivel a Zafír dalaira leginkább azt lehet mondani, hogy romantikus rockzene, jóval intellektuálisabb, mélyebb szövegekkel, mint például a Zöld Takonyé volt – grimaszolt egyet –, és mivel a színpadon csak fiúk lesznek, valószínűsíthető, hogy a rajongótábor jó része lányokból áll majd. Ők vásárolják a lemezeket, ők kísérik el a zenekart turnézni, ők sikítoznak a koncerteken, és ők fizetik ki a belépők árát – mondta nyomatékosan.– Persze biztosan elkísérik majd őket a hozzájuk tartozó fiúk, de mi elsősorban belőlük élünk majd. Ezért a zenén kívül is adni kell valamit.

– Váljak el?! – hördült fel Axel, és felállni készült az asztaltól. Ennyit nem ér az egész, gondolta.

– Nem muszáj – nyugtatta Amanda. – Csak éppen hallgatnod kellene arról, hogy nős vagy.

– Szóval tagadjam le Cherylt – mondta, és arra gondolt, hogy legszívesebben ráborítaná az asztalt erre a nőre, aki fel akarja rúgni az egész életét.

– Barátnőd lehet, kicsim – csillapította a menedzser. – De nem kéne őt sűrűn mutogatnod, az pedig kifejezetten rosszat tenne a képnek, ha bevallanád, hogy ő a feleséged. Persze később… később majd megteheted. Amikor már semmi nem árthat a karrierednek.

– Ezt még nem ígérhetem…

– Te tudod – hagyta rá Amanda. – Csak nehogy az elején tönkretedd az egészet, mert belétek fektettünk egy csomó pénzt…

– Amanda – nézett rá Axel. – Ez a zsarolósdi nem tetszik nekem. Semmi olyat nem akarok tenni, ami megakadályozza a Zafírt abban, hogy sikeres legyen, de a magánéletem tabu. Mindenkinek az, még neked is. Megteszek bármit a sikerért, de Cheryllel nem játszhatom el ezt az idétlen játékot.

– Ennyire fontos neked? – csodálkozott rá Amanda.

– Fontos – bólintott az énekes.

– Jó, hát akkor ne titkold őt, de ne is hirdesd. Tudod, ezeknek a rajongó lányoknak a házassági kötelék szentség, visszafordíthatatlan, csalódásra okot adó papír – vált engedékenyebbé Amanda. – Azt pedig mindenhol mondjátok el ti is, hogy a bemutatkozó koncertetek szeptember 29-én lesz a születésnapját ünneplő Trocana Csarnokban.

Igaza volt Cherylnek, gondolta di Sun. Ezentúl tényleg sűrűn kell majd nemet mondanom. Remélhetőleg menni fog, biztatgatta magát.

Vegyes érzések keveredtek benne, amikor kilépett a kávézóból. Minden idegszálával várta a sikert, a bizonyítási lehetőséget, de a félelem is beléköltözött.

Félt, hogy nagy árat kell fizetnie a sikerért.

Nem akarta, hogy ez az ár Cheryl legyen.

– Ne balfaszkodj már, Roberto! Állandóan belebarmolsz a játékomba, mintha direkt ütni akarnád – lázadozott Ronny a próbateremben.

– Diszharmonikus, amit csinálsz – vágott vissza a billentyűs.

– Ez egy kromatikus lemenet, jó lenne, ha érzékelné a füled, és nem improvizálnál ott összevissza – mondta a szólógitáros, majd kétségbeesetten körülnézett. – Hol a fenében van a pengetőm? Itt valaki pengetőket lop. Az előbb még megvolt…

Axel már meglehetősen unta a mai napot. Mindenki ingerülten állt a próbához; nehéz volt Makotó után visszarázódni a valóságba. Pedig a valóság az volt, hogy össze kellett próbálniuk az új lemez anyagát, ki kellett találniuk egy műsort a turnéindító koncertre.

– Tudod, az úgy volt, hogy tegnap, amikor beléptem a klubba, a nyakamba esett három csaj. – Amikor Axel odasétált hozzájuk, Michael az élménybeszámolója közepén tarthatott. – Nagyon príma példányai voltak a női nemnek, hát gondoltam, nem hagyom ki ezt a dilit.

– Jó volt? – nyalta meg a szája szélét Nick.

– Hú, a francba… de még mennyire! Úgy dolgoztak rajtam, mint az őrültek – ábrándozott Michael. Di Sun mosolyogva hallgatta a párbeszédet. – Na, aztán persze mindennek megvan a böjtje…

– Ezt most miért mondod?

– Mert úgy fáj a farkam, hogy lépni nem tudok. Összeszedhettem valami kórságot, ez a gáz. Most mi a jó francot röhögtök?

– Az AIDS valóban nem olyan vicces – nézett rá Ronny.

– Ne akard már belém dumálni, hogy dögrováson vagyok. Nem olyan csajok voltak, hidd el… látszott rajtuk, hogy nincs semmi súlyos kórságuk… – szállt vitába kissé idegesen.

– Na és ez miből látszott? – érdeklődött Axel.

– Hát… például nem fogynak rohamosan, meg ilyenek… jól néztek ki, komolyan.

– Tudod, mennyi a HIV lappangási ideje? – kérdezett vissza Ronny. – Állítólag nyolc év. Úgyhogy nyugodtan hordozhatják ám a vírust, csak még nincsenek utolsó stádiumban.

– Ne izélj már velem… Most a halálomat várod, vagy mi…? Mondom, hogy tiszta, ápolt csajok voltak. Egészségesek, mint a hamvas őszibarack.

– Csak egy kicsit tripperesek – jegyezte meg Roberto. – Nem kéne elmenned orvoshoz?

– Úgy érted… úgy érted, az AIDS miatt?

– Hát… legalábbis a farkaddal.

– Aha… lehet, hogy igazad van… – mondta sápadtan a gitáros, majd kihúzta a kábelt a gitárjából, és a hangszert betette a tokba. – Akkor én most eltűnök egy kis időre – közölte a társasággal, és százhúszas tempóval elszáguldott.

– Na, sikerült jól megijesztenünk – vigyorgott Nick, és ütni-vágni kezdte a dobot, mintha összes indulatát le akarná vezetni. – Nem kéne nekünk trashmetált játszanunk? Nagyon bírnám csinálni…

– Nem kéne – szólt Ronny. – Inkább próbáljuk eljátszani a Magam ura vagyokot.

– Oké, Magam alatt vagyok, egy-két-há… – számolt be a dobos, majd elindult a dal. Axel nekidőlt egy hangfalládának, megdöntötte a mikrofonállványt és itt sem vagyok-tekintettel nézett a világba, egészen addig, amíg Ronny odasétált hozzá és kedélyesen bokán rúgta.

– Beszállhatnál. Már úgy értem, az énekkel. Ha nem vetted volna észre, már harmadszor nyomjuk ugyanazt a kört, hogy az isteni di Sun leszálljon a fellegekből és elkezdjen végre énekelni. Persze csak ha nincs ellenedre.

Axel elvigyorodott. A dalt újból kezdték, és amikor be kellett lépnie az énekesnek, ő csak mormolta a szöveget, mindenféle dallam nélkül.

– Nincs basszusgitár, nincs ének… lassan már Zafír sem lesz – állapította meg Roberto csüggedten. – Úgy látszik, önállósulnom kell. Kiadok egy szólólemezt – ábrándozott.

– Ami majd simán elnyeri Az év leghamisabb énekhangja-díjat – vigyorgott Nick.

– Teljesen komolytalan ez a társaság – húzta össze a szemöldökét Ronny. – A mai próbának is lőttek…

Nyílt a próbaterem ajtaja, és a Zafír menedzsere, Neil Farrington lépett be.

– Úgy tűnik, át kell képeznem magam pszichiáterré – panaszkodott üdvözlésképpen. – Egyébként eszeteken vagytok?

– Mert…?

– Michael tökrészegen üldögél az előtérben, ami még nem is lenne szokatlan – kezdte magyarázni –, és úgy bőg, mint egy kisgyerek. Azt mondja, megállapítottátok róla, hogy AIDS-es, és hogy már csak egy-két éve van hátra… Tudjátok, milyen labilis az idegrendszere, és akkor még hülyeségeket beszéltek belé…

– Ez nem hülyeség. Az AIDS-szel manapság vigyázni kell – okította Nick.

– Neked is van valami komoly bajod – nézett rá Farrington. – Ennek a gyógyításához is pszichiáter kéne.

– Na és mi az? – kérdezte hetykén a dobos.

– Péniszirigység, kispajtás – vigyorgott rá Roberto.

– Ezt akkor most zárjuk le egy kis időre – kérte őket a menedzser, és az egyik hangfalra rakott néhány színes papírt. – Azonnal el kell döntenünk, melyik borítótervet fogadjuk el, mert holnap már nyomdában kell lennie ahhoz, hogy a reklámokkal egy időben az üzletekben legyen az album. Nézzétek meg a terveket, és próbáljatok közös döntést hozni.

Axel kézbe vette az egyik papírt, és hangosan felröhögött. A grafikus az öt srác karikatúráját készítette el, és hozta össze egy közös képbe.

– Ez elmenne egy viccújság címlapján, de egy lemezborítón…!

– Mutasd – lépett mellé Ronny, majd a másik két srác is odatömörült. Jóízűen hahotáztak együtt, utána megnézték a másik két tervet is. Di Sun és Ronny már látta ezt a két fotómontázst – szerintük nagyon átlagos volt.

– Más nincs? – érdeklődött a szólógitáros.

– Ne szórakozzatok.

– Ezt nem lehet – szólt közbe Roberto, és az egyik tervet meglengette –, mert ha jobban megnézitek, Michael tök bandzsa rajta.

– Na ja. Biztos részeg.

– Nekem mindegy – vont vállat Neil. – Axel és Ronny már egy hónappal ezelőtt látott a három terv közül kettőt; akkor nem reagáltak. Most meg semmi sem jó. Felőlem akár ti is megrajzolhatjátok a borítótervet – legyintett –, a lényeg, hogy holnap nyomdában legyen.

Az énekes szó nélkül kiment a parkolóba a kocsijához. Amikor visszatért, egy papír volt a kezében.

– Na – mondta, és letette a többiek elé. – Ehhez mit szólnátok?

– Ez egy kéz – ismerte fel a menedzser. – Meg egy mikrofon.

– Üüügyes… – nézett rá elismerően Roberto. –

Ez aztán a vizuális felismerőkészség…!

– Di Sun keze – tette hozzá Nick.

– Jó grafika – állapította meg Farrington.

– Anisette rajzolta – közölte a társasággal Ronny, majd mindenki Axelre nézett. Kíváncsian, várakozón.

– És akkor mi van…? – kérdezte az énekes. – Az a kérdés, hogy mutatna-e a borítón?

– Az egész borítót di Sun keze fogja uralni – irigykedett a dobos. – Pedig az én kezem például fontosabb; kéz nélkül énekelni még csak lehet, dobolni semmiképpen. Nincs igazam? – nézett körbe.

– Viszont a te tuskó ujjaid hogy mutatnának, most gondolj bele…

– Szavazzunk – javasolta Farrington.

A szavazásba Michaelt is bevonták, aki ragaszkodott hozzá, hogy Axel keze helyett az ő westerncsizmás lába virítson a borítón; Nick tartózkodott, így három-egy arányban Anisette rajza nyert.

– Akkor ezt eldöntöttük – nyalta meg a szája szélét Farrington. – A holnapi próbára már jönnek a vendégzenészek is, úgyhogy legyetek pontosak… és józanok – sandított Michael felé.

Ezután a zenekar átvonult a Packard éttermébe egy kollektív estebédre. Axelnek nem fűlött a foga most ehhez a programhoz, de nem akarta megsérteni a többieket. Csendesen üldögélt az asztal egyik sarkánál, és hallgatta a srácok sztorijait.

Szerette őket.

Michael, aki az asztalra bukva hortyogott, még az étel érkezésére sem ébredt fel. Michael jó srác volt, és Axel nagyon sajnálta, hogy újabban alig-alig van olyan este, amikor a gitáros józan. Az énekes tudta, ha ez így folytatódik tovább, a fiúnak mennie kell a Zafírból.

Michael az utóbbi évben adósságot adósságra halmozott, hirtelen ötlettől vezérelve már eleve tiszta bukásnak látszó vállalkozásokba fektette a pénzét, időnként szerencsejátékon vesztett – akármihez kezdett is, az biztosan nem volt nyereséges. Axel és Ronny ki-kihúzták őt a slamasztikából, a menedzser is megpróbálta helyes útra terelni a fiút, de mindannyian tudták, hogy ez nem mehet így a végtelenségig. Bármilyen jó gitáros is volt, egyre inkább úgy tűnt, a profik között nem állja meg a helyét, mert megbízhatatlan. Axel úgy gondolta, egy elvonókúra talán még segíthet a fiún – el is tervezte, hogy a lemezbemutató koncert után megbeszéli Ronnyval és Neillel, mit tegyenek, hogyan adhatnának egy újabb – és utolsó – esélyt a gitárosnak.

– Nekem mennem kell – nézett a falon díszelgő órára Ronny. Axel úgy döntött, eljön ő is a barátjával.

Ronnyval az utóbbi napokban alig-alig beszéltek egymással; a gitáros állandóan rohant valahová, és Axel gondolatai is másutt jártak.

– Hová sietsz? – kérdezte az énekes a klub bejáratánál.

– Ööö… várnak. Sietnem kell, tudod… – kerülte ki a válaszadást a gitáros. Axel nem érdeklődött tovább, elbúcsúzott barátjától, váltott néhány szót az éppen érkező Tristannal, a már húsz éve topon lévő rockénekessel, aki felhívta di Sun figyelmét arra, hogy jógázzon sokat, locsolgassa a testét tisztított életerővízzel, aludjon vízágyon, és így nem lesz baj a kondíciójával. Axel komolyan bólogatott, majd a kocsijához menet kivigyorogta magát.

Amikor belépett a lakásába, irdatlan káromkodást hallott.

– Erre tanítottak az angolkisasszonyok? – dorgálta kishúgát, aki – a hang alapján – a konyhában tartózkodott.

– Jó, hogy jössz – fogadta a lány. Szűk sortban, fürdőruhafelsőben szambázott a konyhában, hajzata fura kontyba tekerve díszelgett a feje tetején, kezében nagy kést szorongatott, és védekezőn mozgatta maga előtt. Az asztalon hevert a három darab Makotóból hazaszállított hal, a tűzhelyen valami fortyogott, és az egész konyhában felfordulás volt.

– Mit csinálsz? – kíváncsiskodott Axel, és a késre mutatott. – Meg akarsz ölni valakit?

– Védem magam. Az egyik hal él, képzeld el.

– És…?

– Mit és. Kibírt egy csomó napot a hűtőben, miután felrobbantották és végigutazta a világot. Te érted ezt?

– Ez egy túlélőhal. De minek a kés?

– Védem magam, már mondtam. Segíts! – kérte a lány.

– Védjelek meg?

– Nem. Csinálj valamit a hallal.

– Tegyem a kádba, mi…? – hőzöngött Axel.

– Például. Én engedek bele vizet, te meg hozd a halat.

– Megbolondultál? Állatot akarsz tartani a fürdőkádban? – fogta meg a halat a farkánál, és meglehetősen rosszul tűrte, amikor az csapkodni kezdett. Végül valóban a kádban landolt. – Apropó, te most főzöl, vagy mi a jó frászt csinálsz a konyhában? – ment Vicky után a bátyja. A kiscsaj megvonta a vállát, leszedte a tűzhelyről a gőzölgő fazekat, tartalmát heves mozdulattal beleborította a mosogatóba.

– Most mi van? – érdeklődött Axel, miután a roham véget ért.

– Semmi – válaszolt a lány, de nem nézett rá. Gyanúsan tompa volt a hangja, így di Sun közelebb lépett hozzá és gyengéden felemelte az állát. A világoskék szempár könnytől fénylett.

– Nem értelek – mondta a srác.

– Hát nem is – nézett rá Vicky dacosan, és kifújta az orrát. – Neked akartam kaját csinálni, hogy örülj! – szipogott.

– Ne haragudj – simogatta meg Axel a könnyes arcot. – Lehet, hogy goromba voltam, de nem szándékosan.

A lány egyre hevesebben zokogott.

– Ne sírj – kérte Axel. Arra gondolt, hogy mostanában milyen sokan sírnak körülötte; ha ez így megy tovább, lassan fel kell vennie főállásban valakit, aki elsősegélyben részesíti az őt körülvevő lelki sérülteket. – Haragszol rám? – kérdezte.

– Nem, már nem – mondta a lány, de tovább sírt. – Arra gondoltam, hogy milyen rossz lenne, ha azt mondanád, hogy menjek vissza az intézetbe… Én elindulnék, de nem oda… – hüppögött. – És elképzeltem, hogy ülök egy pályaudvar forgatagában a bőröndömön, körülöttem mindenki boldog és tartozik valakihez, csak én vagyok rettentően magányos és boldogtalan… Olyan rossz erre gondolni, hogy nincs kihez tartoznod, nincs úti célod… semmid sincs, csak egy bőröndöd…

– Nem vagy normális – húzta magához Axel. – Szörnyű hülyeségek jutnak eszedbe…

– Úgy sajnálom magam… – sírdogált tovább a lány. A testvére arra a következtetésre jutott, hogy ez bizony a tinédzserkor.

– Legalább megkóstoltad volna a levest – kesergett a kishúga. Axel belenyúlt a mosogatóba, kivett onnan valami gyanús külsejű zöldséget, majd hősiesen letaszította a torkán.

– Aha… – mormolta. – Finom. Mi ez?

– Nem tudom – ismerte be a lány, és könnyes szemmel vigyorgott. – Csak úgy találomra beleraktam mindent. Újszerűt akartam főzni…

– Veszek neked egy szakácskönyvet – határozta el Axel, és magában hálás volt, amiért Vicky hirtelen haragjában beleborította főztjét a mosogatóba.

– Inkább egy bőrdzsekit vegyél, jó? – éledt fel a lány. – Frankó koptatottat, valódi seriffcsillaggal a szívem fölött, hozzá egy farmert meg egy vágott orrú motoros félcsizmát, oké?

– Motor nem kéne hozzá?

– De – bólintott Vicky, majd hozzásimult a bátyjához. – Akkor motort is kapok…?

A Zafírt villámgyorsan ismertté és népszerűvé tette az első albuma, a Hűség. A címadó dal nem sokkal a megjelenést követően a slágerlisták vezetőjévé vált. A lemezbemutató-koncerten, ahol a fiúk első ízben játszottak olyan közönség előtt, amely kizárólag rájuk volt kíváncsi, telt ház volt. Amanda jóslata beigazolódott: a színpad előtt, a küzdőtéren leginkább lányok tomboltak, és mint később kiderült, a mentősök kilencvenhat ájult rajongót részesítettek elsősegélyben a koncert alatt.

A Zafírt megkedvelte a közönség, és még a kritikusok is hangot adtak elismerésüknek azért, mert a zenekar élőben is stúdióminőséget tudott produkálni: a zenészek biztosan, szinte hibátlanul játszottak, Axel pedig gyönyörűen, tisztán énekelt.

A fiúk – főleg Ronny és Axel – mindennapos vendégek lettek a különböző könnyűzenei tévéműsorokban, sorra érkeztek a koncertmeghívások.

Axel már nem sétálgathatott olyan nyugodtan az utcán, mint annak előtte, nem ülhetett be kedvenc sörözőjébe vagy egy moziba anélkül, hogy ne figyelték volna lépten-nyomon kíváncsi emberek minden mozdulatát; megtapogatták, mint valami idegen bolygóról érkezett csodalényt, és mindenki természetesnek tartotta, hogy a sztár névre szóló autogramjával lássa el. Di Sun életében ennyiszer nem írta le a nevét, és csodálkozott, hogy egy autogramkártyától mennyire felbátorodnak az emberek. „Adj egyet a tesómnak is, meg a barátnőmnek, a fiúmnak, az anyámnak…”

Lassan leszokott arról, hogy Perin utcáin sétáljon, bámészkodjon. Néha-néha azért elmentek Cheryllel moziba, vagy csak úgy vásárolgatni, de a lányt is nyomasztotta, hogy unos-untalan megbámulják, a fiatal tinilányok gonoszkodó megjegyzéseket tesznek rá. Axel számára akkor telt be a pohár, amikor leköpték a feleségét.

Kézenfogva sétáltak egy elegáns bevásárlónegyedben, Axel Cheryl születésnapjára akart venni valami szép ékszert. Egy francia étteremben megebédeltek – egészen hátul, egy eldugott bokszban, hogy a sztorira éhes, mindenütt fellelhető fotósok ne zavarják őket –, majd utána elhatározták, hogy elmennek a Lafayette ékszerszalonba.

Már éppen beléptek volna az üzletbe, amikor nagy csapat tinilány rohanta le őket. Di Sun bőrdzsekijét kezdték rángatni, visítva könyörögtek aláírásért. Cheryl megállt, tágra nyílt szemmel figyelte a tizenöt-húsz lány ribillióját.

– Nincs nálam fotó – szabadkozott Axel, keze Cheryl kezét kereste, ám a lányok elráncigálták őt a feleségétől, egyikük óvatlan pillanatban szájon csókolta az énekest. Di Sun eltolta magától a lányt, határozott, gyors léptekkel odament a feleségéhez, kézen fogta és vonszolni kezdte őt a szalon bejáratához. Áttörtek a rajongókon, di Sun a karjával védte Cherylt a megvadult lányoktól, ám valamelyikük mégis arcon köpte a nőt.

– Rohadt kurva! – kiabálták dühösen utánuk, ahogy beléptek a szalonba.

Cheryl szólni sem tudott a döbbenettől. Hagyta, hogy Axel leültesse őt a krémszínű bőrfotelek egyikébe, és letörölje arcát egy papír zsebkendővel.

Di Sun ordítani tudott volna a haragtól, Cheryl megalázásától. Sokkolta őt, hogy a csapat taknyos milyen dühvel támadt a feleségére – már nem volt olyan boldog a népszerűségtől.

– Kicsim, te már nem lehetsz Axel di Sun, a magánember – mondta neki másnap Amanda, miután az énekes, még mindig felháborodva, elmesélte előző napi kalandjukat. – Te a Zafír énekese vagy, egy csomó kis hülye bálványa. Nagyon szép, hogy a feleségeddel sétálgatsz az utcán, mintha egy huszadik senki lennél, de akkor számítanod kell a következményekre is. Ha jól emlékszem, figyelmeztettelek.

– Persze – bólintott Axel. – Kösz, Amanda.

A Hűség a vártnál jóval magasabb példányszámban fogyott el, a turné után a Zafír rögtön a második albumon kezdett dolgozni.

Akkorra már di Sun lakáscímét is kinyomozták a rajongók. A ház falán obszcén és romantikus feliratok virítottak, szinte mindig ácsorogtak lányok a bejárat előtt, és az énekes kocsiját nap mint nap összefirkálták vörös rúzzsal, fekete szemceruzával. A lakók felháborodva panaszkodtak egymásnak, szigorúan zárták a kaput, és rosszmájú megjegyzéseket tettek, amikor Cherylt meglátták. Cheryl kora reggel járt el otthonról, amikor még nem álldogáltak lányok a bejáratnál, és leginkább késő este ment haza, hátha nem ismerik fel a rajongók és a rendszeresen lesben álló fotósok. Egész napját kitöltötte a munka, megnyugtató volt számára, hogy a bárba betévedő vendégek nem tudták róla, milyen hírességnek a felesége, így végezhette a dolgát anélkül, hogy di Sunról faggatták volna.

Di Sun napról napra jobban érezte, hogy el fogja veszíteni Cherylt. Alig látták egymást: amikor felesége elment otthonról, Axel még aludt, és a lehető legritkább esetben volt otthon, amikor Cheryl hazaért. Leveleztek egymással; éjszakánként egymáshoz ért a hátuk, hajnalban összefonódtak egy-egy forró ölelésben, félálomban szeretkeztek, majd visszaaludtak. Amikor Cheryl felkelt, beletúrt a fiú hajába, megcsókolta az arcát, megsimogatta meztelen, meleg hátát, az éjjeliszekrényre készítette Axel reggelijét, majd elment a bárba, hogy elintézze az adminisztrációs ügyeket.

Időnként elkísérte Axelt a Zafír koncertjére, ahol a férje rábízta őt két markos roadra, akik a színpad hátsó részében vigyáztak rá, míg di Sun énekelt.

Axel tudta, hogy ez így nem mehet tovább.

– Elköltözünk – mondta boldogan egy éjjel a feleségének. – Vettem egy farmot: hatalmas birtok, lovakkal és egy szép nagy házzal. Negyven mérföldes körzetben nincs falu, város. Egyedül leszünk egy hatalmas pusztán, nem lesznek a közelben minden lépésünket figyelő rajongók… Na, mit szólsz?

– És hogy fogok onnan dolgozni járni?

– Jaj, Cheryl… Ne mondd, hogy megáll az élet abban a bárban, ha te nem vagy ott… majd találnak helyetted valaki mást, ne aggódj.

– Nem erről van szó. Egyszerűen semmi kedvem ahhoz, hogy unatkozó zenészfeleség legyek. Azt akarom, hogy legyen munkám, ami kitölti az életemet.

– Én meg azt akarom, hogy együtt maradjunk, hogy normálisan élhessünk. El kell költöznünk innen, Cheryl – mondta határozottan. – Ez nem olyan állapot, amit sokáig bírni lehet… tudom, hogy neked is nagyon rossz. Döntsd el, mit akarsz.

Elköltöztek. Axel valóban mesés, idilli helyet választott: legközelebbi szomszédjuk ugyan egy mérföldnyire lakott tőlük, ám ő látta el a lovakat, állatokat Axelék birtokán. Az öreg farmerral és feleségével di Sunék hamarosan jó barátokká váltak; az idősödő házaspár semmi előítéletet nem táplált Axel iránt, hiszen nem volt televíziójuk, a Zafírnak még hírét sem hallották.

Cheryl egy héten egyszer bement régi munkahelyére, elhozta az iratokat, otthon átnézte, dolgozott vele, a következő héten visszavitte és elhozott egy újabb adagot. Bár Axel keveset volt otthon, a farmon valóban sokkal kellemesebb volt az élet, mint korábban a városban – és Cheryl akkor sem tétlenkedett, amikor egyedül volt, hiszen az állatokat nagyon szerette. Axel tanítgatta őt, hogyan üljön meg egy lovat, és amikor már bátrabb volt, kilovagolgatott kedvencén, a szelíd, bájos Esthajnalcsillagon.

– Mit szólnál hozzá, ha csapnánk egy hatalmas házszentelő hétvégét valamikor? – kérdezte egyszer Cherylt az énekes. – Meghívnánk a testvéreidet, a zenekar tagjait, Amandát…

– Nagyon jó lenne – mondta boldogan a lány. Már kezdett hiányozni neki a nyüzsgés, szeretett volna egy kicsit együtt lenni azokkal az emberekkel, akikkel férje nap mint nap találkozott, barátkozott, dolgozott.

Axel szervezkedni kezdett, és Ronnyék örömmel fogadták el a meghívást. Amanda megtiszteltetésnek vette, hogy Axel, aki oly kínosan óvta a magánéletét, őt is elhívta új, a világtól elzárt otthonába.

– Vihetek kísérőt? – kérdezte udvariasan az énekestől, aki újfent meglepte őt: odalépett hozzá, és cuppanós puszit nyomott az arcára.

– Azt hozol, akit akarsz. Csak rajongót nem akarok látni, a többi lényegtelen.

Di Sun boldogan figyelte, hogy Cheryl milyen lelkesen készül a vendégségre.

Végre minden rendbe jön, gondolta Axel.

Megérkeztek a vendégek.

Először Cheryl bátyja és nővére jött, akik nem győztek betelni a fényes szőrű, izmos testű paripák látványával.

Majd megérkezett Roberto és Nick, hatalmas csokor rózsát tettek Cheryl kezébe, és a bejáratot kívülről körbelocsolták egy üveg márkás whiskyvel. – Szerencsét hoz – mondták, majd kinyitottak egy újabb üveggel a nedűből, és azzal saját magukat locsolgatták – belülről.

Ronny egy sötét hajú, szép alakú, átlagos arcú lánnyal érkezett, akit Jennynek hívtak. Jenny szerelmesen téblábolt a gitáros mellett, szolid, kedves teremtésnek tűnt – Axel mégis úgy érezte, egy csomó visszafogott indulat rejlik benne.

Penge, a basszusgitáros nagy rakás édességet és egy teli torokból üvöltő, egy év körüli bébit hozott.

– A nővéremé. Megkért, hogy vigyázzak rá egy-két napig – mondta mentegetőzve, majd Cheryl kezébe nyomta a visító apróságot. A lány óvatosan megfogta a kisbabát, finoman ringatni kezdte őt a karjában és Axelre mosolygott.

Di Sun hirtelen mindent megértett.

Rájött, mi hiányzik Cheryl életéből.

Nem tudta, nem volt benne biztos, hogy már elérkezett az idő az ő számára is.

– Ha már a gyerekeknél tartunk – köszörülte meg a torkát –, én is tudok mutatni nektek egyet…

– Na, mutasd!! – kiabálták kórusban.

– Vicky! – kiáltott Axel. Hamarosan belépett a hallba egy nyurga, nyolc év körüli, hosszú hajú kislány bizonytalanul mosolyogva. – A húgom – büszkélkedett Axel. – Ezen a hétvégén velem lehet, különben bentlakásos iskolába jár.

– Szegény – csóválta a fejét Roberto, miközben Vicky elfogadta Ronny ölelését. Végül megérkezett Amanda is. A partnere egy nála jóval fiatalabb fiú volt, aki egy rokkantkocsis férfit tolt be az ajtón.

– Szevasztok, drágáim – üdvözölte őket a menedzser, és egy hatalmas tortadobozt tett az asztalra.

– Ezennel bemutatom nektek Douglas Lipkát, a titokzatos költőt, akinek a dalszövegeit olyan nagy örömmel fogadtátok. Gondoltam, itt az ideje, hogy végre megismerkedjetek – mondta, és a tolókocsiban ülő férfi felé nyújtotta a kezét. A férfi végignézett a társaságon, majd Axelre vetett egy hosszú, figyelmes pillantást, és megszólalt.

– Örülök, hogy itt lehetek.

Újra és újra visszanézte a Carla Trix-show adásáról készített videofelvételt. Különösen arra a részre koncentrált, amikor a gitáros zsarolásról beszélt Juliettel kapcsolatban.

Hirtelen összeállt benne a kép: az a szemét tetű, akit megbízott, hogy hozza el a gyereket, az a tetű, aki tudta a címet, ahol a kis Juliet lakott, még több pénzt akar keresni ezen a történeten.

Elhatározta, hogy másnap felkeresi.

Újabb kazettát tett a lejátszóba.

Juliet, az édes kicsi Juliet jelent meg a képernyőn.

Szerette a kicsi babát, csak az zavarta, hogy az utóbbi időben egyre engedetlenebb, konokabb, ellenállóbb volt.

De ő megbüntette. Hogy sírt a kicsi baba, amikor újra elvette tőle a macskát!

És hogy sírt, micsoda rémület ült a szemében, amikor ő egyetlen mozdulattal kitörte az állat nyakát…

De aztán megnyugodott. Megnyugodott és engedelmessé vált. Furcsa módon ebben a Ribanc is közrejátszott; épp bement a nappaliba, amikor Juliet cirkuszolt a macska miatt, odahajolt hozzá, mondott neki egy-két szót, és a kislány abbahagyta a zokogást.

Éppen idejében, mert a férfi már újabb büntetésen törte a fejét.

A Ribanc is egyre jobban idegesítette, valahányszor meglátták egymást, furcsa, jeges fény villant a nő zöldes szemében – mintha az utazások sem jelentettek volna olyan felhőtlen örömet annak a rohadt kurvának, mint korábban. A férfi gondolkodóban volt, mit tehetne a Ribanccal, hogyan szabadulhatna meg tőle anélkül, hogy gonosz nagyanyja szelleme visszaköltözzön hozzá, rátelepedjen az életére, zsarolja és fenyegetően figyelje őt, mint régen.

Egész kamaszkorát rettegésben élte. Valahányszor megbüntetett egy madarat, macskát vagy egyéb állatot, mindig félelem fogta el, nehogy a nagyanyja rájöjjön, mit tett. Ugyanakkor olyan gyönyört is érzett ilyenkor, mint soha máskor.

Az iskolában nem nagyon voltak barátai, a lányok sem érdekelték. A nagyanyja kuplerájában különben is annyi nőt láthatott, amennyit akart. Egy idő után az öregasszony már nem tiltotta tőlük, a lányok keresték is a társaságát, de őt mindegyikük hidegen hagyta.

Akkoriban már kezdett tisztában lenni a saját szépségével, a tinilányok, de az asszonyok is megbámulták az utcán, hosszan gyönyörködtek vékony, csontos arcában, fényes, dús, sötét hajfürtjeiben, álmodozva tekintettek különleges rajzú szemébe. Akkor még cingár volt, nagyon cingár, ezért is kezdett el egy testépítő klubba járni. A tornaterem egy dohos pincében volt, állott verítékszag uralta állandóan, a régimódi, egyszerű gépekből fanyar olajszag áradt.

Elejétől fogva bízott a sikerben; fél év elteltével már látszott is az alakján, hogy edzésben van, és ez erőt adott neki a folytatáshoz. Napi két órát dolgozott a súlyzókkal – élvezte az erőlködést, örömmel töltötte el, ha érezte a testén végiggördülő izzadságcseppeket.

Egyetlen dologra nem volt hajlandó: nem vetkőzött le a klubtársai előtt, mert szégyellte a testén lévő forradásokat, amelyek Gerty szöges végű ostorától származtak. Mindig melegítőben érkezett a klubba, és csak otthon zuhanyozott le.

Egy idő után a nagyanyja is felfigyelt a testén végbement változásra, és megengedett magának egy elismerő pillantást.

– Lassan megakad rajtad a lányok szeme – mondta, majd mosolyt erőltetett vékony szájára. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy foglalkozz egy kicsit velük.

– Igen – válaszolta engedelmesen a fiú, de semmi pénzért nem avatta volna be gonosz nagyanyját, hogy esze ágában sincs kapcsolatba kerülni azokkal a hülyékkel.

Az öregasszony végre őszintén elmosolyodott.

– Csak válaszd ki, melyiket akarod a lányaim közül. Ők majd megtanítanak egy-két fontos dologra…

Nem volt kíváncsi a kurvák tanításaira, ezért néhanap randevút hazudott az öreglánynak, közben pedig a konditeremben gyötörte magát.

Borzongva gondolt vissza arra a pillanatra, amikor érettségi vizsgája után egy-két évvel a nagyanyja megkérdezte, hogyan tovább.

– Fotózni akarok… vagy filmezni – felelte a fiú. Volt egy fekete-fehér fényképezőgépe, amellyel számtalan érdekes felvételt készített, szívesen megmutatta volna munkáit a világnak, de tartott tőle, az emberek nem jól értelmeznék ezeket. Pedig csodálatos volt, ahogy sikerült elkapnia annak a kóbor macskának az utolsó, mindent értő pillantását, amelyet a közeli kiserdőben akasztott fel.

– Fotózni…? – tűnődött a nagyanyja. – Drága mulatság egy jónevű iskolába bejutni… Hát, majd meglátjuk…

A fiú tudta, hogy az öregasszonynak nincsenek anyagi gondjai, könnyedén megengedhette volna magának, hogy bármilyen drága iskola tandíját kifizesse. Csak hát utálatos zsarnok volt, szívesen gyakorolta hatalmát unokáján. Megfogadta, hogy egyszer majd mindent visszafizet neki.

– És hogy állsz a lányokkal? – kérdezte hirtelen a fiút. – Még soha nem mutattad be a barátnődet, nagyon titkolod… – mondta gúnyosan. – Talán púpos vagy féllábú?

– Nem – felett halkan a fiú. Gyűlölte az öregasszonyt; sejtette, hogy átlát rajta, átvilágítja az agyát.

– Hm… van egy ötletem. Figyelsz?

– Igen – bólintott, és valami megmagyarázhatatlan rettegés fogta el. Nem kedvelte az öreglány ötleteit; azt kívánta, bárcsak már békén hagyná őt.

– Bemutatok neked valakit… egy nagyon szép lányt. Te férfi módjára fogsz viselkedni vele, én pedig elgondolkozom azon az iskolán…

Undor fogta el ettől az üzlettől. Meg attól, hogy esetleg meg kell érintenie egy nőt – hisz azok mind romlottak. Még arra sem érdemesek, hogy megbüntesse őket. Gusztustalanok, betegesek, és szörnyen büszkék arra a valamire, amit a lábuk között hordanak.

A lány, akit az öregasszony személyesen szállított a szobájába, hihetetlenül halvány bőrű teremtés volt – fiatalnak látszott, nem olyannak, mint akik a kuplerájban élték az életüket. A fiú még soha nem látta korábban.

– Érezzétek jól magatokat – mondta a nagyanyja, majd rájuk csukta az ajtót. A fiú dühöt érzett, amiért ilyen durván beavatkoztak az életébe.

– Gyere – mondta a lány, és minden teketória nélkül vetkőzni kezdett, majd őt is levetkőztette. A fiú azon gondolkozott, mit is kéne tennie, hogy kikerüljön ebből a lehetetlen helyzetből – kínban volt, sokkolta őt ez az egész. Csak állt némán a szoba közepén, a szürke falat bámulta, és megpróbálta visszafojtani egyre erősödő haragját. Ha eszébe jutott a filmezés, kicsit megnyugodott.

A lány egyszerre csak förtelmes dologba kezdett: simogatni kezdte őt – és ó, világ szégyene, az az alattomos húsdarab pontosan úgy viselkedett, mint amikor ő saját maga foglalkozott vele…

Behunyta a szemét és maga elé képzelte Timmyt, élete első macskáját; visszapergette, hogyan tette a nyakára a zsinórt… Meg kell büntetnem, mormolta magában.

Közben a lány odahúzta őt az asztalhoz, felült a szélére, széttárta a lábát, és az egyre keményebb farkát bevezette valami szűk, nedves helyre.

Timmy cica, most majd megtanulod, hogyan kell jónak lenni, mormolta, és maga előtt látta, ahogy a macska küzd az életéért. A lány megmarkolta a fenekét, és gyors mozdulatokkal húzkodni kezdte a fiút maga felé. Vékony hangon nyöszörgött, éppúgy, mint annak idején Timmy… Ó, istenem, Timmy utolsó hörgése… A fiú tisztán látta maga előtt a rémült macskaszempárt, és hirtelen iszonyú robbanást érzett a testében… jó volt, nagyon jó…

Aztán kinyitotta a szemét. A lány közel volt hozzá és vigyorgott.

– Jó volt? – kérdezte.

– Menj el – tépte ki magát a lány testéből. Mocskosnak, undorítónak találta saját magát.

A lány nem ment el. Odalépett hozzá, letérdelt elé, és – belegondolni is szörnyű – a szájába vette a fiú farkát. A fiú szeme előtt megjelent egy fényes metszőolló, kiélezve, amelynek az a feladata, hogy megcsonkolja őt… Nagyanya, gondolta riadtan. A gonosz öregasszony csak azért küldte ide…

Gondolkodás nélkül ütött. Hallotta, ahogy roppan a lány állcsontja, majd az orra, látta a vért, a kitépett hajcsomókat, hallotta a rettenetes sikolyt, de nem bírta abbahagyni. Még akkor is ütötte-vágta, amikor az öregasszony berontott a szobájába – kiesett az emlékezetéből a kép, hogy hogyan hagyta abba.

Később a lányt kórházba vitték, őt pedig elküldte a nagyanyja egy méregdrága szanatóriumba, ahonnan nem lehetett kijárni. Üres, hideg szobába került, nem ehetett késsel-villával, nem láthatott állatokat, még embereket sem nagyon. Csak akkor mehetett sétálni a parkba, ha engedélyt kapott rá, és ilyenkor is némán figyelte őt egy-két ember a személyzetből. Őrizték.

Utálkozva gondolt vissza erre az időszakra – mennyi hónapot pazarolt el az életéből! Mindezt a miatt a rohadt öregasszony miatt, fintorgott. Most észrevett egy, a házba betévedt Clossiana selen lepkét, amely leginkább a kerti virágokat kedveli. Kivárta, amíg a pillangó megpihen, majd óvatosan megfogta a szárnyát. A lepke vergődött, egészen addig, amíg ő lassan ketté nem tépte. A két részre szakadt pillangót elengedte, majd amikor a padlóra ért, rátiport a cipője orrával.

Néhány hónap elteltével meglátogatta őt az öregasszony. Nem számított a látogatására, azt hitte, örökre elfeledheti. Ha tudja.

– Nem azért jöttem, mert látni akartalak – szögezte le a nagyanyja az első pillanatban. Arca fájdalmat tükrözött, ám a fiú ezzel nem törődött. Csak a félelmet érezte, ami átjárta a testét. – Sőt szívem szerint soha többé nem látnálak. Szörnyeteg vagy… elmebeteg. Szétverni egy nő arcát…!

Hallgatott. Mondhatta volna, hogy nagyanyja volt a hibás, mi a fenének eresztette rá azt a hülye némbert…

– Azért jöttem, hogy megmondjam, ha jól viseled magad, ha jó híreket hallok rólad, egy-két hónap múlva elhozlak innen. Na nem azért, mert megesett rajtad a szívem…!

– Akkor miért? – szakadt ki belőle a kérdés.

– Iskolába fogsz járni – folytatta nagyanyja rezzenéstelen arccal. – Tanulhatsz fotózni…

Kíváncsian figyelte az öregasszonyt, bár izzadt a tenyere, remegett a gyomra. Nem értette az egészet.

– Lucy terhes – nézett rá hidegen a nagyanyja.

– Ki az a Lucy?

– Akinek szétverted az arcát, te vadbarom. Ne nézz ilyen értetlenül. Hisz örömhírt hoztam: gyereked lesz.

Juliet, kicsi Juliet. Öröm töltötte el, ha a kislányra gondolt, a kicsi babára, aki végre itt volt a házában.

Holnap, tervezte el, holnap lesz a napja, hogy megbünteti azt a mocskos, zsaroló szemétládát. Akit pedig jól megfizetett.

Nem lehet megbízni az emberekben, gondolta szomorúan.

AXEL

– Halló, Anisette? – saját hangja kissé idegennek tűnt, pedig laza akart lenni.

– Szia, Axel – hallotta a lányt. Felismerte őt, rögtön felismerte. Nem rossz kezdet. – Mi újság?

– Nem zavarlak?

– Nem. Mi újság? – kérdezte megint. Ó, mi újság lenne. Esetleg összefuthatnánk valamikor, gondolta. Egyébként is, veled mi újság… Rend van már a lelkedben? – kérdezte volna szíve szerint, de nem tette.

– Hát… – Axel megköszörülte a torkát. – Jól vagyok, köszi – préselte ki magából, majd rájött, mekkora hülye. Hiszen a lány ezt nem is kérdezte. – Gondoltam, felhívlak… Mert… nem haragszunk mi egymásra… hm…

– Nem, miért is haragudnánk? – csodálkozott Anisette. Hogy én mekkora hülye vagyok, gondolta Axel. Baromságokat beszélek.

– Hát, csak úgy… gondoltam – mondta. Határozottan, férfiasan. Egyre jobb vagyok, tűnődött csüggedten, már azt sem tudom, mit akartam mondani. Nem kéne letennem a telefont…? – Mit csinálsz? – kérdezte végül a lánytól.

– Olvasom a mai sajtót.

– És mi van benne? – kíváncsiskodott tovább a fiú. Végre egy értelmes kérdés.

– Semmi különös: itt-ott bomba robbant, egy-két erdő leégett, valami részeg barom leszúrta a feleségét – sorolta Anisette.

– Aha.

– És veled mi újság?

– Hát… mostanában próbálunk az első bulira… semmi különös.

– Aha – válaszolt a lány, majd hallgatott. Axelben feléledt a gyanú, hogy Anisette le akarja rázni őt. Vagy mégsem? De miért hallgat?

– Miért hallgatsz? – kérdezte hirtelen Anisette.

– Ööö… csak valami furcsát hallottam az előszoba felől.

– Biztos Vicky az.

– Neeem, nem hiszem. Elment valahová.

– Akkor betörő.

– Á… – ezt Axel szinte sóhajtotta. Most kéne megkérdezni, gondolta. – Mit csinálsz este?

– Ööö… tulajdonképpen semmit. Miért?

– Találkozhatunk? – csúszott ki hirtelen a fiú száján.

A lány beleegyezett. Nem is vonakodott. Este nyolckor találkoznak.

A Zafírnak elkészült a harmadik nagylemeze, amely nemcsak korongon és kazettán, hanem CD-n is megjelent. Az Ellopott idő nehezen született meg: a második album sydney-i turnézáró bulija után Penge, a basszusgitáros bejelentette Ronnynak, hogy otthagyja a Zafírt, mert nem kap annyi elismerést, publicitást, amennyit megérdemelne; a közönség Axelt és Ronnyt sztárolja, és ő teljesen háttérbe szorul.

Ronny meg sem próbálta a fiút visszatartani, hűvösen tudomásul vette távozási szándékát. Később, amikor megtudta, mi történt, di Sun beszélt Pengével, próbálta jobb belátásra bírni, de a srác borzasztóan sértett volt amiatt, ahogyan Ronny bánt vele, hogy minden szívfájdalom nélkül elengedte őt.

– Nincs benne érzés, nincs benne kötődés – mondta Penge Axelnek. – Ronny teljesen megváltozott: hidegfejű üzletember lett, aki mindenkit bábnak tekint. Úgy tesz, mintha egy bábszínház főrendezője lenne. Nyoma sincs már annak a srácnak, akivel a zenekart megalapítottuk; akkor még érző lény volt, ma pedig hideg, lelketlen, számító pali… Lehet, hogy soha többé nem fogok ilyen sikeres zenekarban játszani, de Ronny hozzáállása segített a felismerésben: itt nekem nincs helyem.

Penge sértett volt és csalódott – Axel megértette, hogy nem tarthatja vissza a távozástól. Volt némi igazság a basszusgitáros szavaiban, mert Ronny valóban megváltozott az utóbbi időben, bár Axel tudta, lelketlenségről, számításról szó sincs. Barátja inkább szétszórt és ingerlékeny lett, könnyen megsértődött minden apróságon.

Di Sun sejtette az okát: az állandó turnézás, utazás már alapjában véve igénybe vette a zenekar tagjait, az összezártság sem igazán tett jót nekik, és Ronnyt bántotta, hogy felesége, Jenny nem tudta kellő tapintattal, türelemmel kezelni a helyzetet. Ronny ritkán látta másfél éves lányukat, Lindát, és egyszer elpanaszolta Axelnek, hogy Jenny állandóan bébiszitterre bízza a gyereket, ő maga pedig amatőr színjátszó klubokban, színészkocsmákban tölti ideje nagy részét.

Di Sun úgy érezte, ő maga bizony nem tenné tűzbe a kezét Jenny hűségét illetően, de ezt a gyanúját magában tartotta.

Hamarosan a sajtó is tudomást szerzett Penge kiválásáról, szenzációhajhász cikkeket jelentettek meg a témáról; egy-két pletykalap hatalmas összeget kínált a basszusgitárosnak, ha kiteregeti a Zafír tagjainak magánéletét. Penge azonban, ha kísértésbe esett is netán, nem akart belerondítani abba a csónakba, amelyben egykor ő is evezett, amely neki is meghozta az ismertséget.

– Jó srác volt… szerettem vele dolgozni – mondta egyszer Axel Ronnynak, amikor a kivált gitáros szóba került.

– Száz ugyanilyet találhatunk – legyintett Ronny. – Ha egyszer el akart menni, hát menjen. Most majd bizonyíthat valami kezdő rockbandában – fintorgott a szólógitáros. Di Sun érezte, barátja személyes sértésnek veszi, hogy Penge távozott a zenekarból.

– Kicsikéim, a jövő hétre kiírunk egy meghallgatást – közölte velük Amanda, a menedzserük. – Mielőbb meg kell találnunk Penge utódját, mert hamarosan kezdődik a stúdióidőszak. Nem állhatunk le, mert meghalunk – mondta drámaian.

Pedig Axel szívesen leállt volna egy kicsit.

Cheryllel az elmúlt két évben alig töltött együtt egy kis időt – a lány élte az életét, dolgozott a farmon, állatokkal vette körül magát, éjszakánként pedig telefonon beszéltek a férjével, aki a világ bármely pontjáról felhívta őt. Cheryl az utóbbi időben nem kísérte el Axelt a koncertekre – kimerítőnek tartotta az utazgatást, és amiatt aggódott, nem történik-e baj otthon az állatokkal, rendesen eteti, futtatja-e őket az öreg farmer, aki a szomszéd tanyán lakott.

Axel tudta, hogy Cheryl nagyon magányos.

Lelkiismeret-furdalást érzett, amiért aranykalitkába került a felesége. A lány nem rajongott a nyilvánosságért, félt a Zafír rajongóitól, tartott az inzultusoktól. Utálta, ha címlapfotó lett belőle, ezért nagyon ritkán jelent meg bárhol is a férjével.

Magányát lovaival és kutyáival osztotta meg – egyetlen barátja Douglas Lipka, a Zafír éles eszű szövegírója volt.

Axelék a farmszentelő hétvégén mindannyian azonnal szívükbe zárták a mozgássérült költőt, aki bölcs iróniával beszélt a saját állapotáról. Kiderült, hogy egy elkapkodott ugrás okozta a tragédiáját: néhány éve magabiztosan, kissé vagányan vetette magát szép ívű fejessel egy folyóba, amelyet első látásra eléggé mélynek ítélt.

Nem volt igaza. A folyam sekély volt, és Douglas gerince olyan szerencsétlenül sérült, hogy az orvosok nem tehettek semmit, kimondták az ítéletet: Doug deréktól lefelé béna marad, életét kerekes székhez kötve kell leélnie.

Hogy a lelki fájdalmakat, az elviselhetetlen másságot tűrni, elfogadni tudja, Doug a versekben, az írásban keresett menedéket.

Axel bizonyos tisztelettel és csodálattal nézte a mozgásképtelen férfit, akinek az esze hihetetlenül gyorsan vágott. Doug di Sunék ajánlatára meghosszabbította a közös hétvégét, és még két hetet Cheryl és Axel társaságában töltött. Axel megtiszteltetésnek vette, csak az esték nyomasztották: kínban érezte magát, amikor feleségével elvonultak közös hálószobájuk irányába, és a költő még a kandallónál üldögélt.

– Segítsünk valamiben? – kérdezte az énekes, de mindig ugyanazt a választ kapta:

– El tudom látni magam. Önálló vagyok, ha ez nem látszik is.

Valóban igaz, a költő felsőteste meglehetősen izmos volt; egyedül hajtotta a tolókocsit, még néhány lépcső sem jelentett számára leküzdhetetlen akadályt.

Axel érezte, hogy önállóságával Doug saját magának akar bizonyítani. Sajnálta őt, de megpróbálta nem mutatni. Kedvelte a költőt, rajongott a verseiért, élvezte a társaságát.

Csak ne érezte volna esténként Lipka féltékeny, sóvár pillantását a hátában, amikor Cherylt átölelve nyugovóra tért. Remélte, hogy csak képzelődik.

A Zafír egyre híresebb lett, szédületes gázsiért hívták a zenekart koncertezni, és Amanda szinte minden meghívást elfogadott. Axel egyre többet volt távol otthonról, és bár volt bűntudata Cheryl elhanyagolása miatt, nem tudott – és igazán nem is nagyon akart – kiszállni a körforgásból.

Néha-néha meglátogatta az apját, aki általában idegszanatóriumok lakója volt – ha ritkán kiengedték, a férfi egy pillanat alatt leitta magát, ön-és közveszélyes periódusai váltogatták egymást, és hamarosan újból szanatóriumban találta magát. Axel idegennek érezte a férfit, de azért ellátta mindennel – csak éppen segíteni nem tudott rajta.

Időnként elhozta Vickyt a bentlakásos iskolából – ilyenkor derű és vidámság töltötte meg a farmot; Cheryl lovagolni tanította a kislányt, nagyokat sétáltak, nevetgéltek kettesben, és Axel mindig rosszul viselte, miután visszavitte húgát az iskolába, és Cheryl bánatos szemébe kellett néznie.

A témát már ezerszer megrágták, érveltek és meghallgatták a másik ellenérveit.

Megértették egymást, elfogadták a másik indokait – csak éppen az alapállásuk különbözött.

Cheryl gyereket akart – Axel nem.

– Meddig várjak még? – kérdezte a nő. – Mikor érzed majd érettnek magad erre a szerepre? Idén leszel huszonkilenc, én pedig huszonhét…

– Cheryl, itt nem arról van szó, hogy mikor érzem érettnek magam. Egyszerűen nem tudom elképzelni, hogy születik egy gyerekem, és úgy éli meg az első éveit, hogy az apja hol Európában, hol Ausztráliában, a világ végén koncertezik… Pontosan látom, ahogy Ronny házassága gyengül, amióta Linda megszületett…

– Önző vagy – nézett rá fájdalmasan Cheryl.

– Igen – vallotta be az énekes. – Önző vagyok, és nem akarok rossz apa lenni. Márpedig most egész biztosan az lennék, és ez állandóan nyomná a lelkemet – mondta halkan.

Nem tudta még a feleségével sem megosztani, mennyire fél mindattól, ami a gyerek születésével jár – úgy érezte, valóban éretlen ahhoz, hogy ekkora felelősséget felvállaljon, hogy kettészakadjon a lelke, hogy most már ne csak Cherylért, hanem a gyerekért is aggódnia kelljen.

Tudta, Cherylnek sejtelme sincs arról, mekkora viharok dúlnak benne, amikor elvállal egy újabb hosszú, külföldi koncertsorozatot, és mennyit tűnődik kapcsolatukon.

Egy kis enyhülést hozott az életébe, hogy Cheryl és Doug ilyen jól összebarátkozott, napi telefonkapcsolat alakult ki köztük, és a költő sokszor ellátogatott hozzájuk a farmra. Axel remélte, így Cheryl sem olyan magányos – a gyerekkérdést pedig elnapolta.

Doug a Zafír harmadik albumára is írt szövegeket, ám a lemez felvétele – úgy tűnt – csúszni fog, hiszen a meghallgatáson egyetlen basszusgitárost sem találtak megfelelőnek Penge egykori posztjára. Menedzserük egyre idegesebb volt.

Amandának volt is oka az idegeskedésre: beleszeretett egy fiatal, vagány kölyökbe; hatalmas összeget fizetett ki azért, hogy tisztára mossa valami rendőrségi ügyből, ráadásul luxusnegyedben építkezett.

– Ne aggódj – nyugtatta Axel a menedzsert. – Biztosan találunk előbb-utóbb olyan basszgitárost, aki mindannyiunknak megfelel.

Michaelre egy rockkocsmában akadtak rá Robertóval és Nickkel, teljesen véletlenül. A fiatal, loboncos hajú srác enyhén illuminált állapotban is olyan virtuóz szólamot játszott a gitárján, hogy Axelben megállt a lélegzet. Rögtön tudta, hogy a srácnak a Zafírban a helye. Amikor ezt közölte a fiúval, a gitárosban akadt meg a levegő, majd boldogan di Sun nyakába esett.

Michael Ronny számára is megfelelt, így minden akadály elhárult az Ellopott idő zenei felvétele útjából. A zenekar tagjai mosolyogva nyugtázták Michael lelkesedését, bizonyítási vágyát, állandó nyüzsgését. Az Ellopott idő klipjeiben sokszor szerepeltették az új gitárost, hogy a közönség megismerje az arcát. Amikor a zenekar az új felállásban először színpadra lépett, lányok százai skandálták Michael nevét. A Zafír törés nélkül megúszta a tagcserét.

Egy új, hangulatos pubból jöttek hazafelé. Anisette kocsijában ültek, és a lány épp most hajtott át egy tűzpiros lámpával védett kereszteződésen.

– Mit csinálsz? – kérdezte Axel riadtan. – Ez piros!

– Ó, tényleg? – lepődött meg a lány, majd egykedvűen megvonta a vállát, amikor a veszély elmúlt. – Miért, te nem szoktál belemenni a pirosba?

Kicsit veszélyes a nő, állapította meg Axel. Vagy őrült.

– Hát… néha. De így soha – válaszolt.

– Pedig izgi – vigyorgott rá a lány, rádudált az előtte hetvennel vánszorgó autósra, majd kivágódott balra a dupla záróvonalon, visszacsapta hármasba a sebességváltót, és – Axel úgy ítélte meg – hosszú távú előzésbe kezdett a szembejövő forgalom legbelső sávjában. Rémálom volt, mire visszatalált a saját sávjába. És továbbra is kedvesen mosolygott rá – az énekes ettől boldog volt, de az igazat megvallva, többre értékelte volna ebben a pillanatban, ha a lány – legalább néha-néha – a forgalomra figyel.

– Hová sietünk? – kérdezte. Anisette megsimogatta a fiú combját, majd megpihentette a kezét az énekes térdén. Na, most már a kormányt sem fogja, gondolta di Sun csüggedten.

– Nem tudom – nézett a szemébe ibolyakéken a lány, és épphogy átcsusszant egy sárgán. Nem tudja, emésztgette az információt Axel. Akkor meg miért rohan? Nem mindegy, mikor érünk oda? Szívesen megkérdezte volna, de egyelőre az életéért aggódott. – Azt mondtad, menjünk föl hozzád, nem?

– Na igen, de én nem erre lakom – informálta Axel.

– És ezt csak most mondod?

– Most – nyögte az énekes egy újabb érdekes előzés után. – Olyan határozottan indultál el, hogy azt hittem, kitaláltál valami mást.

– Merre laksz?

– Pont az ellenkező irányban – mondta Axel, majd jeges rémület markolt a szívébe. Anisette laza kanyarral megfordult a kétszer négysávos úton.

– Helyes kis autó – dicsérte a kocsiját boldogan, helyeslést várva.

– Aha – dörmögte Axel. Csak kár, hogy nem páncélozott.

Valami csoda folytán épségben hazaértek.

– Itt laksz? – nézett körbe a lány. Vajon nem tetszik neki? Cikinek találja, vagy miért kérdezte? – tűnődött Axel.

– Itt – mondta cseppet bocsánatkérő hangsúllyal. Bekapcsolta a tévét, megsimogatta Anisette szőke haját, belemormolta a fülébe, hogy rögtön visszajön, majd eltávozott a mellékhelyiség irányába.

– Hol van Vicky? – kérdezte Anisette, amikor Axel visszatért. A srác úgy érezte, haladéktalanul szüksége van még egy whiskyre.

– Hát… fogalmam sincs. Elment valahová, de már itthon kéne lennie. Mindegy, nincs még olyan késő – mondta lazán, de közben irtó dühös volt a húgára. Hol a fenében lehet?

– Persze, még csak éjfél van – helyeselt a lány, és beletúrt Axel hajába.

– Aha – dörmögte az, majd felfogta, mit mondott Anisette. Micsoda, már éjfél van, és Vicky nincs itthon? Hát én megölöm, gondolta. – Várj egy picit – húzódott el a lánytól, felállt, és dörgő léptekkel húga szobája felé vette az irányt, hátha talál bent valami kiindulópontot. Belökte az ajtót, felgyújtotta a villanyt és szemével az íróasztalt pásztázta. Egykor ez volt a dolgozószobám, gondolta beletörődően.

– Mi van? – hallott egy vékonyka hangot valahonnan mélyről. Vicky feje előbukkant a paplan alól, és a lány hunyorogva nézte a bátyját. – Megmondanád, mi van? Kitört valami háború? Vagy megyünk Afrikába? Netán elvetted feleségül Anisette-et?

– Cssss… – Axel a szája elé tette a mutatóujját, úgy kérte húgát, hogy hallgasson, majd gyorsan leoltotta a villanyt és behúzta maga mögött az ajtót.

Anisette a tévéújság összes betűjét próbálta éppen eltüntetni, megfejthetetlen ábrákat rajzolgatott a másnapi műsort tartalmazó lapokra.

– Itthon van – közölte vele Axel. – Alszik, kétszáz méter mélyen.

– Látom – villant fel az ibolyakék szempár, és a lány Axel mögé nézett. – Szia, Vicky.

– Szia – hunyorgott a kiscsaj, a hálóingét igazgatva. – Ideköltöztél?

– Ööö… nem. Csak hazahoztam a bátyádat – felelte Anisette zavartan. Axel arra gondolt, hogy most kéne Vickyt elásnia.

– Vicky, menj vissza a szobádba – mondta, de nem fordult hátra. Remélte, hogy elég fenyegető a hangja.

– Hallottad, hogy a te rajzod lesz a Zafír lemezének a borítója? – érdeklődött a lány Anisette-től, mintegy jelezve, hogy semmibe veszi a bátyja utasítását.

– Tényleg? – nézett kérdőn Anisette Axelre.

– Igen. Majd elmondom… – Axel hátrafordult és fenyegetőnek szánt pillantással a húgára nézett.

– Oké, megyek már… – vonult vissza Vicky.

– Jó éjszakát.

Axel odalépett Anisette-hez, lehajolt hozzá és finoman megcsókolta a nyakát. Nagyon jó illatot érzett. Kézenfogva mentek a hálószobába. A szeretkezés varázslatos volt.

Egyszer csak Anisette felpattant:

– Mennem kell. Hol a fürdőszoba?

– Balra az első – mondta Axel rekedten, miután magához tért. A lány elviharzott, majd pillanatokon belül visszatért.

– Foglalt a kád – jelentette be, és lehuppant a fiú mellé az ágyra.

– Vicky fürdik? Ilyenkor? – döbbent meg Axel. – Hát, várj egy kicsit, biztos rögtön kijön.

– Nem hiszem – csóválta a fejét a lány. – Ugyanis egy hal úszkál a kádadban… De mindegy, ha adsz egy akváriumot, abban is megmosakszom… – nyújtotta ki a lábát. Kilométer hosszú, gondolta Axel elismerően, majd megpróbált foglalkozni a problémával. Felült az ágyban, megvakarta a fejét.

– Várj egy picit, rögtön kimerem – talált rá a megoldásra. Mennyi gondja van egy állattartónak…

– Így szoktátok? – érdeklődött Anisette.

– Így – vigyorgott az énekes. – Sima ügy – biztosította.

Azonban nem így történt. A hal makacsul kitartott a kád mellett, az istenért nem akart beleúszni a vödörbe. Kis idő múlva Anisette is megjelent a fürdőszobában, Axel hátmosó keféjével beszállt az üldözésbe, mígnem a hal megadta magát és beúszott a vödörbe. Axel engedett rá még egy kis vizet, majd kihúzta a dugót a kádból.

– Na. Kész – mondta a lánynak. Halüldözés közben elhatározta, hogy másnap készít egy házirendet Vickynek.

– Tényleg sima ügy – bólintott Anisette, és elnevette magát. Axel is vigyorgott, majd szájon csókolta a lányt.

Mit gondolhat rólam, te jó ég… Az a legkevesebb, hogy flúgosnak talál, hunyta le a szemét.

Amikor Anisette felöltözött, Axel megköszörülte a torkát:

– Holnapután Omlában játszunk…

– Aha.

– Ez a turnéindító buli – közölte a srác, majd várt. Csak mondja ki Anisette, ha ott akar lenni.

– Tényleg? – nézett rá a lány, de nem sok érdeklődés volt a szemében.

– Aha.

– Utána hónapokra elutazol?

– Két hónapig heti egy-két koncertet játszunk, utána jön egy nagyon kemény hónap, amikor szinte minden másnap buli van. Aztán egy kis nyaralás. Már nem csináljuk azt, amit korábban, nem tart a turné egy éven keresztül.

– Fárasztó volt?

– Az. Megőrültünk az állandó összezártságtól… Volt, hogy azt sem tudtuk, hol vagyunk, Európában vagy Amerikában… A tenyerünkre volt írva a város neve, ahol felléptünk, egy papírról elmondtam az adott nép nyelvén néhány mondatot – emlékezett az énekes. – Nem voltak lélektelenek a bulik, csak sok volt belőlük. Azt hiszem, túlzásba vittük, mert jó volt a népszerűség, a siker, a fény…

– Aztán…?

– Aztán megszoktuk. A jót is meg lehet szokni. Visszafogtuk magunkat, hogy együtt tudjunk maradni.

– Nehéz volt?

– A visszafogás? Nem annyira – legyintett Axel lazán. – Megtanultam nemet mondani. Meg kellett tanulnom – szögezte le. Milyen jólesett ezt a két mondatot kiejtenie a száján! Erősebbnek, magabiztosabbnak érezte magát tőle.

– Értem – bólintott Anisette. – Szóval holnapután kezditek?

– Igen – élénkült fel Axel. Talán most majd mondja, hogy eljönne velem…

– Sokat próbáltatok rá?

– Az túlzás. De megoldjuk, holnap az egész napot arra szenteljük, hogy összepróbáljuk a műsort a vendégzenészekkel – mondta. – Mi meg már elég jól tudjuk a nótákat – mosolyodott el.

– Ez a fontos – mosolygott vissza rá Anisette. Lehet, hogy nem is kíváncsi a koncertre? Lehet, hogy nem akar eljönni?

– Igen – mondta Axel, majd hirtelen eszébe jutott valami. – Mondd, helyreállt már a rend a lelkedben?

– Nnnem tudom… – felelt zavartan a lány, majd felállt. – Azt hiszem, még nem.

– Jó, én csak úgy… csak úgy kérdeztem – hebegett Axel. Nem akar eljönni a koncertre. Nincs rend a lelkében. Biztos megvan még neki az az antipatikus pasija. Szórakozik velem?

– Oké, semmi baj. – A lány arca kedves volt, tekintete ismét szelíd. – Most mennem kell. Remélem, jól sikerül a turnéindítás…

– Hm… Köszi. Majd felhívlak, jó?

Kikísérte Anisette-et, megvárta, amíg beül a kocsijába, magában azt kívánta, hogy azonnal álljon munkába a lány védőangyala és óvja az úton, amíg hazaér a faramuci vezetési stílusával, majd visszament a lakásba.

Amikor lefeküdt, megérezte a párnáján Anisette parfümjét – orrát belenyomta a párnába, és jó mélyen beszívta az illatot.

A nő őrjöngött tehetetlen dühében. A Nyúl végre elment otthonról, de minden ajtót rájuk zárt. Betörésbiztos bunker volt a ház, és neki nem volt kulcsa.

Pedig megígérte a kislánynak, hogy elviszi innen.

Hogy visszaviszi az apjához.

Hosszas tépelődés után jutott el idáig – az utóbbi napokban megerősödött benne, hogy ezt kell tennie. Csakhogy az az állat rázárta a gyerekre az ajtót.

Meg kellett találnia a megoldást. Mint az őrült, rohangált a hatalmas házban, megpróbált benyitni az összes helyiségbe, de mindet zárva találta. Kivéve a stúdiót.

A Nyúl szentélyét. Ahová ő soha nem léphetett be.

Most bement. A falat Juliet fotói borították, több monitor, videolejátszó uralta a helyiséget. Szanaszét videokazetták hevertek, iszonyú rendetlenség volt, és a földön döglött pillangók feküdtek.

A nő utálta a lepkéket.

Mint ahogyan a Nyulat is.

Remegő lábbal leült a hatalmas, L alakú asztal mellé, összeszedte a fellelhető távirányítókat, és néhány próbálkozás után sikerült bekapcsolnia az egyik tévét és a hozzá csatlakoztatott videót.

Belökött a lejátszóba egy kazettát.

ANISETTE

Nem tudok aludni. Csak fekszem az ágyon és Axelre gondolok, meg a mai estére.

Remélem, érzi az illatomat a párnáján – ha nem, akkor hiába törölgettem bele a nyakamat.

Vajon miért nem mondta, hogy maradjak nála, hogy aludjak vele, hogy menjek el vele a koncertre?

Őrület ez a pasi. És mégis olyan jó vele. Lehet, hogy ma nagyon hülyén viselkedtem – kicsit talán rosszul is vezettem, de a közelsége megbolondított.

Megkérdezte, rend van-e a lelkemben – milyen hülyén válaszoltam! Mi a fenéért nem tudtam elmondani, amit érzek: hogy haldoklik a kapcsolatom Frederickkel, de még nem tudtam lezárni… mert én – ellentétben vele – nem tudom olyan könnyen kimondani, hogy „nem”. Irigylem őt ezért… És miért nem mondtam, hogy fontosnak tartom őt, hogy jó vele… Nem tudok beszélni, ha mellettem van. Megbénít. Leblokkol.

Biztosan nagyon hülyének tart. Biztosan van valami fontos kapcsolata – ha nem így lenne, elhívott volna az omlai koncertre, nem? De akkor mi a frásznak húzta el előttem a mézesmadzagot?

Tele vagyok kérdésekkel, kételyekkel.

Halat tart a fürdőkádban – milyen drága… Ebből is látszik, hogy jó ember.

Az én rajzom lesz a Zafír lemezborítóján. El sem hiszem.

Aludnom kéne.

...Valaki rázza a vállamat és nyalja a kezemet. Felnézek, és látom, hogy nem egy és ugyanaz a személy: Bryan rázogat, Boiko nyalogat, Grzegorz az unokaöcsém kezében tartott kávéra pályázik, Sir Pötty pedig a lábamnál fekszik az ágyban. Kicsit horkol.

– Kérsz kávét? – kérdi Bryan. Gyanakodva méregetem.

– Mi a fene, akarsz tőlem valamit?

– Rossz napod van?

– Mi a frászért válaszolsz kérdésre kérdéssel?

– Én?! – vigyorog rám. – Ha nem tudnád, te vagy a családban az örök visszakérdező. Ha nem ügyelnénk rád, az egész család élete állandó válaszolgatásból állna, te pedig elsuttyonkodnál minden hozzád irányított kérdő mondat elől. Nincs igazam?

– Miért, igazad van?

– Nincsen?

– Szerinted…?

És ez így menne órákon – Bryant ismerve esetleg napokon – keresztül, ha én abba nem hagynám. Bryan közli velem, hogy egy napra eltávozik, mert elviszi Kate-et kirándulni.

Bryan! Kirándulni! Ha ilyet tesz, tuti, hogy szerelmes. Ami azt illeti, elég gyorsan kiheverte a Tracy-Lee okozta sokkot. Ilyenek a férfiak. Gyorsan felhívom Yvonne-t. Már nincs otthon, tehát a szerkesztőségben kell keresnem.

– Szia, Yvonne, ráérsz?

– Nem nagyon. Vissza tudlak hívni? Tárgyalok éppen…

– Rövid leszek – biztosítom.

– Oké, mondjad.

– Eljössz velem holnap Omlába? – kérdezem. Gyanúsan hosszú csend van a vonal másik végén.

– Hát… – felel bizonytalanul. Ebből rögtön kikövetkeztetem, hogy barátnőm pontosan tudja, miért kellene holnap Omlába menni.

– Zafír – segítem ki, nehogy neki kelljen kimondania. – Turnényitó koncert.

– Igen, tudom. Nézd, Anisette, nem valószínű, hogy holnap el tudok menni veled. Majd később felhívlak és megbeszéljük, jó?

Na tessék. Igaz barát.

Mindenki magamra hagy, még Yvonne is.

Meg aztán azt sem tudom, hogy most boldognak vagy szomorúnak kellene-e lennem az előző este miatt.

De azt pontosan tudom, hogy ott leszek a holnapi Zafír-koncerten.

AXEL

A Zafír harmadik albumának legnagyobb slágere nem a címadó dal, az Ellopott idő, hanem egy lassú szám, a Hívlak lett. Már a dalok keverésénél tartottak a stúdióban, amikor Amanda megjelent néhány filmgyári emberrel, akik végighallgatták az anyagot, és a Hívlaknál felcsillant a szemük.

A lemez megjelenésével egy időben a mozikba került egy hatalmas költségvetéssel elkészített, kissé bárgyú film, a Holnap talán szeretni foglak, amelynek fő betétdala lett a Hívlak. Az emberek az első perctől fogva imádták a produkciót.

Mindenki a Hívlakot dúdolta – az utcán a diáklányok, az üzletben az eladónők, a szervizben az autószerelők… Sokan nem voltak tisztában vele, melyik együttes játssza a számot, de nem is ez volt a fontos.

A Zafírt Grammy-díjra jelölték a dallal.

A banda tagjai élvezkedtek a hirtelen, váratlanul jött dicsőségben, csak éppen egy dolgot nem értettek: azt, hogy hogyan írhatott alá a filmesekkel egy olyan szerződést Amanda, amelynek értelmében épphogy csak csurrant-cseppent némi pénz az együttes konyhájára…?

– A hírnév most a legfontosabb – világosította fel őket a menedzser.

– Kösz, az már így is megvolt… Rajtunk fog röhögni az egész szakma, hogy mindenki keres a nótánkon, csak éppen mi nem – nyűgösködött Nick.

– Utólag már nem tudsz mit tenni – legyintett Axel. – Majd legközelebb mi is ott leszünk a szerződéskötésnél.

– Nem bízol bennem? – csattant fel Amanda. – Kicsikém, ha nem ajánlom fel a segítségemet annak idején, ma még mindig valami amatőr, névtelen zenekarban énekelnél. Lehet, hogy már alkoholista lennél, vagy kábítószeren élnél.

– Lehet – bólintott di Sun, és figyelmesen fürkészte a nő arcát.

– Hagyjátok abba – szólt Ronny. – Tök fölösleges azon meditálni, hogy mi lenne, ha… Ez van és kész.

– Pontosan – nézett rá hálásan Amanda. Axelnek rossz érzése támadt, maga sem tudta, miért.

Nem voltak anyagi nehézségei, bár meglehetősen lecsökkentette a tartalékát, hogy egy vidéki kisvárosban, jó negyven mérföldnyire a farmjától megvásárolt egy lerobbant motelt, és belevágott a helyreállítási, felújítási munkálatokba.

Cheryl támogatta az ötletet, és beleegyezett, hogy – korábbi szakmai tapasztalataira támaszkodva – elvállalja a panzió vezetését. Persze átlátott Axel szándékán, és ennek kedvesen hangot is adott:

– Le akarsz kötni, hogy ne legyen időm a kapcsolatunkon gondolkodni, és hogy ne vegyem észre, mi hiányzik az életemből…

Az énekes vigyorgott, megpuszilta felesége arcát, és közben elégedetten nyugtázta, hogy – ha minden igaz – két legyet üt egy csapásra: Cherylt ellátja teendőkkel, kizökkenti kissé komor magányából, és talán végre Doug sem fog annyi időt eltölteni a farmon.

A mozgássérült költő ugyanis egyre többet időzött náluk, az utóbbi hónapokban még akkor sem utazott el, amikor di Sun hazaérkezett egy időre néhány fárasztó utazás, koncert után.

Axel a hazatértekor magához ölelte Cherylt, vonszolta őt a hálószoba felé, de Douglas mindig felbukkant, és szúrós szemmel tekintett rájuk. Cheryl néha kissé eltolta magától a férjét, és csak a kezét hagyta megfogni.

– Mi a fene van? – kérdezte Axel dühösen, amikor végre kettesben maradtak. – Nem ölelhetlek át, mert Doug égő szemmel figyel bennünket, és közben marhára féltékeny? Meg fogom mondani neki, hogy tudomásom szerint a feleségem vagy, és akkor ölelgetlek, szeretgetlek, amikor akarlak. Egyébként is: mi a francot keres itt állandóan? Már ez a hivatalos lakcíme?

– Ne bántsd – mondta Cheryl. – Annyira szomorú szegény, és nyilván fáj neki, ha olyasmit lát, amit ő képtelen lenne megélni. Épp elég neki a saját tragédiája, ne bántsd még te is…

– Aha. Na és miért lakik itt szinte egyfolytában?

– Mert a barátai vagyunk.

– Kíváncsi lennék, mit szólna például Ronny, ha fognám magam és beköltöznék hozzájuk, feldúlnám az életüket, csak azért, mert barátok vagyunk… Arra is kíváncsi lennék, csendesen tűrné-e, ha az ő távollétében napokra, hetekre együtt maradnék a feleségével, hogy osztozzam a magányában… – Axel érezte, hogy kicsit ingerültre sikerült az eszmefuttatása.

– Te egészséges, normális férfi vagy – mondta Cheryl halkan. – Doug sérült ember, akivel együtt tudok érezni. Nyilván, ha nem lenne ennyi szenvedés a háta mögött, ha nem lenne mozgáskorlátozott, én sem töltenék vele ennyi időt.

– Féltékeny, még ő féltékeny! – nézett a lány szemébe Axel. – Ha egészséges lenne, és úgy vágna pofákat, amikor kettesben elvonulunk, vélhetően úgy kirúgnám a házamból, hogy Ghenerráig szárnyalna. De így…? Mit tehetek? Azt hiszem, neked kellene valami módon megoldanod ezt a helyzetet.

– Szóval én rúgjam ki – Cheryl szája alig mozgott, de a szeméből vad düh áradt. – Rúgjam ki, mert te nem tűrsz meg más férfit a közelemben.

– Nem erről van szó… nézd, engem marhára nyomaszt, hogy gyilkos pillantásokat küldözget felém. Nem a féltékenység beszél belőlem, hanem az, hogy lassan már nem tudok normálisan élni a saját otthonomban. Lassan már nincs kedvem hazajönni; amikor jövök hozzád, azon meditálok, vajon itt van-e ez a… – hallgatott el.

– Nyomorék. Mondd ki!

– Most ez mindegy. De azt hiszem, nem érted, amiről beszélek. Vagy nem akarod érteni.

– Persze, mert korlátolt vagyok – dacolt a lány. – Na és te…? Járod a világot, állandóan nőkkel vagy lefényképezve, zaftos sztorikat közölnek rólad a pletykalapok… Ez persze normális dolog, de az nem, hogy Doug időnként itt van.

– Cheryl, eddig te sem hitted el azokat az idióta történeteket – nézett rá Axel döbbenten. – Mi történt…? Mondd, mi történt, miért ingott meg egymásban ennyire a bizalmunk?

– Nem tudom – ingatta a fejét felesége, majd az énekes vállára borult. Hosszan zokogott, szinte megállíthatatlanul.

Közös életükben először fordult elő, hogy Cheryl megkérdőjelezte Axel hűségét. Eddig együtt nevettek az idétlenebbnél idétlenebb pletykákon, amelyek szárnyra kaptak a férfiról. Axel hűsége Cheryl iránt elsősorban a szereteten alapult – ámde túl sok ideje sem lett volna más nőkkel foglalkozni. Nem vonzották a kalandok, mosolyogva nézte Michaelt, aki minden városban, ahol megfordult, belehemperedett egy-két lány ágyába, és nagyon élvezte hirtelen jött népszerűségét.

Axelben felmerült a gyanú, hogy Doug beszélheti tele a felesége fejét ilyesmivel, ő ültetheti el benne a gyanakvást. Remélte, hogy mielőbb elkészül a panzió, és ez teljes mértékben lefoglalja majd Cherylt.

Axel a telefonkagylót markolta és hallgatta Ronny panaszáradatát, néha-néha próbált ugyan közbeszólni, de a gitáros nemigen adott erre lehetőséget.

– …és elegem van abból is, hogy senki nem veszi komolyan a próbákat, meg hogy Michael állandóan részeg. Nincs semmi összetartás, és akkor az a buzeráns újságíró feltesz nekem egy csomó intim kérdést – még szép, hogy elküldtem a jó édes anyjába…! De hogy ezután feljelent rágalmazásért, meg a franc tudja, miért… hát ez pofátlanság.

– Ronny… – próbálkozott Axel.

– …ráadásul tegnap, amikor mentem haza, valami féleszű ribanc beletolatott a kocsimba, mert a seggében hordja a szemét, és akkor még volt képe autogramot kérni…

– Hát ez…

– Ghenerrában háborúznak, mi meg azon tökölődünk, hogy eljátsszuk-e ma este a Hívlakot…

Ronnynak ma határozottan rossz napja volt.

Miután Axelnek sikerült leráznia, és elbúcsúztak azzal, hogy indulásnál találkoznak, az énekes szentelt egy kis időt a húgának is.

– Mondd, ez a hal körülbelül mikor fogja befejezni a földi pályafutását? – érdeklődött Vickytől, mert már kezdett beleunni, hogy minden fürdés előtt ki kell mernie egy vödörbe az állatot.

– Már miért fejezné be? – meredt rá Vicky.

– Az éhség miatt, gondolom.

– Á, most nem éhes. Vettem egy csomó fagyasztott kishalat, tegnap megkajált belőlük vagy nyolcat. Ne aggódj miatta.

– Micsoda? Még eteted is?

– Különben éhen halna. Most mi bajod vele?

– Semmi, azon kívül, hogy a kádamban éli az életét.

– Gusto a neve – informálta kedvesen a lány, és közben kicsavart pózokat vett fel a nagytükör előtt.

– Gusto! Miért pont Gusto?

– Mert olyan kis gusztustalan – magyarázta Vicky, és a fenekét vizsgálgatta a tükörben.

– Jó – vett nagy levegőt Axel. – Akkor én veszek neked egy műanyag kádat, abban tarthatod Gustót meg a hibernált kishalakat. A saját szobádban, persze. Nem, ne is mondj semmit. Lezártuk a témát – vetett szúrós pillantást kishúgára, aki már éppen mondani készült valamit. – Jössz a koncertre?

– Omlába? – nézett rá a lány, és közben szép lassan talpig pirult. Axelnek gőze nem volt, mit mondott, amivel megsérthette Vicky lelkivilágát. – Nnem… azt hiszem, nem megyek. Fáradt vagyok.

– Fáradt – ismételte kétkedőn di Sun.

– Mi van, már fáradt sem lehetek? – lázadt fel a lány. – Meg aztán nem is érek rá…

– És beteg is vagy, meg hasmenésed is van.

– Pontosan – bólintott Vicky, és újra elkezdte vizslatni formás popsiját a tükörben.

– Szóval randid van.

– Aha.

– Kicsit körülményesen adtad elő. Mondhatnám, regényesen. Ki a szerencsés?

– Majd bemutatom, ha jó mostohám leszel… De egyelőre maradjon titok.

Amandának elkészült a háza, és meghívta a Zafír tagjait egy kis ünneplésre. Axelnek a kerti bejárattól a házig legalább négy helyen kellett bemondania a nevét, bonyolult ellenőrzésen esett át, hogy végre bejuthasson. Azon meditált, amikor kiszállt a kocsiból, hogy miért van szüksége Amandának erre a sok biztonsági berendezésre; a menedzser úgy őriztette otthonát, mintha világhírű filmsztár lett volna.

Az énekes a felesége nélkül érkezett – végre elkészült a panzió, Cheryl a nyitás utáni bonyodalmakat simította el, és az utóbbi hónapban nagyon sok időt töltött a felújított, korszerű szállóban. Doug is elhagyta a farmot, Axel megnyugodhatott. Nyugalma egészen addig tartott, amíg Cheryl be nem jelentette, hogy a költő beköltözött a panzióba. Di Sun először úgy döntött, hogy odamegy és udvariasan felkéri Lipkát, hogy távozzon a szállóból – majd, Cheryl aggódó tekintetét látva, letett erről. Végül is az a lényeg, gondolta, hogy már nem lakik az otthonukban.

Axel belépett a házba a fotocellás ajtón. Fotocella… Amandának teljesen elment az esze. A menedzser a márványpadlós hallban fogadta az énekest, tűzvörös estélyit viselt, kilónyi sminket az arcán, és boldog mosolyt villantott.

– Jó, hogy jössz, kicsikém – mondta, és óvatosan, hogy szája ne érjen Axel arcához, csókot lehelt felé. – Már arra gondoltunk, elfeledtkeztél a meghívásról.

– Csaó-csaó! – jelent meg a színen Amanda fiúja, a fiatal, csibészes arcú kölyök.

Axelt bevezették egy óriási szobába, ahol minden a lila árnyalatában pompázott. Steve, Amanda fiúja egy pohár pezsgővel kiselőadást tartott az énekesnek arról, hogy mit kellene másképp csinálnia a színpadon – a Zafír tagjai pedig, mivel Steve mögött helyezkedtek el, kárörvendően vigyorogtak. Vélhetően már nekik is volt részük Steve kritikájában. Axelt a Griff Menedzseriroda és Lemezkiadó elnöke mentette meg, néhány szót váltottak, majd Amanda végigkalauzolta őket a házon. Axel sok mindent fölösleges fényűzésnek ítélt; a legtöbb ajtó fotocellával működött, a kertben egy hatalmas, feszített víztükrű medence várt a fürdőzni vágyókra, de a házban is volt kettő.

Ronnyék egyik ámulatból a másikba estek.

– Szép ház – mondta di Sun a menedzseriroda elnökének. – Csak túl nagy. Magas lesz a villanyszámla…

– Ah – húzta fel az orrát az elnök, majd elmosolyodott. – Érdekli is magát a villanyszámla… Azt hiszem, teljesen mindegy, mennyi, nem? Mármint nem Amandáé, hanem a magáé.

– Volt idő, amikor érdekelt – mondta Axel. – Történetesen voltak ennél rosszabb periódusaim is.

– Gondolom – mondta az elnök csendesen, és elvett egy pohárral a pincér által kínált pezsgőből. – Viszont ma már ismert énekes, és szállodája is van. Szép karrier.

– Aha – felelte Axel, de unta a társalgást meg az egészet, különösen, hogy Amanda felbérelt fényképészei még fotózni is kezdték őt.

– Sokat jelentett a film… a Holnap talán megöllek, vagy mi a címe… – mondta a férfi.

– …szeretni foglak.

– Igen, igen. Na, én a dalra gondolok, a Zafír dalára. A lányaim is állandóan a Hívlakot éneklik otthon. Nagyot lendített magukon.

– Erkölcsileg – szögezte le Axel, és körülnézett, ki menthetné meg ettől az unalmas párbeszédtől.

– Hm… – köszörülte a torkát az elnök. – Anyagilag az a néhány millió meg sem kottyan, ugye?

– Micsoda? – dermedt rá Axel. – Miféle milliók?

– Hát ami a szerződésben áll. Véletlenül épp láttam.

– Ne mondja – csodálkozott rá Axel, majd hirtelen megkérdezte: – Nem unja ezt a szarságot?

– Háát… – ingatta bizonytalanul a fejét a férfi.

– Na, akkor szerintem lépjünk le innen – javasolta az énekes. – Magánál vannak az irodaházba való bejutáshoz szükséges mágneskártyák?

– Igen, de… – az elnök semmit sem értett, de Axel megragadta a karját, és magával húzta a férfit a fotocellás kijáraton.– Nem értem… Hová megyünk?

– A Griff főhadiszállására – mondta Axel, és beindította kocsiját. – Látni akarom azt a szerződést, amiről beszélt.

Az elnök kártyájával be tudtak menni Amanda May irodájába, és a férfi hamarosan megszerezte a menedzser páncélszekrényének kombinációját is. Bár nem tudta pontosan, mire megy ki a játék, kezdte sejteni, mi lehet a háttérben.

Megtalálták a szerződést, amit Amanda kötött a film producereivel.

Ötmillióról szólt.

A szerződésen rajta szerepelt Axel, Ronny, Michael, Nick és Roberto aláírása is – a menedzser egy korábban aláírt szerződést használt fel. Bevált módszerük volt, hogy előre kitöltöttek, aláírtak néhány formulát, hogy ne kelljen az utolsó pillanatban összetoborozni őket.

– Ötmillió – füttyentett Axel, és röhöghetnékje támadt. – Fejenként ötvenezret kaptunk. Azaz maradt Amandának több, mint négymilliója… Szép.

– Uramisten – lehelte az elnök, leroskadt egy székbe, és kezébe temette az arcát. – Végünk van… Tönkretette a cégemet…

– Tőlünk viszont kapott ajándékba egy fotocellás házat. Na jó, a felét – vigyorgott Axel. – Bár, már korábban is írtunk alá biankó szerződést, fene tudja…

– Uramisten – mondta megint az elnök, akinek ezzel pillanatnyilag ki is merülhetett a szókincse. – Uramisten…

Axel felfedezett egy üveg konyakot az egyik polcon, lecsavarta a kupakját, talált két műanyag poharat, és teletöltötte.

– Jót fog tenni – helyezte a férfi elé az egyik poharat.

– Igen – mondta az elnök fakó hangon. Axel látta, nem sok választja el a sírástól.

– Na, ne legyen már úgy oda – ütögette meg az elnök vállát.

– Nem tudok kifizetni maguknak ötmilliót… kizárt dolog… – nézett rá a férfi véreres szemmel. – És ha nem fizetem ki ezt a pénzt, maguk szépen itthagyják a Griffet, és elhíresztelik a szakmában, hogy mennyire megjárták. Akkor én akár be is zárhatom a boltot.

– Ezt majd megbeszéljük, miután a többiek is tudomást szereznek a dologról. Inkább az a kérdés, mi legyen Amandával.

– Menjünk vissza a partijára, és jelentsük be ott…

Axelt a gondolattól rázni kezdte a hideg.

– Ezt inkább mégse. Jobb lenne, ha maga intézné el szép csendben vele, ugyanis én látni sem akarom. Ahhoz sincs kedvem, hogy megtudjam, pontosan mennyi pénzt vett le rólunk hasonló módon… Tegye meg, ha utánanéz is, nem mondja el nekünk.

– Rendben – bólintott az elnök. – Hívjon, ha döntött.

A zenekar tagjai különbözőképpen fogadták a hírt. Ronny dühöngött, asztalokat csapkodott, Michael sírva fakadt, hogy ő milyen gazdag is lehetett volna, Nick kijelentette, hogy elintézi Amandát egy tucat dobverővel, Roberto csak nézett maga elé, és nem lehetett tudni, mire gondol.

Végül a Griff elnöke – miután menesztette Amandát – javaslattal állt elő: a Griff saját részesedés nélkül vállalja, hogy elkészít és terjeszt egy Zafír-koncert anyagát tartalmazó lemezt, és a szokásosnál magasabb jogdíjat fizet a fiúknak. Ronnyék ezt elfogadták, de nagyon magukra maradtak.

A férfi tudta, ma már nem hibázhatja el. Előző nap képtelen volt kivárni, míg az a szemét kis zenész hazaérkezik – már látni akarta Julietet.

Megleste a kislányt álmában. Az egyre teltebbé váló Hold fénycsíkot húzott végig az alvó kicsi babán – a férfi nézte őt, talán emlékezett valamire közben. Váratlanul olyan erős merevedése támadt, hogy magára kellett hagynia Julietet; bement tornatermébe és jó két órán át küszködött a súlyzóival.

A Ribancot ma még csak egyszer látta – pocsék színben volt, meg is esett rajta a szíve, de amikor felajánlotta neki a heroint, a nő visszautasította, mondván, hogy inkább kicsit később. Majd belövi, mielőtt elmegy – legalább nem lesz itthon, amikor a nő repül.

A nőt tegnap óta rázta a remegés. Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne essen neki a Nyúlnak – valahol belül érezte, semmi esélye nem lenne az őrülttel szemben egy közelharcban. Merthogy a Nyúl őrült volt, azt már biztosan tudta. Azért fohászkodott, hogy a férfi ma is eltűnjön egy időre, neki pedig meg kell találnia a kijutás módját, és találkoznia kell azzal a férfival, aki tönkretette az életét.

Talán mehetne a rendőrségre is, csakhogy ott ránéznének, meglátnák összevissza szurkált karját, és egyetlen szavát sem hinnék el. Még az is meglehet, hogy börtönbe zárnák.

A nő már volt börtönben, és nem kívánta magának még egyszer azt az élményt. Szerencsére hamar kiengedték – hála Dominique-nak, annak a kedves szívű öregasszonynak.

Amikor Dominique befogadta őt, szörnyű állapotban volt. Még mindig elvesztett gyerekét siratta, és hiába volt minden erőfeszítés, nem sikerült újból teherbe esnie. Szinte csak kábítószeren élt, és hogy hozzájuthasson, nem hátrált meg semmitől – lopott, ha nem volt pénze, autót tört fel, ha már nagyon hiányzott neki a szer.

Néha-néha, főleg józan pillanataiban siratta elrontott életét, végigpergett előtte, mivé is lett – ő, aki egykor bármit megszerzett, amit – vagy akit – akart, amire – vagy akire – gusztusa támadt. Borzalmasan mélyre csúszott, és közben a férfi, akitől gyermeket szült, egyre sikeresebb lett.

Dominique a börtönből mentette meg őt, elvitte a házába, megfürdette, megetette, és ettől kezdve gondját viselte, mintha kisgyerek volna. Pedig ő már harmincéves volt. Ráadásul az elmúlt három év alatt évtizedeket öregedett. Egy idő elteltével Dominique bemutatta neki az unokáját – véletlenül futottak össze, és az öregasszony nem volt valami lelkes, amikor meglátta a fiút. A Nyúl, ahogy a kuplerájban a lányok nevezték a háta mögött, kétségkívül jóképűnek tűnt, de volt a tekintetében valami hidegség, amitől szép arca félelmetessé vált. Később, amikor kérdezte az öregasszonyt unokájáról, Dominique mindig kibújt valahogyan a válaszadás elől.

– Teljesen hülye – felelte végül egyszer, őszinteségi rohamában. – Nem is hiszem, hogy az én vérem. Nem lennék boldogtalan, ha megölné magát…

A Nyúlnak persze esze ágában nem volt, hogy öngyilkos legyen. A nő nem tudott róla jóformán semmit, csak azt, hogy van egy kislánya, akit Dominique sűrűn meglátogat.

Tegnap látott egy borzalmas videofelvételt. Most már tudta, miért nem láthatta Dominique halála után sem Julietet – az a mocskos, szadista őrült megölte a saját lányát. És még filmre is vette ezt a rémálmot.

És ami a legriasztóbb volt az egészben: Linda tényleg kiköpött hasonmása Julietnek.

A nő meg akarta akadályozni, hogy a Nyúl Lindával is azt tegye, amit korábban tett a saját lányával. Már tudta is, hol kell keresnie azt az embert, akinek segítenie kell, és akinek így talán bebizonyíthatja, hogy mégis a jó oldalon áll. Erőt kellett gyűjtenie, hogy végig tudja csinálni a mai napot.

AXEL

Miután a Griff elnöke teljesítette az ígéretét, és kiadott a Zafír európai koncertfelvételeiből egy válogatást, a fiúk megbeszélték, hogy lassítanak a tempón. Mindannyiuknak elege volt az utazásokból, abból, hogy bejárták majd’ az egész világot, de semmi mást nem láttak belőle, csak repülőtereket, hotelszobákat, stadionokat és nagytermeket, ahol a sajtófogadásokat tartották. Megpróbáltak menedzser nélkül dolgozni Amanda menesztése után, de rá kellett jönniük, hogy ez sem ideális. Most érezték igazán, Amanda mennyi terhet levett a vállukról annak idején – igazán kár, hogy sikkasztós típus volt.

Menedzsert találni pedig nehéz feladat volt: ki kellett szűrni a szélhámosokat, a nagy rablókat, a kevésbé rátermetteket; a cél az volt, hogy olyasvalakit találjanak, aki túl azon, hogy becsületes és jó szervező, maga is lelkesedik a Zafír zenéjéért, és kellően alkalmazkodó ahhoz, hogy szemrebbenés nélkül viselje a fiúk különböző bolondériáit, végighallgassa ordítozásukat, ha technikai malőr támadt a koncerten.

Ilyen embert egyelőre nem sikerült találniuk.

Megbeszélték, hogy december végétől nem vállalnak néhány hónapig fellépést, és nem mennek stúdióba sem, hogy végre kipihenhessék magukat. Axel elhatározta, hogy elviszi Cherylt néhány hétre Hawaiira vagy bárhová, ahová a felesége akarja. A hírt karácsonyi ajándéknak szánta. Cheryl nagyon sokat tartózkodott a panzióban, felügyelte az alkalmazottakat, elsimította a problémákat, és határozottan boldogabbnak látszott, mint korábban. A hangja is vidámabb volt, amikor telefonon beszéltek. Axel egyszer felvetette a gyerekkérdést, de Cheryl másról kezdett el beszélni. Szegény, úgy látszik, beletörődött a helyzetbe, gondolta Axel, és lelkiismeret-furdalást érzett, amiért attól fosztja meg a lányt, ami talán a legfontosabb lenne az életében. December közepén egy franciaországi hotelszobában, egy álmatlanul töltött éjszakán hozta meg a döntést: nem ellenzi többé a közös gyereket, hisz Cherylnek talán igaza van, mindketten elég érettek már ehhez. Még mindig nem volt teljesen biztos önmagában, de azt is átlátta, hogy bizonytalanságát felesége egyszerű önzésnek ítéli. Talán a jövőben kevesebb munkát vállal, és akkor jó apa válhat belőle, akit nemcsak hébe-hóba lát a gyerek, mint valami idegent. Nem, azt egyáltalán nem szerette volna Axel, ha a majdani gyereke Douglas Lipkához jobban kötődne, mint hozzá.

Doug még mindig a panzióban lakott, bizonyára ugyanolyan sok időt töltött Cheryllel, mint amikor velük élt a farmon – de most Axel legalább ritkábban találkozott vele. Néha ugyan megfordult a fejében, hogy kiköltözteti a költőt a hotelból, de tudta, ezzel mélyen megsértené Cherylt, na és persze Dougot is, de ez kevéssé érdekelte.

Hazautazás előtt, amikor végre jutott ideje egy kis városnézésre is, egy párizsi játékszalon kirakatában meglátott egy hatalmas, hófehér szőrű, kedves pofájú jegesmedve-figurát. Barna szemével szomorúan figyelte a járókelőket, és Axel tudta, meg kell vásárolnia Cherylnek. Jobb későn, mint soha, vigyorgott magában, magához szorítva a puha szőrű állatkát.

Amikor megérkezett Perinbe, a repülőtéren bérelt egy kocsit, és meg sem állt hazáig. Bár még pár nap volt az ünnepekig, már most meg akarta lepni a feleségét az utazás hírével – a többi várhat karácsonyig.

Cheryl gyönyörű volt, ahogy a kandalló előtt ült és olvasott: szőke haját laza kontyba fogva viselte, és néhány rakoncátlan tincs lágyan az arcába hullt. Amikor Axel belépett, lassan felnézett a könyvből, hosszú, fekete, seprűszerű szempillája megrebbent, halovány arcába némi élet költözött. Amikor felállt, hogy üdvözölje férjét, Axel elismerően pillantott végig Cheryl alakján: a nő testhezálló, térd fölé érő fekete ruhát viselt, amely minden vonalát előnyösen kihangsúlyozta.

– Annyira jól nézel ki – szorította magához di Sun. – És milyen régen nem láttalak…

– Hogy vagy? – kérdezte Cheryl hosszas hallgatás után.

– Most már remekül. Kicsit fárasztó volt ez az év, de lassan vége… Jövőre lesz egy csomó szabadidőm – simogatta meg a lány arcát.

– Persze… – mondta Cheryl cseppet gúnyosan, cseppet hitetlenkedve.

– Tényleg. És van egy meglepetésem: az újévet valahol Hawaiion vagy máshol, az örök nyár birodalmában köszöntjük… Kettesben: te meg én – mosolygott.

– De… a panziót nem hagyhatom itt pont szilveszter éjszakája előtt – mondta Cheryl zavartan, és kibújt Axel öleléséből. A férjének feltűnt, milyen szomorú a lány szeme.

– Hagyd a fenébe… Majd valakit megbízunk, hogy intézze az ügyeket, és mi csak egymással foglalkozunk… szeretkezünk a forró, tengerparti homokban, kagylót gyűjtünk, nézzük a bennszülött csajok táncát… – ábrándozott. Már igazán rájuk fért egy közös pihenés, nyaralás.

– Nem.

– Mit nem? – döbbent meg Axel.

– Axel.

– Igen – tompa, fáradt volt a férfi hangja. Valamitől összeszorult a gyomra, és nem állta Cheryl pillantását.

– Elválok – közölte a lány, és a kandallóban lángoló tüzet bámulta.

– Mi… miért – di Sun nem kérdezte, inkább csak suttogta.

– Nem vagyunk boldogok… más-más világban élünk – Cheryl hangja remegett.

– Utazzunk el… adjunk még egy esélyt magunknak…

– Nem, Axel. Nem utazom el veled sehová – mély fájdalom, ám legalább annyi határozottság is volt felesége hangjában. – Neked… neked már nincs szükséged rám.

– És kinek van… ki az, akinek nagyobb szüksége van rád, mint nekem? – kérdezte Axel, bár anélkül is tudta a választ, hogy Cheryl felelt volna.

Az a nyomorék elvette tőle a feleségét. És Cheryl hitte, hogy Axelnek már nincs szüksége rá.

Úgy érezte, meg tudná ölni a költőt.

– Engedj el, kérlek – nézett rá Cheryl könnyes szemmel.

– Oké – mondta az énekes, majd egyetlen szó nélkül kilépett a házból, beült a kocsiba, és gyors tempóban elhagyta a farmot.

Cheryl azt hitte, neki már nincs szüksége rá – a lány sosem tudta, mennyire szereti őt. Engedj el, mondta – és ő elengedte.

Elengedte, mert annyira szerette.

Üres és hideg lett minden – idegen az egykor ismerős táj, kihalt és taszító a város, barátságtalanok az emberek… Axel már azt sem tudta, merre jár. Csak hideg fényeket látott mindenfelé, zord és taszító világban járt, amelyre nem volt kíváncsi.

Lefékezett egy szemétgyűjtő konténer mellett, kivette a csomagtartóból a jegesmedvét, és az üres sörösdobozok, szaros pelenkák, rothadó ételmaradékok közé hajította.

Isten veled, Cheryl. Erős leszek, gondolta. És közben sírt.

Ocsmány volt az út Omláig. Ronny panasznapot tartott; Michael bánatos és szótlan volt, mert nem találta kiváló ötletnek a ráerőltetett absztinenciát; Roberto már annyira unta Ronny világfájdalmát, hogy istentelen módon dudorászott magában, Nick pedig hangosan felolvasta mindannyiuk horoszkópját egy színes magazinból.

– Álljunk meg kajálni – váltott témát Ronny, majd beszólt a limuzin sofőrjének. – Az út mentén van egy nagyon hangulatos étterem, ott megállunk.

– Neil meg fog őrülni – jelentette ki szomorkásan Nick. – Megígértük, hogy pontosak leszünk.

– Farrington úr azt mondta, nem állhatok meg sehol – hallották a hangszóróból a sofőr hangját.

– Mi meg azt mondjuk, hogy álljon meg – utasította Ronny.

– Miért kell tele hassal színpadra lépned? – próbálkozott Axel, aki pontosan tudta, ha a gitárosra rájön a megállhatnék egy étteremnél, alig lehet kirobbantani onnan.

– Egy kis zabálás nem a világ – mondta Roberto, és Nick hevesen bólogatott. Michael egy kis pia reményében támogatta az ötletet, és a limuzin végül leparkolt egy étterem mellett.

Amikor végre Omlába értek, rendőrmotoros-kísérettel jutottak el a stadionig. Neil már föl-alá rohangált, és egyáltalán nem hatódott meg attól, hogy a fiúk éhségüket csillapították, és ezért késtek néhány órát.

– Tudtam, hogy nélkületek kell sound checket csinálnunk… Jó lenne, ha kiviharzanátok a színpadra, hogy csináljunk egy kontrollt, és legalább néhány taktus erejéig összepróbálhatnátok a vendégzenészekkel – hadarta. – Axel, te meg kipróbálhatnál néhány effektet, mert egy óra múlva már engedik be a közönséget.

A fiúk engedelmesen tették, amit Farrington mondott nekik. Piros ruhás roadok rohangáltak a színpadon, kábeleket igazgattak, utasításokat hajtottak végre.

Axel álldogált egy darabig a színpadon, nézte az üres lelátót, a kihalt nézőteret, amelyet néhány órán belül emberek ezrei töltenek meg, hogy lássák, hallják a Zafírt. Az énekes élvezte a koncert előtti izgalmat, bár ebből semmit sem mutatott.

Az öltözők előtti fogadótérben a helyi szervezőiroda vezetője várta őket ásványvízzel, teával, üdítőkkel. Michael, miután megtudta, hogy whisky nincs, félrevonta Axelt.

– Mit tudsz a tripperről? – kérdezte óvatosan.

– Nemi betegség – informálta Axel. – Gyógyítható.

– Aha – gondolkodott hosszasan a basszgitáros. – És… nincsenek további következményei? Úgy értem… minden normálisan fog működni a gyógyulás után?

– Vélhetően – bólintott az énekes.

– És… ööö… – hajolt közelebb Michael, és szinte súgva kérdezte: – Mondd, nem lesz… nem lesz kisebb a farkam…?

– Mi? – nyitotta tágra a szemét di Sun. – Te nem vagy normális. Ez nem gyapjútakaró, ami összemegy a mosásban…

– Höhö – erőltette Michael a röhögést, de az arca továbbra is aggodalmat tükrözött. – És… jó leszek az ágyban?

– Hát, ha előtte nem voltál az, a tripper nem hiszem, hogy ilyen irányú változást okoz.

– Aha – bólintott a gitáros, és enyhén nyitott szájjal próbálta megemészteni az információt. Ez a pali tök hülye, ha józan, állapította meg magában di Sun, majd magára hagyta a gitárost. Leült az öltözőben egy székre, felkapta az asztalról a Face legújabb számát, és lapozgatni kezdte.

Yvonne hosszú, képes tudósítást közölt a Zafír makotói tartózkodásáról. Az egyik fotón Axel a tábortűznél ült, Anisette mellett, egymáshoz ért a karjuk. Egész jól mutattak együtt.

Cherylnek adta a farmot, a panziót. Mindent, ami hajdanán összekötötte őket.

Cheryl nem akart ennyi mindent elfogadni tőle, de őt még az osztozkodás gondolata is kiborította. Nem akarta látni egykori otthonát, nem volt kíváncsi a hotelra sem, és Cheryllel végképp nem bírt volna találkozni.

Lakást vett magának egy viszonylag jó környéken, bent a városban. Csak az érdekelte, hogy legyen hol laknia, a körülmények hidegen hagyták.

Megőrült attól, hogy nem volt mivel eltöltenie az időt, mivel a Zafír pont most állt le pihenni. Néha meglátogatta Ronnyékat, de még a barátja előtt sem akarta mutatni, mekkora a fájdalma. Ronny persze átlátott rajta.

– Szerintem csinálj egy szólólemezt – javasolta a gitáros. Axel kérdőn nézett rá. – Mondanám, hogy írjunk egy új Zafír-lemezt, de annyira jó most nem gondolni a zenére, stúdióra, színpadra… Neked viszont dolgoznod kellene.

Így született meg Axel szólólemezének ötlete, és az énekesnek nem volt kifogása az új kihívás ellen. Saját maga írta a dalokat, a szövegeket, és kiváló vendégzenészek játszották fel a zenei alapokat a stúdióban. Axel nyakába szakadt egy csomó feladat: a dob feljátszásától egészen a keverésig jelen kellett lennie a stúdióban, figyelnie kellett arra, hogy minden zenész azt játssza, amit ő akart.

A Zafírral ez a dolog sokkal egyszerűbb volt. Közösen írták a dalokat, egyeztették elképzeléseiket, a hangmérnök és Ronny követte végig figyelemmel a felvételeket, Axelnek csak énekelnie kellett.

Már az utolsó dal feléneklésénél tartott, amikor találkozott Neil Farringtonnal, egy szervezőiroda ügynökével, aki megkérdezte az énekestől, nincs-e szüksége menedzserre.

Neil nem volt teljesen analfabéta a zenéhez, ráadásul rugalmasnak és – jó értelemben véve – rámenősnek látszott ahhoz, hogy Axel kipróbálja vele a közös munkát.

Az album meglehetősen líraira sikeredett, tele balladisztikus dalokkal. Az énekes a Cheryl címet akarta adni a lemeznek, de végül letett róla, és csak az virított a borítón: Axel di Sun. A Nélküled Cherylnek szólt, és ezt a lány egész biztosan tudta. Axel kiénekelte magából az összes fájdalmát, a magas szólamoknál szinte sírt a hangja, néhol pedig hihetetlenül rekedten szólalt meg.

A Nélküled pillanatok alatt felkúszott a slágerlisták csúcsára, pedig még videoklip sem készült belőle.

– Meg kell csinálni a klipet – mondta Neil. – Az emberek megőrülnek a dalért.

– Ebből nem lesz klip, Neil – válaszolta di Sun. – Vagy ha mégis, én nem szerepelek benne.

– Azt nem lehet – csóválta a fejét Farrington.

Végül némi kompromisszum után leforgatták a klipet: Axel mint mesélő végig háttal állt a kamerának, és a „szerelmi történetet” egy fiatal fiú és egy lány játszotta.

Bár nagyon sok meghívás érkezett, mégsem vállalt koncertezést a szólóalbumával: a tizenegy dal kevés volt ahhoz, hogy egy önálló műsor anyagát kitegye, és Zafír-számok előadását – vendégzenészekkel a háta mögött – nem tartotta volna ízlésesnek. Egyetlen fellépést vállalt egy jótékonysági koncerten, különben nem állt színpadra.

Egy idő után belátta, hogy Cherylt többé nem szerezheti vissza – tudta ezt az első pillanatban, szinte már akkor, amikor Cheryl kimondta: „nem”. Tisztában volt vele, hogy nem szabad az emlékek mélyére néznie, nem gondolhat vissza mosolyokra, ölelésekre, meleg szavakra… Még nem jött el az ideje, hogy fájdalom nélkül emlékezhessen.

Újra voltak nők az életében: futó kalandok, egyéjszakás kapcsolatok, gyors ölelések – és magányos ébredések… Nem is vágyott többre.

Amikor tíz hónap után a Zafír ismét összeállt, és a fiúk hatalmas lendülettel vetették magukat a munkába, Nick megjegyezte, cseppnyi iróniával:

– Azt beszélik, a perini csajok két részre oszthatók…

– Éspedig? – nézett rá Michael kérdőn.

– …a másik fele még nem volt meg Axelnek… – vigyorgott.

– És az egyik? – kíváncsiskodott Roberto röhögve.

Di Sun vállat vont, mintha nem érdekelné az egész. Titokban persze birizgálta a hiúságát ez a kijelentés, amelynek – tárgyilagosan nézve – volt némi alapja. De ez egyáltalán nem változtatott Axel magányosságán.

A zenész megint nem volt otthon, de a Nyúl eltökélte, hogy addig vár rá a kocsiban, amíg az haza nem ér.

Utoljára néhány évvel korábban büntetett meg felnőtt férfit. A legkellemetlenebb fajtából.

Miután nagyanyja kihozta a szanatóriumból, vett neki egy külön lakást, közel Lucyhez és a kislányához. Julietet nem láthatta, csak ha az öregasszony is vele volt, egyébként nem nyert bebocsátást annak a némbernek a lakásába.

Sokszor próbálta felidézni magában a hangokat: Lucy orrcsontjának roppanását, rettentő, állati sikolyait… érdekes módon ez izgalmas emlék volt, nem úgy, mint maga az aktus. Lucyvel azután sosem találkozott; a nő nem akarta többé látni őt – valószínűleg Julietet is csak azért látogathatta, mert az öregasszony jelentősen támogatta a nőt anyagilag.

A férfi iskolába járt: először fotózást, később filmezést tanult. Tetszett neki az operatőri munka, szívesen részt vett a speciális kollégiumokon, ahol a kamerakezelés titkait sajátította el. Minden órán ott volt.

Szemüvegben, szőke parókában.

Maga sem tudta, miért, de szükségesnek találta az álcázást, és élvezte is, hogy megtévesztheti az embereket.

Az a kis buzi operatőr, aki oktató volt, majdnem besározta őt: jelentette az igazgatónak, hogy nincs minden rendben vele. Az a rohadék nem átallott olyasmit mondani, hogy skizofrénnek találja őt. Őt…! És nem volt hajlandó vállalni a további tanítását, mert betegnek találta, és kijelentette, hogy nem való a kezébe kamera.

Ezért meg kellett büntetnie.

Jóval később, de megtette.

És meg is örökítette filmen.

Szerencsére eddig jól alakultak a dolgok, gondolta a nő. A Nyúl ismét elment hazulról, és előtte még adott neki egy közepes adag heroint.

A nő délelőtt megtalálta a kijutás módját: a vécéablak rácsa lejárt, neki csak ki kellett préselnie magát a nyíláson. Magához vette az este elemelt videokazettát, bekopogott a kislány szobájába, és a zárt ajtón keresztül beszólt neki, hogy hamarosan hoz segítséget.

Aztán bement a vécébe. Leszedte a rácsot, fellépett az ülőkére, és megpróbálta felhúzni magát az ablakig.

Nagyon gyenge volt, a szer sem sokat segített. Végül mégis feltornázta magát, és nagy nehezen kivitelezte az ugrást.

Jobbra számított: betonon ért talajt, és kifordult a bokája. Alig tudott lábra állni, pedig még át kellett másznia a kerítésen is. Fohászkodott, hogy sikerüljön.

A Nyúl a kocsiban ült, várta a hülye zenészt, és közben szomorúan gondolt arra, hogy Juliet mennyire rosszul viselkedik mostanában – egyáltalán nem méltó arra, hogy ő az apja legyen. A gyerek kifejezetten konok, engedetlen lett; nem volt hajlandó megenni a süvegcukrot; sírt, vagy idétlen grimaszokat vágott, amikor ő filmezte, és egyfolytában Ronnyt hívta.

A férfi remélte, hogy már elegendő mennyiségű filmanyagot készített a kicsi babáról. Igen, úgy gondolta, ez már elég lesz.

Akkor ma este talán őt is megbüntetheti.

ANISETTE

Nagyapám azt mondja, már ne is haragudjak, de nem égeti magát velem a Harley-n, épp elég blama volt neki, amikor a nagyanyámat kellett fuvaroznia. Meg hogy nem komoly férfiemberhez illő, hogy szőke csajokat fuvarozzon ezen a muzeális értékű járgányon. Na és hogy Omláig motorozzunk…! Az aztán teljesen kizárt. Mert hazafelé már sötét lesz, és – nem mintha nem látna tökéletesen a sötétben – azt utálja. Úgyhogy nagyon sajnálja, de nem tud segíteni. És az még jobb lenne, ha én is itthon maradnék, nem valami rockkoncerten múlatnám az időmet.

– Oké, nagypapa – bólintok engedelmesen, és kikísérem őt az ajtóig.

– Szerencséd van – kacsint rám Bryan, aki végighallgatta beszélgetésünket. – Nem tudtad, hogy farkasvak az öreg, és szürkületben abszolút nem lát?

– Most hülyéskedsz – mondom. Bryan vállat von. – Jó, és akkor ki jön velem Omlába?! Yvonne nem ér rá, meg különben sem jár koncertre és egyébként is influenzagyanús; Pat komoly családanyaként nem röhögteti ki magát, hogy koncertre menjen, anyuékkal ugye mégsem mehetek – hallgatok el. – Te… te pedig egyszerűen cserbenhagysz valami rohadtul izgalmas számítógépes játék miatt.

– Van egy ötletem – fújja tele az orrjáratomat füsttel unokaöcsém. – Menj el Axellel. Ő biztosan ott lesz, nem?

– Hülye – összegzem röviden a véleményemet. – El is mennék vele, csak hát nem hívott. Na, most boldog a lelked?

– Hát ha nem hívott, akkor ne is menj – nyomja el a cigijét. – Hogy néz az ki, hogy hívatlanul beállítasz?

– Te elkaptál valami elmebajt – közlöm vele, és elvonulok, hogy koncertre illő cuccokat válogassak össze a ruhatáramból.

– Anisette! – szól utánam a srác. Hátrafordulok. – Főzöl nekem egy kávét?

– Nem érek rá…

– Pedig gondoltam, mielőtt elindulunk, innék egyet, nehogy elaludjak a koncerten…

Nekifutásból a nyakába vetem magam, engem követ még három kutya, úgyhogy Bryant rendesen két vállra fektetjük.

A kávét beviszem a szobájába, ő épp a farmerjai között válogat.

Végre elindulunk.

Útközben Bryan többször ájulással fenyegetőzik, állítólag rosszul van. Mivel tényleg kissé hullaszínű az arca, lefékezem a járgányt egy parkolónál; Bryan hihetetlen gyorsasággal kipattan, és egymás után elszív két cigit.

– Szóval az volt a rosszulléted oka, hogy nem gyújthattál rá a kocsiban – nézek rá szemrehányóan.

– Meg hogy többször sodortál közvetlen életveszélybe a vezetési technikád miatt – replikázik.

Azért csak elérünk Omlába. Dugig teli a stadion előtti parkoló – ennyien kíváncsiak di Sunra. Ahogy megyünk befelé a stadionba, szép lassan görcsbe áll a gyomrom – nem tudom pontosan az okát. Valami nagyon fájni kezd belül, ahogy nézem a sok-sok embert, aki eljött a Zafír koncertjére. Axel valahol az öltöző környékén lehet, tucatnyi ember vigyáz rá, hamarosan színpadra lép, aztán elmegy a szokásos fogadásra. Valakivel. Egy lánnyal. Aki minden bizonnyal a backstage területéről figyeli a koncertet, nehogy a közönség közé keveredjen és elveszítse valahogyan Axelt.

Nagyon sok idő telt el, mire kijutott a kerítésen. Fájós lába jókorára dagadt és minden lépésnél szörnyen nyilallt.

Lassan ért el a főútig, ahol legalább tíz percbe telt, míg végre megállt neki egy taxi. A sofőr végigmérte őt, majd közölte, hogy előre kéri az út árát.

Letépte a nyakából a láncot, és a taxis kezébe nyomta. Szörnyen ideges volt, hisz erre nem is gondolt: pénz nélkül semmire sem megy. Pedig sietnie kellett. A sofőr hosszan vizsgálgatta az ékszert, Dominique ajándékát. A nő tudta, hogy értékes darab, jóval többet ér ennél az útnál, de nem volt más választása.

– Rendben – bólintott végre a férfi, és beindította az autót. Úton voltak Omla felé.

AXEL

Már befejezte az előzenekar a műsort és sötétségbe borult a színpad. A Zafírnak nem volt olyan fontos, hogy pontosan kezdje a koncertet, meg aztán nem is tudták volna ezt megtenni, hiszen két frontemberük az öltözőfolyosó végén, a nyilvános állomásokról telefonált.

De míg Ronny folyamatosan beszélt valakihez, Axel csak egy üzenetrögzítővel tudott volna társalogni.

Anisette biztosan elment a barátaival valahová.

Esetleg randevúja van.

Nagyjából egyszerre tették le a telefonkagylót – Axel persze nem hagyott üzenetet –, Ronny visszament az öltözőbe, az énekes még kódorgott egy kicsit a folyosón. Amikor beért ő is az öltözőhelyiségbe, Neil fáradtan kérlelte a fiúkat, hogy készüljenek el végre, de Roberto még alsógatyában ücsörgött egy tányér leves mellett, Nick a ráncait nézegette csüggedten a tükörben, Michael pedig – már színpadra készen – a nőügyeit ecsetelte a vendégzenészeknek, akik vigyorogva hallgatták a basszgitáros legfrissebb rémtetteit. Ronny végzett az átöltözéssel; épp fekete övének csatját húzta félre, majdnem a csípőcsontjához, hogy a durva fémdarab ne karcolja össze a gitárját.

– Vigyétek már föl a seggeteket a színpadra! – rimánkodott Farrington.

– Jó, de előbb pisálnom kell – közölte Michael, majd odalépett a mosdókagylóhoz, lehúzta a gatyáján a cipzárt, és kinyitotta a hidegvíz-csapot.

– Paraszt – formált véleményt Ronny, és Roberto is csatlakozott hozzá.

Előbb-utóbb minden akadály elhárult az útból, és a Zafír megrohamozta a színpadot.

Már sötétedett, amikor a köpcös zenész végre feltűnt a színen. Taxiból szállt ki, erősen dülöngélt, és bár megpróbált biztos léptekkel elindulni a ház felé, ez nemigen sikerült neki.

A férfi örült ennek – legalább nem lesz nehéz dolga. A baj ott kezdődött, hogy egy pillanattal később kiszállt a kocsiból egy nő is, aki tűsarkain odatipegett a zenészhez, belekarolt, és együtt léptek be a ház kapuján.

A férfi dühösen ránézett az órájára, és úgy döntött, maximum negyven percet ad nekik. Ha a nő addig nem megy el, hát az az ő baja lesz.

Úgy érezte, az utóbbi időben semmi sem történik úgy, ahogyan ő szerette volna. Ettől pedig ideges lett.

Egy tűzijáték-rakéta robbant az első dobütésre, és ezernyi, fénylő-csillogó darabkája hullott lefelé, amikor a Zafír zenélni kezdett. Axel a színpad szélén várt arra a pillanatra, amikor elérkezik a belépője, és addig a néhány másodpercig is figyelte a fiúkat.

Nick fejhallgatóval a fülén dobolt; fontos volt, hogy hallja onnan a taktjelet, hiszen Axel énekeffektjeinek váltását számítógép irányította, amelyet a taktjel alapján programoztak be. A még jobb ütőshangzás érdekében szállt be a másik zenekar dobosa a műsorba, aki megbízható stúdiózenész volt; a Zafír elég sok turnéján vette igénybe a srácot.

Di Sunt a vokál izgatta legjobban: ez elvben Ronny, Michael és az egyik vendégzenész feladata lett volna, de ez utóbbi szívesen kihagyta a vokáléneklés élvezetét az életéből, Michael pedig elég rapszodikus volt: hol a saját szólamát énekelte, hol Ronnyét – hol pedig valami egészen mást. Ha ez utóbbi többször előfordult, rendszerint Nick is beszállt a vokálba.

Axel azt szerette, ha biztosan szólalt meg mögötte a háttérszólam, de a fiúk nem vették ezt a dolgot véresen komolyan: ha jó napjuk volt, jól szólt a vokál, ha nem – nem. Persze a közönség ebből szinte semmit nem vett észre, hisz a keverőpultnál korrigálták a hangzást a vokál lekeverésével, ha az élvezhetetlennek tűnt. Az énekest azonban ez a trehányság teljesen kiborította:

– Fogalmam sincs, egy zenész hogy a fenébe ne tudjon leénekelni egy rohadt tercet… nem igaz, hogy nem tudjátok megtanulni a szólamotokat! – dühöngött, és főleg a basszusgitároshoz intézte dörgedelmét.

– Szerződtessünk csajokat, profi vokalistákat – vonta meg a vállát Michael.

– Azt nem – rázta meg a fejét Axel, és visszagondolni is utált arra a rémes turnéra, amikor utoljára szerződtetett a Zafír három lányt a háttérénekléshez, és emiatt kis híján felbomlott a zenekar.

Elérkezett az idő: berohant a színpadra, újabb rakéta robbant, a közönség hangorkánban tört ki, és Axel énekelni kezdett.

Ha előtte érzett is izgalmat, kis idegességet, mostanra megnyugodott: ahogy a kezében tartotta a mikrofont, máris otthon volt.

Minden félelmét, gátlását, bizonytalanságát levetette, amikor színpadra lépett – ilyenkor önmaga volt, szabadabb, mint bárhol másutt.

Sosem a pénz motiválta, hanem az élvezet; az éneklés, a színpad élvezete, az önmegvalósítás.

Tudta, a világon csak kevesek élhetnek úgy, hogy azt csinálják, azzal keresik a pénzüket, amit nagyon szeretnek – boldoggá tette, hogy ő ezen kevesek közé tartozik.

Igaz, meg is fizette az árát.

Körbeautózták a stadiont, és közben a fülükben lüktetett a Zafír zenéje. Mindenütt autók parkoltak: a füvön, a járdán, a buszmegállókban – nagyon sokan lehettek kíváncsiak a zenekarra. A nőnek – bár nem akarta, és talán észre sem vette – könny folyt a szeméből; már elfeledte fájdalmait, minden egyebet, csak a férfi arcát látta maga előtt. A száját. A szemét.

Lehunyt szemmel emlékezett.

És már nem gyűlölte őt – talán soha nem is gyűlölte igazán.

– Itt vagyunk – zökkentette ki emlékeiből a sofőr érces hangja. – Ez a főépület bejárata.

A nő megrémült attól, amit látott: egy csomó tizenéves lány nyüzsgött a bejárat előtt; az ajtót a rendőrség és a helyi biztonsági őrök vigyázták, a kocsibejáróval ugyanez volt a helyzet.

– Várjon meg, kérem – mondta a taxisnak, majd nehezen kiszállt az autóból, és a bejárat felé bicegett.

Égett a nyelve a szomjúságtól, remegett a teste, nehezen engedelmeskedtek a végtagjai az agyából érkező parancsoknak.

A bejárat előtt kötélből húzott kordon fogadta, de amikor közelebb lépett, és magyarázni kezdett az egyik biztonsági őrnek, az harsányan felröhögött:

– Hát ez nagyon jó. Még hogy fontos és személyes ügyben keresi Ronny Winklert…! – vigyorgott társai felé. – Hölgyem, ez a mai este legjobb dumája, komolyan…

– De tényleg! – próbált erősködni, mire az őr legyintett:

– Akkor keresse meg őt otthon. Merthogy ide nem jut be, az tuti.

Visszafelé menet a taxihoz még hallotta, hogy a férfi odaszól a társainak:

– Ki a franc gondolta volna, hogy ilyen lestrapált, vén csajok is buknak ezekre a zenészekre?!

Lestrapált. Vén.

Pedig csak két évvel idősebb Ronnynál. Ezt persze senki sem hinné el neki – ő is tudta.

– Mi a helyzet? – kérdezte a taxis, amikor visszaszállt a kocsiba. – Megyünk valahová?

– Nem tudom – sóhajtott, és tehetetlenségében a sírás kerülgette.

– Azt hiszem, várunk.

– Ahogy akarja – vonta meg a vállát a férfi, kivett a kesztyűtartóból egy napilapot, és olvasni kezdett.

A nő a kocsiban ülve is tisztán hallotta di Sun hangját.

Di Sun, az a mocsok.

Akinek jelentős szerepe volt abban, hogy az egész istenverte élete így alakult.

Könnyedén, lazán játszottak a fiúk, jól szólt a vokál, a begyakorolt szólók könnyed improvizáció benyomását keltették. Axel élvezte ezt a profizmust. Egy gyors, rock and roll-alapú dalt, a Nagyvárost játszották éppen, a stadionban magasra tartott karok tengere hullámzott a szám ütemére.

Az utolsó refrénnél Axel lepillantott a kontroll-ládája előtt heverő papírlapra, amelyre a műsor sorrendjét írta vastag, fekete filctollal. A következő dal Ronnyé lesz: a srác egyedül marad a színpadon egy lassú, gitáros nóta erejéig.

A fiúk, alighogy Nick leütötte a szám végét, leszivárogtak a színpadról és gyors tempóban megrohamozták az öltözőt. Axel pólót, cipőt cserélt, és hirtelen támadt ötletével Farringtonhoz fordult:

– Két gyors dal, mondjuk a Romlottak és Az eltiport csillag közé be akarom tenni a Nélküledet.

– Most? – nyitotta tágra a szemét a menedzser.

– Igen.

– Könyörgöm, tudja egyáltalán a zenekar a dalt? Hisz az a szólólemezeden jelent meg évekkel ezelőtt, ha jól emlékszem…

– Nem hinném, hogy tudják. De nem is kellenek nekem ehhez a színpadon, elég egy akusztikus gitár meg egy bárszék. Nick bent maradhatna, hogy a második versszaktól seprűzzön.

– Beszarok – sóhajtott a menedzser, aztán tudatta a srácokkal a hírt. – Ugye tudod, hogy nem klubban zenéltek éppen? – fordult di Sunhoz. – Közlöm veled, hogy kilencvenhatezer fizető néző van a stadionban… Muszáj neked épp most kísérletezned?

– Igen – bólintott Axel. – Akkor megállapodtunk…? Szólj az egyik technikusnak, hogy rakja rá a hangológépet Ronny tartalék Ovation-gitárjára, és szerezzetek egy magas bárszéket.

– Színpad – terelte őket kifelé az öltözőből a menedzser. – Egyébként megteszem, amit lehet, de félő, hogy lelassul az átrendezéstől a műsor. Mindegy, a Romlottak után Axelé a terep.

Ronny befejezte a dalt, elsötétült a színpad, és a reflektorok a közönséget világították hosszan. A fiúk ezalatt elfoglalták a helyüket, Nick négyig számolt, és felcsendültek az Ellopott idő első taktusai.

Végre kinyílt a kapu, és a tűsarkú cipős ribanc kibillegett rajta.

A férfi tudta, elérkezett az idő. Épp jókor jött el a nő, mert a várakozás az autóban már meglehetősen idegesítő volt. A zenész a másodikon lakott, és az első csöngetésre morogva az ajtóhoz lépett:

– Mit hagytál itt, cucikám…? – fordította el a kulcsot. A férfi belökte az ajtót, belépett a lakásba, és fintorgott a hagymás hamburgerszagtól.

– Mikor szoksz már le erről a tetves hamburgerről? – nézett a kis köpcös sápadt arcára.

– Maga? Maga?! Mit akar itt? – kérdezte rekedten a zenész, és óvatosan a nyitott szobaajtó felé hátrált. Látszott rajta, hogy fél.

– Nem tudod? – kérdezett vissza halkan a férfi. – Próbáld meg kitalálni – javasolta, és hidegen nézte a házigazdát.

Ez a szerencsétlen tetű megpróbálja eljátszani a hülyét, gondolta a látogató. Féreg, tette hozzá magában. Legszívesebben szó nélkül végzett volna vele.

– Nem… Nem tudom. Mi a frászt akar?

– Barom. Kevés volt a pénz, amit tőlem kaptál? Keveset adtam azért, mert néhány napig nálad lakott a gyerek?

– Nnn… nem – mondta az alacsony ember riadtan.

– Akkor miért kellett zsaroló levelet írnod? Miért kellett megzsarolnod azt a zenészt?

– Én… én nem… – tiltakozott a férfi erőtlenül, és félelemmel meredt a másik kezében tartott késre.

– Szóval…? Miért? – kapta el a köpcös karját, testét a falhoz szorította, és a kés hegyével játékosan megcirógatta a zenész tokáját. A férfi nem próbált meg védekezni – illuminált állapotában nem is nagyon tudott volna –, inkább könnycseppek gyűltek a szemében. – Mert… mert utálom a Zafírt. Azt akartam, hogy váljanak szét, hagyják abba.

– Híresebb akartál lenni náluk? – kérdezte a férfi atyáskodva.

– Igen.

– Hát, most majd az leszel – mondta kegyetlen mosollyal, és zöld szeme hidegen szikrázott.

Persze csak ideig-óráig; gondolta, de nem mondta ki. Borzasztó, hogy az emberek mennyire gyorsan felejtenek.

A Tietek vagyok! harmadik refrénjénél Axel hátraintett a zenekarnak, hogy álljanak le, és csak a közönség énekeljen. A tömeg egyként énekelt, di Sun agyán pedig átfutott: milyen jó, hogy egykor nem hallgatott Ronnyra, aki azt mondta, halálosan ciki ez a dal, túl populáris, túl hatásvadász, és nem szabad föltenni az albumra. A siker – immár sokadszor – Axelt igazolta.

Az erős reflektorok a közönséget pásztázták, és az énekes az elöl tombolók között mintha ismerős arcot fedezett volna fel, de nem volt benne biztos, mert a fények ismét a színpadot világították.

A Romlottak után a zenekar – Nick kivételével – levonult a színről, két technikus villámgyorsan beállította a mikrofonokat, odakészítettek Axelnek egy bárszéket és egy akusztikus gitárt.

A közönség elcsendesült, feszülten várt.

Axel elhelyezkedett, megpendítette a gitárt egyszer, kétszer, háromszor, és mire kellően felcsigázta a nézőket, játszani kezdte a Nélküledet. Érces hangon énekelte az első sorokat, egy szál reflektor világított rá, és hirtelen úgy érezte, borzasztóan egyedül van.

Nem volt rossz ez a magány, inkább valami megmagyarázhatatlan módon felemelő, kicsit furcsa, kicsit szomorú.

Nem hitte volna, hogy az emberek emlékeznek még erre a dalra – egyáltalán, hogy emlékeznek még a szólólemezére. A szólóalbum számait a Zafír sosem játszotta, és Axel tudta, a közönség könnyen felejt. Nem voltak illúziói, és lám, a gyertyákat, öngyújtókat lobogtató nézők meglepő összhangban, tompa, majd erősödő morajlással mégis vele énekelték a dalt.

A refrénben csengett, fényesen szólt a hangja, pedig nem is használt effektet.

Egyetlenegyszer énekelte koncerten ezt a dalt, egy jótékonysági bulin, még mielőtt a Zafír újból elkezdett dolgozni, előtte pedig a stúdióban. Nem merte volna felvenni a Zafír programjába, még ha a többiek akarták volna sem. Félt, hogy felszakad benne valami, amit megpróbált eltemetni magában.

Most ezrek előtt énekelte a dalt, amit valaha Cherylnek írt, és semmi fájdalmat nem érzett.

A közönségtől mintha szárnyakon repült volna vissza a dallam, egyenesen Axel felé, aki magába fogadta, és ettől még erősebb lett. Az érzés szinte egy szeretkezéshez hasonlított. De ez nem egy gyors, üres numera volt, hanem valóságos lelki orgazmus.

Amikor vége lett, nem mozdult. Fogalma sem volt, Ronny hogyan képes átállni saját gyönyörű, gitáros száma után valami gyors Zafír-nótára – ő csak ült a sötét színpadon, érzékelte, hogy bejönnek a többiek, és úgy érezte, nem tudja folytatni.

Lassan érkezett vissza a tudata, és látta, hogy a biztonságiak lefelé taszigálják a színpadra feljutni akarókat, akik megszállott arccal, véreres-könnyes szemmel azon voltak, hogy elérjék Axelt.

Elérjék és széjjeltépjék. Szeretetből.

Ez volt a valóság, és di Sunnak fogalma sem volt róla, másodpercek vagy percek teltek-e el azóta, hogy ezüstpengetőjével megpengette a Nélküled utolsó akkordját.

Nem telhetett el sok idő, mert a fények még most is az őrjöngő közönségre irányultak. Elöl óriási tülekedés alakult ki, lázas rajongók sodortatták magukat a tömeggel, néhányan elestek – akadt dolguk a mentőknek.

És akkor Axel meglátta az arcot. Kétségbeesett volt, félelem ült a hatalmas kék szemekben. Segítségre várt.

De az énekes nem tudott segíteni.

Sodorták a lányt, aki valakinek a nyakában ült, és szemmel láthatóan félt.

Volt mitől. Axel egyszer videofelvételről látta, miként taposott el a megvadult tömeg egy férfit, egy hatalmas, erős férfit.

A lány még ötven kiló sem volt.

Nick számolt, a fények ismét a színpadot világították, Axel pedig oldalra, a technikuspulthoz rohant, megragadta az ott álldogáló menedzser karját, és ordítva közölte vele, mit látott.

– Hozzátok ki! – üvöltötte, és tehetetlenül várta, amíg a megrémült Farrington utasításokat adott egy walkie-talkie-n.

A Zafír már harmadszor játszotta az első kört, Neil belökte az énekest a színpadra, aki odarohant a mikrofonhoz és énekelni kezdett.

A varázs, az elégedettség helyét a félelem töltötte be.

ANISETTE

Felül egy magas bárszékre, hófehér fedlapos gitárt vesz a kezébe és játszani kezd.

Kiráz a zenétől a hideg. Ül ott és énekel, egyedül, fájdalmasan, szőkén. Egy régi dalt játszik, és extázisba hozza a nézőket.

Odarohannék hozzá és átölelném. Így van ezzel mindenki, látjuk, hogy a küzdőtér színpadhoz közeli részén őrült tumultus támad, valószínűleg mindenki azért verekszik, hogy közelebb férjen Axelhez.

Lecseng az utolsó hang, a zenekar új dalba kezd, de Axel nincs a színpadon. Amikor berohan, szétszórtnak tűnik, Bryan szerint szöveget is téveszt a refrénben. Mi lehet vele?

Egy nagydarab barom a mögöttem lévő sorból a fülembe üvöltözi a refrén általa átalakított változatát.

Bryan rágyújt és közli, hogy jó kis zenekar ez a Zafír. Mintha nem tudnám.

A taxis látta, hogy a nő egyre rosszabb állapotban van – alkoholistának látszott, és talán elvonási tünetei voltak. Zsarolásról, gyilkosságról beszélt összefüggéstelenül, és felhívta a taxis figyelmét, hogy lesse a fiúkat.

A Zafír még játszott, de már egyre több rajongó tódult a művészbejáró elé. A taxis nem hitte, hogy a Zafír itt fog távozni.

Rövidesen meglátta a kecsesen, karcsún ereszkedő helikoptert, amely a főépület tetején landolt.

– Azzal mennek, ni – mutatta a nőnek a járművet, aki sírva fakadt.

– Beszélnem… beszélnem kell Ronnyval… Fontos.

Olyan rémület ült beesett szemében, hogy a taxis rájött, ez a nő nem valami megszállott rajongó. Lehet, hogy dilis, de nem csókra és dugásra vágyik.

A rádióhoz nyúlt, hogy megkérdezze a kollégákat, ki tud valamit a Zafír esti programjáról.

AXEL

Az utolsó szám után hatalmas lendülettel vágott át a színpadon, és elindult az öltözőfolyosó felé. Farrington elkapta és közölte, minden rendben, menjen inkább vissza a ráadásra.

Axel lerázta magáról a menedzsert, és izzadtan, csapzott hajjal ment tovább. Elszánt volt.

Először is vissza fogja küldeni abba a leányneveldébe. Kell ez egy felnőtt embernek? Hogy egy lökött gyerekre vigyázzon…?! Ez megrövidíti az életét.

Előtte persze lekever neki egy irtó nagy pofont. Már érezte is a tenyerében a bizsergést.

…És akkor meglátta. Vicky ott ült az egyik váróban, befáslizott karral, maga alá húzott lábbal, könnyes szemmel. Amikor észrevette Axelt, vigyorogni kezdett.

A pofon valahogy elmaradt. Az énekes finoman megemelte a lány állát, és csak ennyit mondott:

– Hülye.

– Ez itt a barátom – mutatott Vicky a mellette lévő fotelban ücsörgő vékony, magas srácra, aki zavarodottan vigyorgott.

– Te meg miért nem moziba viszed… – nem kérdezte, inkább csak megjegyezte. – El ne mozduljatok innen, együtt megyünk haza.

Visszament a többiekkel a színpadra, hogy az őrjöngő közönségnek elénekelje az új album első slágerét, a Higgy nekem!-et. A több ezres tömeget érezve, látva beugrott neki a gondolat, hátha Anisette is itt van a stadionban, és vele énekel.

Nem hitte igazán.

Régóta várt, kellemes bizsergéssel, majd gyors, türelmetlen, robbanásszerű kéjérzettel töltötte el, amikor a zenész szörnyű sóhajtással elbúcsúzott a világtól. Egy pillanatra le kellett ülnie, kicsit remegett a lába. Néhány percig kábultan ejtőzött egy mély fotelban, azután összeszedte magát. A zenész testére pillantást sem vetve indult kifelé a lakásból.

Zsebkendőt vett a kezébe, úgy nyomta le a bejárati ajtó kilincsét, majd hátrahőkölt.

A lépcsőház felől az a ribanc billegett eszméletlen magas tűsarkain, aki egyszer már elhagyta az épületet.

A férfi összezavarodott, és nem tiltakozott, amikor a nő laza mozdulattal meglökte az ajtót.

– Ki maga? – kérdezte csacsogva, és fekete szemhéjtussal körberajzolt szemével érdeklődve méregette őt. – Hoztam egy kis kaját; gondoltam, ez a sok hamburger a végén megmérgezi őt… Maga a barátja? – érdeklődött kedvesen, és beljebb lépett. – Tudja, azt hiszem, kicsit becsípett ma este. Pipa volt, mert a Zafír menedzsere nem kérte fel őket, hogy legyenek az előzenekar a mai koncerten. De mit beszélek itt összevissza…? Vacsorázott már?

A férfi kábán figyelte ezt a csivitelő szörnyedvényt. Nem mozdult, csak állt az ajtó mellett.

– Na, összedobok egy fini kis vacsit; ha jó fiú lesz, velünk kajolhat – kacsintott a nő, és határozott lépéssel bent termett a lakásban.

Egy pillanat sem telt el, mire meglátta kitekert nyakú barátját. Értetlenül nézett a férfira, mire az megmozdult; elkapta a nő nyakát, és a lábával gyorsan berúgta az ajtót.

Ám a szemét nő rúgni, karmolni kezdte őt, és a férfinak védekeznie kellett, így nem tudta elég erősen szorítani a nő nyakát. A ribanc sikítani akart, de csak bágyadt sóhajra futotta, viszont hosszú, vérvörös műkörmeit belemélyesztette az ő gyönyörű arcába.

Ez a szörnyűség meghozta az erejét: hasba rúgta a nőt, és amikor az összeroskadt, hozzácsapkodta a fejét a falhoz. A ribanc hamarosan összerogyott mint egy rongybaba, ám ez most nem jelentett különösebb örömet a férfi számára.

Iszonyú düh munkált benne az arca miatt. Belerúgott a földön heverő nőbe, majd megkereste a fürdőszobát, és a tükör elé állt.

Életében először kapta el őt egy fájdalmas, gyötrő sírógörcs – tehetetlennek érezte magát. Szép arcán öt mély karmolás húzódott, a sebekből folyt a vér, és bal arcfelén, az orra mellett egy húscafat lógott ki a sebből.

Hánynia kellett.

Axel épp bemutatkozott: Vicky összeismertette őt az új fiújával, akit borzasztóan felkavart a tény, hogy barátnője ilyen híres rokonnal rendelkezik, ráadásul ezt el is hallgatta előle.

Helikopterrel alig pár percig tartott az út, de az sem volt kifejezetten idill. Vicky tüntetően a legtávolabbra ült újdonsült barátjától, orrát az égnek emelte, ajkát kissé gunyorosan lebiggyesztette, kék szemével a távolba meredt. Rodney, a barátja zavartan vigyorgott az énekesre, mintha valami biztatást várt volna tőle.

Na, ebből elegem van, gondolta Axel. Lehet, hogy mégis visszaküldöm a leányneveldébe – az azért mindenképpen túlzás, hogy még a barátait is nekem kelljen megvigasztalni, dühöngött magában, és közben visszavigyorgott a srácra.

Végre megérkeztek. Erős halogénlámpákkal kivilágított, hófehérre vakolt villa mellett, egy hatalmas parkban landoltak. A villa teraszán és a kertben estélyi ruhás emberek nyüzsögtek, és tapsviharban törtek ki, amikor a Zafír tagjai kikászálódtak a gépből.

– Mi van, bálozunk? – fújt tekintélyes méretű lufit Vicky a rágójából, és Axelre sandított.

– Ne csináld már! – kérte őt Rodney, zavartan toporogva. Láthatóan feszélyezte a helyzet, amibe akaratán kívül belecsöppent.

– Ne mondd meg nekem, mit csináljak, jó? –

kérte a lány, és újabb lufifújáshoz készülődött.

– A vendéglátónk Omla egyik legtekintélyesebb polgára – súgta Neil Axelnek, és egy rendkívül elegáns, magas, ősz hajú férfit figyelt, aki feléjük közeledett. – Jelenleg ő a polgármester, de jövőre talán már szenátor lesz. Annak idején polgárjogi harcosként tűnt fel.

– Nagyon örülök, fiúk, hogy eljöttek – mosolygott rájuk melegen a férfi. – Murphy vagyok, Tod Murphy. Ő pedig a feleségem, Jo. – Jo vékony, barna hajú, negyvenes nő volt, hatalmas keblekkel és feltűnően karcsú derékkal. Tűsarkú cipőben billegett, és így épp olyan magas volt, mint a férje. Formás alakját ezüstszínű, szűk, mély hasítékú estélyi ruha emelte ki. Amikor Axellel kezet fogott, hosszan az énekes szemébe nézett, majd megszólalt:

– Mindig kedveltem a zenéjét, Axel di Sun.

– Nem az én zeném. A Zafíré.

– Ne kötözködjön! – fenyegette meg mutatóujjával tréfásan a nő, és egy pillanatra sem vette le a tekintetét a férfiról. A helyzet kezdett kínossá válni az énekes számára, hisz Murphy is a társaságukban volt. Axel zavartan Farrington felé nézett, aki végül segített rajta, mert Jóhoz lépett, és hosszas dicséretbe fogott az időjárást, a villát és az omlai közönséget illetően.

Axeléket hamarosan szinte minden vendégnek bemutatták, majd a teraszon rendezett állófogadáson elfogyasztottak némi kaviárt, hozzá a legfinomabb orosz vodkát. Ezután a hidegtálak következtek.

– Mizujs, énekes? – támadt rá hátulról egy adag White Linen. Axel megörült Mary Ann társaságának, mert végre olyasvalakivel találkozott ezen a fogadáson, aki nem nyaggatja őt azzal, hogy milyen is a zenészek élete.

– Kedves tőled, hogy eljöttél – fordult az énekesnőhöz. Mary Ann remekül nézett ki, szőke haját szoros kontyba fogva viselte, fekete, testhezálló koktélruháján parányi briliáns csillogott körülbelül a szíve fölött, és fényes fülbevaló emelte ki arcát.

– Tod Murphy állítólag imádja a dalaimat – mondta a nő, és belekortyolt a pohár pezsgőbe. – Meghívott, hogy ünnepeljem velük a Zafírt. Gondoltam, olyan jó fej voltál velem a múltkor, hogy ennyit minimum meg kell tennem. Hol vannak a többiek?

– Ki tudja ebben a kavarodásban? – vont vállat Axel.

– Úgy véli, nagy a kavarodás? – került elő valahonnan a házigazda felesége. Sejtelmes pillantást vetett Axelre, majd lágy hangon megszólalt. – Volna néhány kérdésem a pályájával kapcsolatban. Gondolja, érdemes a válaszokra pazarolnia néhány percet? – kérdezte kacéran.

Jézusom, ez a nő nem cicázik sokat, futott át az énekes agyán. Ez a csaj egyszerűen dugni akar. Én meg nem akarom.

– Persze, csak előbb, ha nem haragszik, megállapodnánk Mary Annel a stúdióidőről – vágta ki magát Axel.

Az énekesnőnek kikerekedett a szeme, de azért helyeselt:

– A stúdióidő a legfontosabb dolog, ugye megérti, kedves Jo?

– Hát persze – húzta kényszeredett mosolyra a száját a háziasszony, szemével küldött egy utálatsugarat Mary Ann felé, és Axelhez intézte szavait: – Később találkozunk.

Amikor elment, Mary Ann kuncogni kezdett.

– Stúdióidő… hát akkor beszéljük meg… Mondd, hallottál már erről a Jóról?

– Soha.

– Ilyen alulinformált vagy? – fintorgott. – Akkor beavatlak: Jo Murphy az utóbbi öt évben végigkefélte a világot. Azt mondják, leginkább a hírességeket szereti, bár a színészjelölteket sem veti meg, ha szép, izmos testtel és ahhoz illő szerszámmal bírnak.

– Aha. És mit szól ehhez a férje?

– Állítólag Todnak nem áll fel – hajolt közelebb a nő Axelhez –, csak akkor, ha ostorral kényszeríti őt mindenféle ocsmányságra egy-két profi kurva.

– Nem mondod komolyan…

– De igen. Valamit valamiért – ez az alku kettejük között. A nő elnézi a férje kurvázását, plusz elviseli, hogy a férje nem nyúl hozzá, ezért aztán Tod sem teszi szóvá, ha a hölgyike néhanapján félredug, de a dolgot diszkréten teszi.

– Honnan tudod mindezt?

– Van egy beépített emberem – kacsintott rá Mary Ann.

– Hírszolgálatot működtetsz?

– Volt egy táncosnőm, akinek a nővére profi kurvaként sűrűn megfordult Murphyéknél. Legyen elég ennyi.

– Oké. Rickkel mi újság?

– Ööö… hát, valahol a medence környékén található – mutatott a kert felé Mary Ann.

– Kibékültetek?

– Nem egészen. Tudod, vissza akar jönni hozzám, de én már nem akarom. Most eljött velem, de nincs köztünk semmi különös… Mondtam, hogy boldoggá tenne, ha inkább a születendő gyerekével foglalkozna, nem velem, de… Ez van – tárta szét a karját. – Vigyázz, jön a gaz csábító!

– Kösz – morogta di Sun a foga között.

– Nos, megbeszélték már, amit kellett? – kérdezte Jo, amikor odaért.

– Nagyjából. Kedves Jo, nem segítene abban, hogy telefonálhassak valahonnan? – fordult hozzá hirtelen az énekes.

– Dehogynem – búgta a nő. – A külön vonalamat ajánlom fel magának… vegye megtiszteltetésnek.

– Ugyan, megelégszem én egy egyszerű vonallal is – próbált tiltakozni Axel, de a nő magával húzta a kanyargós folyosón, és egy csigalépcsőn elindult az emeletre.

– Hová-hová? – tűnt fel mögöttük Nick, és Axel hálát adott a sorsnak.

– Jó, hogy jössz, Nick.

Felmentek az emeletre, és Axel addig-addig mesterkedett, míg sikerült Nicket a háziasszonyra szabadítania, ő pedig ügyesen lelépett. A földszintről feltárcsázta Anisette számát, de még mielőtt kicsöngött volna, letette a telefont. Kisétált a teraszra, és észrevette, hogy a lépcső aljában a házigazda, Tod Murphy három egyenruhás biztonsági emberének ad utasítást. – Küldjék el! – hallotta tisztán. – Nem tudom, kik ezek az emberek, és mit akarnak Winklertől, de nem vállalhatom annak a kockázatát, hogy…

– Ronnyt keresik? – lépett közelebb Axel, és arra gondolt, talán Yvonne az. Titokban az is megfordult a fejében, tán Anisette szeretne bejutni a partira, bár ennek azért nem adott túl sok esélyt.

– Igen – húzódott mosolyra Murphy szája, ahogy Axelt meglátta. – Egy nő jött taxival, állítólag nem éppen… szóval, nem színjózan. Legalábbis úgy tűnik. Gondoltam, nem kellene rajongókat beengedni…

– Merre van Ronny?

– Hát… – Tod tanácstalanul nézelődött, hátha felfedezi a gitárost a teraszon.

– Majd én odamegyek – döntötte el Axel, és megkérte a biztonsági embereket, kísérjék a taxihoz. Nagyon unta már magát a partin.

Átlépdeltek az angolpázsiton, megkerültek egy kertészetnyi rododendronbokrot, mire a nagykapuhoz értek.

A taxi motorháztetejének szélére egy nő támaszkodott. Szörnyen nézett ki, de valahogy mégis ismerősnek tűnt.

Axel gyomra görcsbe szorult. A szeméről ismerte fel.

Gillian volt az, Ronny egykori szerelme.

Szánalmasan festett.

ANISETTE

A kutyák fantasztikusak. Amíg feltálalom a kertben a vacsorájukat három edényben – a nagyok csirkét kapnak, Sir Pötty bébikutyának való tápot –, figyelem őket. A kis pöttyös megszaglássza kosztját, majd undorodva hátat fordít a tányérjának, vet felém egy méltatlankodó pillantást, és felfedező útra indul a nagyok tányérja felé. Azok döbbenten figyelik, hogy ez az ötkilónyi kis pimaszság lazán kiemel Boiko edényéből egy húsdarabot, és a saját tányérjához ügyetlenkedik vele. Beleteszi, majd Grzegorz vacsorájához sétál. A dobermann rámordul, és leesik az álla a csodálkozástól: a dalmata a fenyegető hang ellenére kilop a tányérjából egy csirkehátat, és azt is saját edényébe teszi. Aztán ráérősen falatozni kezd.

Grzegorz és Boiko egymásra néz; talán most állapítják meg, ha nem tesznek ellene, Sir Pötty hamarvást a fejükre nő. Szó ami szó, ilyen egetverő pofátlanságot még én sem feltételeztem a dalmatakölyökről.

Bemegyek a házba, hogy elmeséljem Bryannek, mi történt, de unokatesóm már hatszáz méter mélyen alszik. Mivel az esti koncerten Axel látványa nem tett jót kifejezetten a hangulatomnak, elhatározom, hogy nagytakarítást csinálok a lelkemben, és megszabadulok attól, ami fölösleges. Ülök a nappaliban, társamul választok egy pohár whiskyt, és próbálok di Sunról rosszakat gondolni. Lelketlen, hideg, jobban szereti a mogyorót, mint az embereket… és egyáltalán, engem nem is érdekel.

Éppen itt tartok, amikor Grzegorz kinyitja az összes létező ajtót a házban, és Boikóval végiggyalogol a lakáson. A pöttyös eltűnt, legalábbis pillanatnyilag nem látom. Majd habzó szájjal, szinte vigyorogva megjelenik a nappaliban, beleszagol az italomba, végül az ölembe ugrik. Tisztaságszaga van. Gyanús.

Kimegyek a fürdőszobába, hogy hozzak egy nedves szivacsot, és látom, hogy gyanúmnak van némi alapja: a szappan a kád mellől szőrén-szálán eltűnt. Sir Pötty desszertként elfogyasztotta a vacsora után. Kifinomult ízlésre vall. Remélem, helyes, színes kis buborékokat fog eregetni éjjel.

Megszólal a telefon. Felőlem csöröghet, mert úgysem veszem fel.

Bryan félig kómában előtámolyog a szobájából, és felveszi.

– Anisette – nyújtja felém a kagylót.

– Nem vagyok itthon – közlöm vele.

– Ja?! – hörren, és letakarja kezével a beszélőt. – Akkor erről informáld az énekest is, és kérd meg, hívjon akkor, ha hazaértél.

Kitépem a kezéből a telefont, várok egy pillanatig, majd a lehető legközönyösebb hangon beleszólok.

Axel elhadar valamit – vélhetően megőrült. Heroinról hadovál, amit egy bűnügy megoldásához azonnal be kell szerezni, és bejelenti, hogy hamarosan többedmagával tiszteletét teszi nálam. Közli, hogy szükség lesz az agyamra és némi pszichiáteri képességre. Aztán lecsapja a telefont.

Komolyan mondom, csodálkoztam volna, ha ez egyszer normális palit fogok ki.

Szólok Bryannek, hogy jó volna, ha mielőbb befreudulna, mert di Sun pszichiátert keres.

– Siker-vagy tömegiszony? – kérdi Bryan.

– Gőzöm sincs. Azt hiszem, tök zizi lett… rögtön jön.

Megérkeznek. Mondhatom, szép társaság: elöl jön Ronny, szeme könnyel teli. Mögötte egy szörnyen elhagyatott nő, aki kissé bizonytalanul áll a lábán, mellesleg zokog. Állok az ajtóban, és azon meditálok, mit tettem, amiért ezt érdemeltem.

Szerencsére di Sun nem sír. Egy jó pont oda.

A kissé romos hölgy behanyatlik kedvenc fotelomba, bambán nézi a morgó dobermannt, akinek feláll a hátán a szőr a látványtól, majd hangosan felzokog. Ronny idegesen áll egyik lábáról a másikra. Kizárom a kertbe a kutyákat, és Axel pillantását keresem.

– Be kell adni neki a heroint – közli velem az énekes. – Különben nem lesz használható…

Könyörgöm, mégis mire akarják használni ezt a kiélt idegroncsot? És miért nálam? És miért pont heroint?

– Hát akkor add be neki – mondom nyugodtan, nehogy úgy tűnjön, mintha kételkednék bármelyikük épelméjűségében.

– Nem adnád be te?

– Ééén?! – hördülök fel, és elráncigálom Axelt a többiektől. – Mondd, di Sun, normális vagy? Idehurcolsz nekem valami félkómás nőt, aki mintha már eddig is nyolc életet elhasznált volna, hozod vele a könnyező szemű Ronnyt, majd megkérsz, hogy injektáljak a már amúgy is félhalott csajba egy dózis heroint… Mi van, krimihős lettél? Ez teljesen képtelenség – szinte kiabálok.

– Oké – fogja meg a vállamat. – Elmondom, miről van szó, de előbb be kell lőni a csajt.

– Remek. Aztán ha utána le is kell lőni, csak nyugodtan tedd meg. Remélem, pisztolyod is van. Lődd szét az agyát, ne is törődj azzal, hogy ez itt az én lakásom, hogy itt nem szoktak heroinos hullák heverni, hogy itt én takarítok, hogy marhára nem bírom az erőszakot… Csak egész nyugodtan hordd ide a narkós ismerőseidet meg az elmebetegeket – hadarom egyre emeltebb hangon. – Adagold be nekik a kábítószert, ne aggódj, majd másnap elásom őket… nem ügy.

– Anisette – néz rám komolyan és kedvesen megcsókolja az arcomat. – Ne hülyéskedj, mert nincs idő. Utána mindent elmagyarázunk.

Ekkor én, mint egy hülye, követem őt és segédkezem a kábítószer adagolásánál. Tartok tőle, hogy ez a szerelem.

Nem tudta, mióta lehet a fürdőszobában. Arra emlékezett, hogy többször hányt, de valamennyi idő kiesett a memóriájából. Most magához tért, és tudta, mennie kell – bár felállni, összeszedni magát nehezére esett.

Nem mert belenézni a tükörbe, nehogy újra felkavarodjon a gyomra. Kell majd keresnie valami elsőrangú plasztikai sebészt, aki helyreállítja a szép vonásait.

Kitámolygott a fürdőből, végigment a lakáson. Már-már kinyitotta volna az ajtót, amikor hiányérzete támadt. Visszament a nappaliba, és megrémült.

Az a nő, akit megfojtott, nem volt sehol.

A zenész hullája ugyanott hevert, ahol hagyta, de a nő eltűnt. Vajon mikor, mennyi ideje? És hogyan?

Mielőbb el kell hagynia a lakást.

Nem hiszünk a szemünknek. Egy videofilmet nézünk, ami rémisztőbb, ijesztőbb, mint bármely horrorhistória.

A narkós csaj nem sokkal a kábítószer beadása után valamelyest felélénkült, és kissé zavarosan elmesélt egy hihetetlen történetet. Elképedve hallgattuk, és most döbbenten nézzük a filmet, amely egy szőke kislány halálát örökíti meg. Iszonyatos.

Amikor vége, Ronny azonnal menni akar, hogy megtalálja a lányát, Bryan szerint a rendőrséget kell értesíteni, a narkós csaj meglep bennünket a kijelentéssel, miszerint fogalma sincs, a város mely részén található a ház, ahol már évek óta az őrülttel lakik. Axel higgadtan visszaültet mindenkit, és halk, nyugodt hangon kérdezgetni kezdi Gilliant. A nő bizonytalanul válaszolgat, de a kép kezd élesedni.

Amikor a Nyúl nevű pszichopata nagyanyjáról hallunk, feléled bennem a gyanú, mit is tervez Axel.

Nagyon jó agya van a fiúnak, és a terv szerintem sem ígérkezik rossznak.

Csak éppen nem biztos, hogy végig tudom csinálni.

Amikor Gillian meglátta Ronnyt, nem tudott parancsolni a testének, nem bírta visszafojtani a remegést. Megrohanták az emlékei, és ha korábban nem mondott volna néhány szót Axelnek a Nyúlról, biztosan kirúgják.

Érdekes módon di Sunra már nem haragudott. Pedig meg volt győződve róla, hogy annak idején, a Zöld Takony búcsúkoncertje után az énekes azért vitte Ronnyt a Jaguárba, hogy őt lebuktassa. Gillian akkoriban, ha szüksége volt egy kis pénzre, felkereste valamelyik régi ismerősét, „kuncsaftját”, és általában a Jaguárba vitette magát, mielőtt még ágyba ment volna az illetővel. Meg aztán ezek az alakok kellően perverzek voltak, így Gillian élvezte is az együttléteket és levezette a feszültséget, amely a szolid, visszafogott Ronnyval való kapcsolat során felgyűlt benne.

Ronny a videofilm megtekintése után hallgataggá vált – Gillian nem igazán emlékezett rá, hogy az ezt megelőző időben hogyan viselkedett a gitáros, mert akkor már az „anyagon” kívül semmi másra nem tudott gondolni.

Ahogy kérdezgették, beszéd közben rádöbbent, hogy jóval több emléke van a Nyúlról, környezetéről, Dominique-ról, mint gondolta volna.

Megfájdult a feje. Segíteni akart, jóvátenni a hibát, amiért a Nyúlnak elárulta, kinek a lánya a kis Linda… ám a fejfájás olyan erővel tört rá, mint még soha. Szüksége lett volna még egy kis anyagra, de látta, hogy di Sunnál csak annyi volt, amennyit beadott neki – az pedig az ő adagjának körülbelül a felét tette ki.

Amikor már nehezen beszélt, kapott hideg borogatást, ami persze semmit sem ért. Ő tényleg segíteni akart, de szüksége volt egy újabb adag heroinra. Axel megígérte, hogy rögtön szerez valahonnan, felállt és az ajtó felé indult. Mielőtt kilépett volna, végigsimított a lány arcán, akibe nyilvánvalóan szerelmes volt.

Gillian a pár láttán sírva fakadt – siratta elrontott életét, elveszett gyerekét… Érezte, hogy egyre gyengébb, pedig erősnek, összeszedettnek kellett volna lennie.

A férfi egész hazaúton megsebzett arcát nézte a belső tükörben – és minél tovább nézte, annál inkább hatalmába kerítette a tehetetlen düh. Ráadásul az is idegesítette, hogy eltűnt a lakásból a nő, mialatt ő a fürdőszobában volt.

Úgy érezte, valami belülről feszegeti a koponyáját, egyre fájdalmasabban. Tudta, ez a kis Juliettel kapcsolatos – ezt a dolgot mihamarabb el kell rendeznie.

Sajnos Juliet nem viselkedett úgy, mint ahogyan várta tőle. Rossz kislány volt. Már a süvegcukrot sem vette a szájába.

A férfi nem szerette a rossz kislányokat. Hiszen a rosszakat meg kell büntetni.

AXEL

Nem volt visszaút. Ő döntött, a többiek beleegyeztek – és ezzel rábólintottak arra, hogy Anisette-et is beláthatatlan veszélynek tegyék ki.

Bryan ugyan egy darabig érvelt amellett, hogy inkább jelentsék az ügyet a rendőrségen, de később belátta, a kába és szétszórt Gillian kihallgatása órákat, talán napokat is igénybe venne; talán nem is hinnének neki, talán rögtön a diliházba zárnák őt.

A legnagyobb probléma az őrült férfi címének megszerzése volt – Ronny pillanatonként hívta a taxis céget, jelentkezett-e már a sofőr a felhívásra. Meg kellett találniuk a taxist, aki Gilliant felvette, ahhoz, hogy megvalósíthassák tervüket.

Anisette már elkészítette az öregasszony portréját Gillian elmondása alapján, és most éppen egy sminkes lány dolgozott a grafikus arcán, hogy megvénítse a vonásait.

Di Sun legszívesebben lefújta volna a tervet, de már nemigen tehette. Legfeljebb abban reménykedhetett, hogy a taxis nem jelentkezik.

Épp kiszállt a taxis kocsijából egy utas, amikor meghallotta a felhívást a rádióban. Az a délutáni dilis csaj kerestette őt, akit végül a Zafír partijára szállított.

Már lenyomta volna a gombot, hogy jelentkezzen, de aztán meggondolta magát. A lökött tyúk biztosan rájött, milyen értékes láncot adott oda cserébe a furikázásért, és most vissza akarja kérni.

Nem jelentkezett a központosnál, hanem kikapcsolta a rádiót és felvett egy középkorú nőt az egyik buszmegállóban.

Linda nagyon mélyen aludt. Kimerült a sok sírástól, és a tudat, hogy már a beteg néni sincs a házban – aki betegsége ellenére barátságos és kedves volt vele –, csak növelte kétségbeesését. Amikor elfogytak könnyei, csendesen hüppögve lefeküdt az ágyra, és hamarosan elszenderedett.

Már nem hitte, hogy az apja eljön érte.

Már nem álmodott az apjáról.

Már semmiről sem álmodott.

Yvonne is megérkezett. Hosszan beszélt Axellel, megnézte a Gillian által megszerzett, sokkoló videofilmet, csendben szemlélte, ahogy az odarendelt sminkes ügyes kézzel megöregíti, eltorzítja Anisette vonásait, megrázta a fejét, majd közölte az egybegyűltekkel:

– Hülyék vagytok. Mindannyian belerohantok a vesztetekbe. Van ennek sokkal korrektebb elintézési módja is…

– Persze, hogy szirénázó rendőrautók veszik körbe a házat, nem? – mordult fel Ronny, akit láthatóan teljesen kimerítettek a történtek.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ebben a lakásban náluk felkészültebb akcióhősök ülnek.

– A lányomról van szó, Lindáról. Az én lányomról – mondta ellentmondást nem tűrő hangon a gitáros, és Yvonne jobbnak látta, ha nem akadékoskodik tovább – pedig voltak aggályai. Leginkább Anisette-et féltette, aki a smink alatt halálsápadt volt. Di Sun arca is hasonló hullaszínben pompázott, és bár próbált jókedvűnek tűnni, Yvonne kiolvasta a szeméből a mérhetetlen aggodalmat. Elvetik a sulykot, ez a társaság egyszerűen nincs észnél – gondolta, és közben azon tűnődött, hogyan akadályozhatná meg, hogy belerohanjanak a vesztükbe.

Leült a pamlagon fekvő Gillian mellé, és szomorúan nézte őt. A vörös hajú, sebzett lelkű nő egyszer csak rátette csontos ujjait Yvonne kezére – talán vigasztalást remélt. Senki sem foglalkozott vele, magára hagyták, és a bélyeget is viselnie kellett: a hajdani kurtizán segédkezett az egykori szerelme kislányának elrablásában. Yvonne-nak Ronny mesélt Makotóban Gillianről, fanyar mosollyal ecsetelte, hogyan hitt el neki minden hazugságot, de Ronnynak mindez már nem fájt. Gillian kellemetlen emlékeket hagyott benne, és sebet ejtett a büszkeségén, de már behegedt.

Gillian most Ronnyt nézte.

– Szerettem. Tényleg szerettem – mondta halkan, mintha csak Yvonne gondolatsorát akarta volna befejezni. A vékony, fekete nő nem bírta visszatartani a kérdést.

– Akkor miért…?

Gillian nem felelt, a plafonra meredt, kezét elvette Yvonne kézfejéről, majd némi tétovázás után visszatette ugyanoda.

– Ronny akkor még szinte… szinte gyerek volt. Két évvel vagyok csak idősebb nála, de én addigra… mire találkoztunk, ötször annyit átéltem, mint ő – mondta csendesen. – Kilencéves koromban megerőszakolt az apám… aztán a bátyám is. Néhány évvel később már én tartottam el őket… Hogy hogyan? Szerinted mit csináltam? – fakadt ki. – Kiskorú kurva lettem, és alig vártam, hogy magam mögött hagyjam ezt az egész… – csuklott el a hangja… – borzalmat. Később egy hapsi kiemelt ebből a környezetből, könyveket olvastatott velem, jól éltem. Filmeket néztem, olvasgattam, vásároltam, és időnként kielégítettem őt, időnként pedig a barátait. Vele rájöttem, hogy nekem is lehet valami jó a dologban a pénzen kívül. Aztán találkoztam Ronnyval, ezzel a… ezzel a… – keresgélte a szavakat, majd megnyalta száraz, cserepes ajkát… – a romlatlan, bájos kölyökkel. És szerettem őt, bár tudtam, nem lenne szabad… Én már nem tudtam szakítani a múltammal. Nem mondhattam el neki, mert megpróbált volna kitépni onnan… és én előbb utóbb úgyis visszamentem volna. Én… én kurva vagyok kilencéves korom óta – sóhajtotta keserűen, de határozottan.

– És Linda…?

– Ronny kirúgott, amikor megtudta, miből élek – folytatta Gillian, Yvonne kérdését figyelmen kívül hagyva. – Pedig szerettem őt. Azt kívántam, hogy maradjunk barátok, de ő eltűnt az életemből… örökre. Nem volt kíváncsi a magyarázatra, a múltra, semmire… Soha többé nem tudtam találkozni vele, pedig meg akartam beszélni vele, kérni őt, hogy ne haragudjon rám… – szinte suttogott, nagy, zöldes szemét hirtelen elöntötték a könnyek. – De ő nem bírt látni sem többé… Akkor kezdtem használni a füvet, később egyre keményebb szereket. Megalázott voltam… és terhes Ronnytól.

– Mi lett a gyerekkel? – kérdezte Yvonne szelíden.

– Meghalt. Négynapos korában. Én voltam az oka: a gyógyszerek, a drogok… De már nem tudtam megállni. Gyereket akartam, mert azt gondoltam, kihúz a gödörből, ha végre valaki szeret, ha valakit én is szerethetek – sírdogált. – De hiába feküdtem le mással, többé nem estem teherbe… Kemény játékos lettem: akkor kaptam rá a heroinra. Mindenemet a drogba öltem, és végül semmim sem maradt.

– Itt tartunk most – állapította meg Yvonne.

– Nem. Amikor ott tartottam, Dominique, ennek a szemét patkánynak a nagyanyja megpróbált segíteni rajtam. Magához vett a kupijába, enni-inni adott, dolgoznom sem kellett. Szerelmes volt belém! – zokogása idétlen kacajban folytatódott. – De a szerről nem tudtam leszokni… Később sem, amikor a Nyúl magához vett. Iszonyúan félt Dominique-tól, ezért vállalta, hogy magához vesz a nagyanyja halála után… félt attól, hogyha nem teszi, az asszony a másvilágról is bosszút áll… Ez őrült, ez egy őrült! Lepkéket tart és nézegeti magát a tükörben. Engem gyűlöl.

– Lindával mi történt?

– Neki kellett… a Nyúlnak. Nagyon fáradt vagyok… – sírta el magát újra.

– Ki rabolta el?

– Az a… az a zenész. Ismerte Ronnyt… pénzt kapott a Nyúltól.

– Hol van most Linda? A zenésznél?

– Nem… a Nyúlnál. Meghalt a cicája… megölte… a Nyúl – motyogta.

– Hol lakik a Nyúl?

– Nem… nem tudom – Gillian fáradtan elfordította a fejét. Egész teste reszketni kezdett, így Yvonne ráterített egy pokrócot, majd hirtelen támadt ötletén gondolkozott.

– Nemsokára visszajövök – szólt Axelnek, majd kilépett az ajtón és az utcára érve leintett egy taxit.

Belépett a házba. Nem látta a Ribancot; biztosan visszavonult a szobájába. Most nem is érdekelte őt. Pihennie kellett, legalább egy órát, hogy összeszedje magát annyira, hogy megbüntethesse Julietet. Ugyanis Juliet volt az oka mindennek.

Annak, hogy gyönyörű arcán cafatokban lóg a hús. Annak, hogy iszonyúan fáj; hogy nem tud tükörbe nézni; hogy hányingere van…

Meg fogja büntetni Julietet. Lejegeli az arcát, erőt gyűjt, aztán megbünteti.

És a Ribancnak is bűnhődnie kell.

Rettentően lüktetett a feje, ráadásul szédült.

Élete legszarabb napja volt ez a mostani.

– Yvonne! De jó, hogy látom! – állt fel az öblös bőrfotelból a Perini Hírek főszerkesztője, Paul Riccitelli. Dús, őszülő haja mintha azóta is fehéredett volna, amióta Yvonne nem találkozott vele. Fehér ingben, sötét nadrágban állt a nővel szemben. Zakója egy fogason lógott az ajtó mellett. – Mi járatban errefelé ilyen későn?

– A segítségére van szükségem, Paul.

– Bármiben segítek… – nézett rá kissé döbbenten Riccitelli, aki öreg róka volt a szakmában, és a legjobb hírszerkesztő tán az egész országban. Yvonne csak ritkán találkozott Paullal, ezért lepődött meg a hírszerkesztő a nő váratlan látogatása miatt.

– Kér egy teát?

– Igen, az jólesne – felelte hálásan Yvonne, és leült a tárgyalóasztalhoz. – Paul, nincs sok időm… Segítséget kérek, és cserébe esetleg ajánlhatok egy nagy sztorit – mondta, és idegesen rágyújtott egy hosszú cigarettára.

– Mit tehetek magáért? – kérdezte az öreg kedves mosollyal. Yvonne kezdett megnyugodni.

– Meg kell találnom egy embert. Egy zenészt… tudom, hogy furcsa kérés, fogalmam sincs, hogyan kezdjünk hozzá, de muszáj megtalálnom. Minél előbb.

A taxis egy kivilágított betontenger felé araszolt, és utasa, egy fiatal srác hatalmas lufikat fújt gyümölcsszagú rágójából. A lufi rácsattant a fiú arcára, aki ilyenkor kivette rágóját, rányomkodta arcbőrére, így ismét összegyűjtötte a gumi részeit. Majd megsodorta tenyerében, és újból rágni kezdte. A taxis kezdett szép lassan megőrülni.

Hogy ne kapjon agyvérzést, bekapcsolta a rádiót. Meghökkent: a központos még mindig azt a sofőrt kereste, aki délután a dilis tyúkot szállította.

Kihúzódott a szélső sávba, és megállt egy telefonfülkénél.

– Mit csinál, hova megy, hé?! – hőbörgött a fiú, amikor a sofőr kiszállt a kocsiból.

– Nyugi, pajtás. Rögtön jövök, csak megrendelem az asszonynál a vacsorát.

– Éjszaka? Nagyon fog örülni neki…

Feltárcsázta a központot, összehajtott zsebkendőt tett a beszélőre, és megkérdezte, megvan-e már a taxis, akit órák óta keresnek.

– Nem, uram, még mindig nincsen. Tudom, hogy ön jelentette be a kérést. Igyekszünk mindent megtenni, hogy megtaláljuk és megkérdezzük tőle a címet, ahol felvette az utast, a hölgyet… De sajnos, egyelőre nem jelentkezik. Lehet, hogy nem dolgozik már.

– Aha.

– De ne aggódjon, amint jelentkezik, mi is visszahívjuk magát a címmel – nyugtatta meg a központos hölgy, és bemondott egy telefonszámot, majd visszakérdezett, jól írta-e föl. A sofőr megszakította a vonalat, és rövid tétovázás után tárcsázta az imént hallott számot. Női hang jelentkezett.

– Csókolom, miért kéne az a cím?

– Kivel beszélek?

– Én egy taxis vagyok. Miért kéne magának az a cím, ahol felvettem azt a nőt?

– Ne vicceljen velem. Tudja a címet?

– Tudom – nyelt egyet. – De miért kell magácskának?

– Ő… a hölgy, akit szállított, elfelejtette, hol lakik. Nem maradhat végérvényesen a nyakunkon; tudja, a férjem már síkideg a látványától. Haza kéne vinnünk a nőt.

– Aha – nyugodott meg a sofőr. Eszerint az aranylánc senkit sem izgat. – Na figyeljen, én egy kereszteződésben vettem fel őt, vigyék el odáig, onnan már biztosan hazatalál. Mondom a címet…

Anisette gyorsan lefirkantotta, amit a taxis diktált a telefonba, majd Axel felé nyújtotta a papírt. Az énekes ránézett a cetlire és éles szúrást érzett a gyomrában.

A cím. Anisette megkapta a címet. Ez rossz hír. Di Sun már kezdett bízni benne, hogy nem kell bevetniük a lányt.

– Indulás – pattant fel Ronny. – Felébresztem Gilliant, aztán mehetünk.

– Én hazamehetek? – kérdezte a sminkeslány az énekest. Axel tűnődött, aztán megkérte a sminkest, hogy maradjon. Bryan sápadtan behívta a kertből a kutyákat, rágyújtott egy cigire és magára kapta bőrdzsekijét.

– Hát… menjünk, ha te is úgy gondolod – nézett Axel Anisette-re, és figyelte, ahogy a lány felveszi a fekete parókát. Jól állt rajta, még így is, hogy a sminkeléstől olyasféle lett az arca, mintha a saját nagyanyja lenne. A parókás csaj kedvesen rámosolygott, de arcán csak torz vigyor jelent meg. Axel megfogta a lány kezét, és közel hajolt az arcához.

Most, gondolta, most kellene neki valami kedveset mondanom. Úgy szeretném mondani neki, hogy vigyázzon magára, mert szeretem. Szeretem – ízlelgette magában, és nagy levegőt vett:

– Vigyázz magadra, mert… mert…

– Mert…? – nézett a szemébe Anisette. Axel zavartan félrenézett.

– Mert nem akarom, hogy valami rossz történjen.

– Kivel, Lindával?

– Aha – bólintott, de közben utálta magát. Hülye barom vagy, Axel di Sun, szitkozódott legbelül, de semmit sem szólt.

Riccitelli letette a telefont, majd bocsánatkérőn Yvonne-ra nézett és széttárta a karját.

– Egyelőre semmi. Lehet, hogy odakint Tom már jutott valamire – nézett az amerikai stílusú terem felé, amelyre kiváló rálátása nyílt irodája üvegezett ajtaján keresztül. Tom, az ügyeletes rovatszerkesztő szorgosan jegyzetelt.

Megcsörrent a telefon. Amikor Paul letette a kagylót, szeméből derű és aggodalom egyaránt sugárzott. – Van egy hírem az ön számára, kedvesem. Hogy jó-e vagy rossz, magának kell eldöntenie, az ügy pillanatnyilag szigorúan bizalmas. De mielőtt elmondom, meg kell kérdeznem: hogyan keveredett ebbe a rémtörténetbe?

Rettenetesen fázott az arca, a csontja, a koponyája. A hideg szinte a csontvelejéig hatolt, ráadásul álmában Dominique, az a gonosz öregasszony egy hatalmas, krómozott ollóval fenyegette őt.

Szörnyű volt az ébredés, de amikor rájött, hogy az arcára tett jéggel teli zacskó hűtötte le ennyire a koponyáját, rövid időre megnyugodott. Aztán beugrott neki, mi történt vele az este, és ettől dühroham kapta el. Lüktetett a halántéka, föl-le zubogott a vér a testében, és erőt gyűjtött, hogy felkeljen. Felkeljen és elvégezze, amire a Mindenható a mai napot teremtette.

Magára vette vörös köntösét, és elindult a szentélye felé, ahol kameráit, állványait és az egyéb kiegészítőket tartotta.

Útközben eltiport egy gyönyörű, kékeslila, bársonyos szárnyú Spilosoma lubricipedát, de észre sem vette. Szörnyen kellett vizelnie, fájt a feje és lüktetett az arca.

Mindez a miatt a gyerekringyó miatt.

ANISETTE

Lépésben elautózunk a ház előtt. Gilliannek nagyon össze kell szednie magát, hogy elmagyarázza, merre találom a kertből azt a bizonyos vécéablakot, amelyen ő távozott. Szerintem már a kerítésen való bejutás is rémes lesz. Különben nem aggódom annyira, mint a többiek itt mellettem.

Axel a másik autót vezeti, tehát nincs a közelemben. Mögöttünk parkolnak az utcasarkon.

Aztán kiszállok a kocsiból, a fiúk – Bryan, aki folyamatosan próbálja palástolni előttem, mennyire aggódik és Ronny – átsegítenek a kerítésen, majd elkísérnek a kertben is, ahol pillanatonként megbotlom. A vécé ablaka sötét, rettentően sötét, ám nyitva van. Futó pillantást vetek a házra: két ablakból is világosság szűrődik ki.

Axel di Sun, miért nem fogod a kezem?

A fiúk óvatosan a vállukra vesznek, és onnantól minden rajtam múlik. Kitapogatom a nyitott ablak keretét: jesszusom, ez nagyon szűk! Dől rólam a víz, síkos a tenyerem. Remélem, Linda valahol a közelben van, és abban is bízom, hogy Bryan valóban őrködni fog az ablak alatt.

Bedugom a lábam, egyik kezemmel az esőcsatornába kapaszkodom, és suttogva szentségelek. Végül bedugom a másik lábam is a résbe, egy pillanatig azt hiszem, rögtön visszaesem, aztán megtalálom az egyensúlyomat. Lassan kezdek ereszkedni, de a csípőm környékén igen-igen szűknek érzem az ablakkeretet. Muszáj elengednem a csatornát, és a talpammal még mindig nem érzem a vécé ülőkéjét. Csúszom a semmibe, a fejemet beverem az ablak szélébe, és leesik rólam a paróka. A rohadt életbe!

Végül megérkezem, lekászálódom a vécéről, tök sötét van, és én csak suttogni merek a fiúknak, hogy lehet, hogy kiesett a parókám a kertbe. A falat tapogatom, hol találom a villanykapcsolót, amikor hirtelen világos lesz. Eszerint megtaláltam a kapcsolót.

De nem. Nyílik az ajtó, és belép rajta egy férfi. Egy pillanatra visszahőköl, a látványa borzalmas: véres húsdarabkák lógnak az arcán, vörös fürdőköpenyt visel, és jégzöld, haragoszöld a szeme. A látványtól a falhoz préselődöm – lehetne felőlem skalp nélkül is, ezt az arcot akkor is felismerném.

Hisz beleivódott az életembe, a rémálmaimba. Az egykor oly szép arc egy szörnyet takar.

Érzem, elájulok.

Vadidegen nő kuporgott a vécében. Ez mára több volt a kelleténél. Nem látta az arcát, de megragadta sötét pulóverénél fogva, és kipenderítette a nappaliba. A nő kicsit remegett, de nem szólt.

Visszament a vécébe, és látta, hogy az ablakot szabaddá tették. Ki ez a nő? És hol a Ribanc? Vajon Juliet bent van-e még a házban?

Őrült sebességgel cikáztak a gondolatok az agyában. Visszament a nőhöz, akin olyan szörnyű és vastag alapozó volt, hogy az már gusztustalan. A vonásait egy pillanatra mintha ismerősnek találta volna, aztán maga előtt taszigálta, amíg Juliet szobájához nem értek.

Nem hiszem el, hogy a pisztolyt a kocsiban hagytam vagy valahol másutt. De hogy nincs velem, az biztos. Az összes tervünk dugába dőlt, paróka nélkül abszolút használhatatlan az ötlet.

Gondolkodnom kell. Egész biztos, hogy van kiút. A férfi tol maga előtt.

Megállít, nagyot ránt rajtam. Kulcscsomóval motoszkál, majd benyit egy ajtón. Előrelök, de tartja a vállamat. Villanyt gyújt, mire a szobában, az ágyban fekvő alak villámgyorsan felül.

Linda az. Egy kicsit hunyorog, majd ijedt sikoly szalad ki a száján.

Nemcsak az őrült fest rémesen, hanem én is, a smink lassan kezd lecsorogni rólam, izzad mindenem, és rettentően ver a szívem.

Linda sikít, sikít.

– Ne! – szólok rá, de a férfi nekilök a mosdónak, ami a szoba sarkában van felfüggesztve.

– Mosd le magad! Az arcod! Gyorsan! – szólal meg gyűlöletes hangján. Azon a hangon, amit évek alatt sem sikerült elfelednem.

Míg mosakszom, egy pofonnal elhallgattatja a lányt, majd kiparancsolja az ágyból.

– Edd meg! – mondja neki, mire én odanézek. A Nyúl – nem hiszem el! – süvegcukrot tuszkol Linda szájába, majd rám pillant. Elfordulok, de odalép, és maga felé rántja az arcomat.

– Ó – mondja csöppnyi döbbenettel. – Jó, hogy újra látom, Anisette. Ma felveszünk egy sokkal izgalmasabb filmet. Sztárt csinálok magából.

Yvonne-t Riccitelli elkísérte ahhoz a magas rangú rendőrtiszthez, aki a Vadállatok nevű zenekar énekese gyilkosságának ügyében nyomoz. Az énekes barátnője túlélte a támadást, és vallomást tett a rendőrségen. Yvonne ezt is elolvashatta.

Mikor a vallomás végére ért, remegő hangon beszélt a rendőrtiszttel. Anisette lakásában már senki sem vette fel a telefont, így az újságíró biztos volt benne, hogy barátnője veszélybe került.

A két kis ribanc nem akarta, hogy megkötözze őket. Azt hitték, van annyi erejük, hogy ellenálljanak neki. Neki, aki naponta edz a konditermében!

Most a nappaliban ültek, távol egymástól, megkötözve, Julietnek még a száját is betömte.

Elmesélte Anisette-nek, milyen élvezetes újra és újra végignézni a filmen, ahogyan a barlangban megrémült a levágott fejtől. Ahogy ezt kimondta, kellemesen bizsergett az ágyéka. Már az arca sem zavarta; végig kellett csinálnia, amit a sors előírt neki.

Valami apróság mégis nyomasztotta, de hogy mi, arra nem tudott rájönni. Túl hosszú, túl zavaros nap volt ez a mai, képtelen volt már koncentrálni.

Bármily élvezetesnek találta is ezt az előjátékot, lassan a lényegre kell térnie. Felállította az állványt a helyiség közepén, rárakta a kamerát, becipelt két jupiterlámpát, és a kis ribancokra irányította fényüket. Bekapcsolta a kamerát és Juliethez lépett.

AXEL

Nem félt, csak iszonyatos düh dolgozott benne. Anisette-et is elkapta az a zavaros agyú alak, legalábbis azok alapján úgy tűnik, amit Bryan és Ronny hallott az ablak alatt. Visszahozták a fekete parókát, úgyhogy a tervet nem lehetett végrehajtani. Ha valaki hirtelen becsönget, az őrült talán végez Anisette-tel.

Axel erre nem akart gondolni.

Elvégezték az utolsó simításokat, aztán Gilliant besegítették a kerítésen. Szegény nő irtó rossz állapotban volt már. Axel zárta a sort, és forrongott benne a düh.

Egyik kezében a szikét fogta, a másikban a pisztolyt. Nem akart lőni, a szike sokkal szebb tárgy volt. Juliet rémülten nézett rá, és ettől hirtelen duplájára nőtt a farka. Visszafordult, belenézett a kamerába, Anisette döbbenetét és rettegését is megérezte, majd odarakta a szikét Juliet nyakára. A kislány sikítani akart, de nem tudott. A Nyúl hallani akarta az utolsó sikolyt; látni, ahogy Juliet szeméből kihuny a fény.

Semmire sem vágyott jobban. Ágyéka lüktetett, feszített a gyomra; kitépte a rongyot Juliet szájából, testét kellemesen átjárta a kislány velőtrázó sikolya, ahogy belemélyesztette a szikét a kis ribanc nyakába.

És akkor borzalmasan, fülsértően felordított a csengő.

A Nyúl célt tévesztett: a penge a lány vállába hatolt. A Nyúl már tudta, miről feledkezett meg: arról a rohadt Ribancról. Hol a Ribanc, és vajon ő áll-e az ajtó előtt? Vajon hogyan jutott be az utcáról a kertbe, már ha kint járt egyáltalán?

…Ekkor szétlőtték a zárat.

A Nyúl kibiztosította revolverét, és ellépett Juliettől.

Kitárult az ajtó, de nem lépett be senki. A Nyúl találomra lőtt az ajtó szárnya felé, de ekkor megszólalt valaki reszelős hangon:

– Ne lőj, te nagyra nőtt barom… te pszichopata állat. Látod, már itt is vagyok, eljöttem érted, és hoztam Ted bácsit is meg egy szép, nagy ollót. Rossz fiú voltál, tudod? – kérdezte a hang, majd belépett valaki. – A rossz fiúknak pedig levágják a pisilőjét.

Igen, ő volt az, Dominique. A nagyanyja tényleg eljött érte, idejött a Pokolból, Ted bácsi ollójával együtt… magasabb lett, de ő volt.

A Nyúl látta, hogy többen jönnek felé. Remegő kézzel tartotta a revolvert, és tudta, a nagyanyját nem lőheti le. Nem, halottat nem lőhet le. Hol van Ted bácsi?

Megbillent és elsült a kezében tartott fegyver. Valaki összeesett, jajgatott; aztán a Nyúl, még mielőtt gonosz nagyanyja odaért volna hozzá, önmaga felé fordította a pisztolyt és lőtt. Dominique-tól jobban félt, mint bármitől a világon.

Axel látta, hogy a férfiból dől a vér. Gillian testéből szintén, akit a Nyúl utolsó előtti lövése talált el, de nem érdekelte. Anisette-hez ment, kioldozta, majd hagyta, hogy a lány levegye róla a fekete, szűk parókát. Sírt, Anisette sírt. Axel megsimogatta a kezét, és hevenyészett öregasszonysminkjében üldögélt mellette, amíg megjöttek a mentők, és Yvonne is befutott a rendőrökkel.

A házban pillangók röpködtek.

ANISETTE

Ülök a patak partján, és a néhány nappal korábban történtekre gondolok. Még most is beleborzongok, mi történhetett volna, ha Axel nem lövi szét a zárat, ha nem áll rajta olyan jól a fekete paróka; ha a sminkes nem alakítja át az arcát olyan jól; ha nem veszi magára a sminkeslány fekete pulóverét, és ha Axel nem játssza el annyira hitelesen Dominique-ot, a Nyúl rég meghalt nagyanyját.

Mert hiába a jó smink – bennem minden megfagyott, amint felismertem a Titokzatost. Axel pedig játszott, mégpedig vérfagyasztó hitelességgel. Én is elhittem, hogy egy öregasszony lépett be a házba, nem ismertem fel a Zafír énekesét. Hála szegény Gilliannek, legalább azt tudtuk, mitől retteg az őrült, mivel lehet megzavarni egyébként is beteges gondolatmenetét.

Gillian meghalt. Szerintem szándékosan beleugrott az őrült lövésébe. Láttam, ahogy Ronny elé ugrott, de erről nem beszéltem senkinek. Hisz ezt Ronnynak is éreznie, látnia kellett. Gillian vezekelni, bűnhődni akart. Pedig egész életében mást sem tett.

Lindát egynapi megfigyelés után átvitték a sebészetről a pszichiátriára. Ronny beköltözött mellé a kórházi szobába.

Kiderült, hogy Yvonne riasztotta a rendőrséget, valakitől megtudta, hogy megölték a Vadállatok énekesét, és hogy ennek köze lehet a Nyúlhoz. A köpcös énekes segédkezett Linda elrablásában, de az ok már sosem fog pontosan kiderülni. Valószínűleg féltékeny volt a Zafír sikereire – ez derült ki abból a zsaroló levélből, amit Ronnynak küldött Makotóba. Nem tudta, hogy őrülttel kezdett közös játszmába, és csakis ő húzhatta a rövidebbet.

Az őrült, vagyis a Nyúl élet-halál között lebeg még ma is egy klinikán. Haslövése olyan jól sikerült, hogy az orvosok szerint erős szervezete ellenére sem valószínű, hogy ezt túléli. Jobb is így.

Di Sunt nem láttam azóta. Másnap hagyott egy üzenetet, de épp kihallgatáson voltam, és amikor visszahívtam, nem volt otthon.

Aztán elutaztam.

Hátranézek a ház felé, hátha visszajött már a faluból Frederick. Ismerkedésünk helyszínén, a nyaralójában vagyunk, és eltökéltem, most mindent megbeszélünk. Lezárjuk a kapcsolatunkat, és tán barátok maradunk.

Frederick kiborult, amikor megtudta, mibe keveredtem, amikor rájött, hogy önként besétáltam annak az embernek a házába, aki évekkel ezelőtt, hiúságból, bosszúból és beteges vágytól vezérelve szinte a szemem előtt vágta le a filmes stáb egyik tagjának a fejét.

De mindegy, hisz vége már. A titokzatos őrült lassan csak emlék lesz – rossz emlék, de már nem lesz köztünk. Nem kínozhat embereket, és talán saját beteg lelkének is megváltást hoz a halál.

Frederick halkan közeledik felém, lépései alatt össze-összeroppannak a vékony, lehullott ágak. Hagyom, hogy a vállamra tegye a kezét, majd elérje a nyakszirtemet. Megcirógat, és lassan felé fordulok.

Rémült sikoly szorul a torkomba. A Nyúl áll mögöttem. Hevenyészve összevarrt arca félelmetesebb, mint korábban; fehér orvosi nadrágot, fehér vászoninget visel. És vigyorog.

Azok a hülyék a kórházban azt hitték, hogy meg fog halni. De ő tudta, hogy erős; erősebb mindannyiuknál. Szempillája alól már előző nap figyelte, hogy az őrök mennyire figyelmetlenek – ez dühvel töltötte el, mert azt jelentette, halottnak tekintik.

Aztán az éjjel, őrségváltás után, amikor az egyenruhás alaknak már lebillent a feje a széken ülve, gyorsan cselekedett. Kitépte az infúziót a karjából, a váladékleszívó dréncsövet a kötése alól.

Iszonyúan fájt a frissen operált sebe, de mégis összeszedte a szomszédos szobából a nadrágot, inget, papucsot és a sebészmaszkot; kivett a fertőtlenítő szobából egy frissen odahajított szikét, majd úgy távozott a kórházból, hogy senki sem figyelt fel rá. Lopott egy kocsit, és feltárcsázta Anisette számát egy fülkéből.

– Halló – jelentkezett be egy férfihang rekedten.

– Morgan detektív vagyok, Anisette-et keresem. Rendkívül sürgős.

– Nincs itthon.

– Mint mondtam, rendkívül sürgős. Összefügg a bűnüggyel, új fejleményekről kell beszámolnom neki.

– A folyónál van, Grenstonban. Szép kőház, kerítés nélkül. Biztosan megismeri.

Anisette az első, akit meg kell büntetnie.

Gyorsan gázt adott.

Frederick, miután beszélt telefonon Yvonne-nal, villámgyorsan beült a dzsipbe, még a bevásárlást is elfelejtette, és átkozta magát, amiért a természet csendjét és harmóniáját nem akarta megzavarni azzal, hogy bevezetteti a telefont a házba.

Szigorú titokként kezelték, hogy az őrült megszökött a kórházból. Frederick próbálta elérni Anisette lakásában Bryant is, de az unokaöcs megállás nélkül dumált valakivel, és Fredericket sürgette az idő.

A dzsip maga mögött iszonyú port felverve száguldott a néptelen földúton, és amikor Frederick meglátta a fekete sportautót, mellé parkolt.

Rohant a házig, leakasztotta a falról nagyapja örökségét, a súlyos medveölő fegyvert; idegesen kinyitotta a szekrényt, amelyben a félelmetes formájú, kézzel megmunkált, szegecses ólomgolyókat tartotta, és megtöltötte a puskát.

Mesél, és szorítja a torkomat. Zöld szemében a gyűlölet és bomlottság tüze ég; ahogy beszél, néhány friss varrat felszakad az arcán, alóla sötét vér szivárog elő.

Arról beszél, hogy meg fog ölni, mint Timmyt, a cicát. Úgy fogok meghalni, hogy boldog leszek, mert ő megérintett. Csurog a könnyem, talán hagynom kéne, hogy legyen, amit ő akar, talán nem is fog megölni. Talán.

Elréved a tekintete, amikor Julietről mesél. Azt mondja, hogy Juliet él. És Timmy cica is.

Rúgok egyet az ágyéka felé. Magához ránt, ujjaimmal, körmömmel elérem sebes arcát, és tépni kezdem. Beleesünk a patakba. Zubog rám a jéghideg, gyors sodrású víz, és nem tudom kiemelni a fejem. Az őrült a hasamat tapossa, kezével a víz alatt tartja a fejemet.

Meg fogok fulladni.

Frederick rohant a part felé, kezében a nehéz puska, és már csak azt látta, hogy a birkózó alakok beleesnek a vízbe. A fehér ruhás kiemelkedett, és erejét megfeszítve azon volt, hogy a lányt a víz alatt tartsa.

Frederick nem tétovázott: meghúzta a ravaszt egyszer, kétszer, háromszor.

Az őrültet már az első golyó szétszabdalta.

Frederick rohant a lányhoz, hogy mielőbb karjába vegye, hogy lássa, jól van-e, él-e még.

AXEL

– Mit mondtál, hová mész?

– Mondom: modellválogatásra.

– Te?

– Én, miért? Egy szép napon keresett fotómodell leszek, és én foglak eltartani – közölte Vicky, felhúzta az orrát, peckesen végigvonult Axel előtt, majd bement a szobájába.

– Vicky, gyere vissza!

– Oké – lépett a bátyja elé, és megsimogatta Axel arcát. – Kicsit borostás vagy.

– Aha.

– Haragszol? Tudod, muszáj kipróbálnom magam… lehet, hogy kivágnak, de akkor elmondhatom, hogy legalább megpróbáltam…

Igaza van, gondolta Axel.

– Ja, és tesó, adj már egy kis kaját Gustónak, mert három napja nem evett. Tudod, kiveszed a kishalakat a mélyhűtőből, összeaprítod…

– Már miért aprítanám össze?

– Mert ha egyben hagyod, megijed tőlük – közölte a lány készülődés közben. – Szóval felaprítod kábé fél centis darabokra, aztán picit belököd a mikróba és bedobod Gustónak a kiskádba.

– Oké – felelte fáradtan di Sun, és arra gondolt, jobb, hogy ezt a párbeszédet nem hallja senki.

– Puszilom Susie-t – mondta húga az ajtóban, és pajkosan rákacsintott bátyjára. – Mondd, te az eszéért szereted őt? – vigyorgott, és gyorsan elugrott Axel játékosan támadó karja elől. – Tudod, én nem akarok belebeszélni a dolgaidba, de…

– De tűnés! – mutatott a lépcsőház felé az énekes.

– …de gyáva nyúl vagy! – kiáltott Vicky már a lépcsőn lefelé menet, aztán kirobogott a kapun. Még felszólt a kaputelefonon: – Tudd meg, hogy Susie-ból sosem lesz agysebész. És nem is vagy szerelmes belé. Szerintem keress valakit, akit szeretsz! – szólította fel bátyját viharos gyorsasággal, majd mielőtt Axel válaszolhatott volna, elengedte a gombot. Aztán újra felvisított a kaputelefon csengője, és a vékony hang további információt közölt: – Én ismerek valakit, akit föl kéne hívnod.

– Szakadj le rólam egy kicsit – kérte az énekes, és lecsapta a kagylót.

Ez a csitri utasításokat ad neki. Neki, a felnőtt, komoly férfinak, aki pontosan tudja, mit miért csinál, aki általában kiváló döntéseket hoz… Susie-ra most nem akart gondolni.

Inkább berakta a vadonatúj CD-jét a lejátszóba, és elgondolkodva nézegette a borítót, amelyen csak az ő fényképe díszelgett. Már lassan másfél éve, hogy feloszlott a Zafír, és ő egyedül ment tovább az úton. Utólag megállapította, hogy ennek így kellett lennie.

Ronny teljesen visszavonult a zenétől, az omlai koncert volt az utolsó, amelyen együtt álltak a színpadra. A gitáros a lányával, Lindával egy vidéki farmra költözött, ahol állatokat tartott, lovagolt, és a Zafírról hallani sem akart többé. Feleségétől, Jennytől hivatalosan is elvált. Az asszony ugyanis előkerült: egy idősebb színésszel kötötte össze az életét, aki a filmjeiben epizódszerepeket biztosított a nő számára. Ronny megsiratta az elvesztését. A történtekért önmagát okolta, és tudta, sohasem fog megbocsátani saját magának.

Megmondta Axelnek, hogy nem akar többé színpadra állni, dalt szerezni. Mert meghalt benne valami.

Mert meghalt benne a zene.

Ronny csakis Lindának élt.

Roberto a többi diákhoz képest öreg fejjel beiratkozott a konzervatóriumba, mert eltökélte, hogy ezentúl klasszikus zenét fog játszani – igaz, arról még nem tett le, hogy valaha énekeljen is, ezért naponta ráhozta a rémületet di Sun egykori, idős énektanárnőjére.

Nick kocsmát nyitott, mellette misztikus, sejtelmes megvilágítású jósdát, ahol a szebb asszonyoknak maga is jósolt, tenyérből. Dobverői a kocsma falát díszítették – más dolguk nem lévén.

Michael teljesen lezüllött, mindenét elkártyázta, elitta. Axel egy forgalmas út mellett látta őt: csapzottan ült a járda mellett egy padon, akusztikus gitáron zenélt az embereknek, akik néha bedobtak egy kis aprót a gitártokba. Axel megfordult az úton, hazaautózott, majd beültette maga mellé a szomszéd kissrácot. Michael mellé érve lelassított, és rámutatott a zenészre:

– Neki add oda. A kezébe. A sarkon várlak – és továbbgurult. Annyi pénzt küldött Michaelnek, amennyiből talpra állhatott volna – ha akar. Di Sun tudta, Michael soha többé nem fog talpra állni, teljesen lezüllik. Michael nem azért rontotta el az életét, mert balek volt – Michael mindig, mindent el akart baszni. Még a saját életét is, gondolta szomorúan az énekes.

Di Sun vendégzenészekkel látott hozzá új albumához, kis kényszerpihenő után. Ő maga írta a dalokat, a szövegeket is, ő irányította a hangszerelést, a stúdióban a feljátszást, majd a keverést is.

Az album igazán „di Sun-os” lett: irónia, fanyarság és líraiság keveredett benne. Címadó dala a Most menni kell lett. Szép dal volt, arról szólt, hogy mindig, mindenki életében vannak olyan pontok, ahonnan tovább kell lépni, új irányt kell keresni. Erre felelt a Vége van, egy gyorsabb tempójú szám, amelyről a rajongók biztosan tudták, hogy ez a búcsú Michaeltől, Ronnytól, Nicktől és Robertótól – egyszóval a Zafír-korszaktól. Axel nem mondta el senkinek, hogy eredetileg kérdőjelet rakott a szám címe után, és hogy az valójában nem csak a Zafírról szól.

Hanem talán Anisette-ről is.

Di Sun megpróbálta elhessegetni magától Anisette képét.

Eszébe jutott Cheryl, akinek már megszületett a fia, és azóta boldog. Férje, Doug már nem tudja felidegesíteni őt; Cheryl imádja a bébit, és néhány telefonbeszélgetésük alapján Axel majdhogynem kiegyensúlyozottnak találta a lányt.

Már megint beugrott neki Anisette képe.

Kétszer próbálta elérni a lányt, miután az őrült újból megpróbálta megölni őt, de mindkét alkalommal Anisette régi barátja vette föl a telefont, és amikor az énekes kérte Anisette-et, Frederick azt mondta, nincs otthon, hosszú időre elutazott.

Axel tudta, hogy ez nem igaz. Néhány hónappal a történtek után kapott egy borítékot, benne szénceruzával készített rajzot talált: a mikrofont tartó férfikéz felé hívogatón, várakozón egy kecses, női kéz nyúlik. Szöveg nem volt, de nem is kellett.

Di Sun tudta, hogy fel kellene hívnia ismét, hisz Anisette ezek szerint várja őt. De már túl öregnek és fáradtnak érezte magát ezekhez a játszmákhoz, és túlságosan félt. Vicky ráhibázott: Axel valóban félt Anisette-től, a lehetőségtől, a bonyodalomtól, a zűrzavartól és a saját érzelmeitől is.

Susie nyugodt, kellemes csaj volt, csak éppen Axel nem érzett szerelmet iránta. De Susie mellett voltak kalandjai: nők, akiken di Sun gyorsan túllépett. Susie, ha észrevett is bármit ebből az egészből, nem tette szóvá. Egyébként sem volt túl nagy beleszólása az énekes életébe, mert Axel tartott bizonyos távolságot, ő irányította a kapcsolatot.

És Susie-val ezt megtehette.

Mégsem volt boldog. Maga elé húzta a telefont és tárcsázott.

Anisette száma foglalt volt, és di Sun kissé meg is nyugodott. Talán majd holnap újra megpróbálja… Remélte, hogy a lány látta már a Most menni kell videoklipjét, amelyben rövid bevágás erejéig szerepel, ahogy Axel és Anisette egymás mellett besétál Makotóba.

Axel végül felhívta Susie-t, majd rárepült a mélyhűtőre, és utálkozva felszeletelt néhány hibernált halat Gustónak, a törpeharcsának.

Nem melegítette föl a mikróban, hisz tél volt.

Télen pedig a törpeharcsák egyenek fagyott kishalakat.

ANISETTE

Barátságtalan és szinte kibírhatatlan az idei tél. Belépek a házba, miután levertem a csizmámról a havat, ami a kertben tapadt rá, üdvözlöm a kedvesen röfögő Grzegorzot, a szelíden farkát lengető Boikót és persze Sir Pöttyöt, aki boldogan üdvözöl, még egy jókedvű vigyort is megereszt, és közben el nem mozdul a tükör elől. Merthogy Sir Pötty beképzelt, öntelt és hiú. Imádja nézegetni magát a tükörben; tán szép, kerek foltjait csodálja, tán pisze orrát, élénkbarna szemét… Tudatában van önnön szépségének, és ezt valószínűleg közvetíti is a környező kankutyák felé, mert mindannyian utálják őt.

Megsimogatom mindannyiukat, aztán az üzenetrögzítőhöz lépek, mert villog rajta a piros fény.

– Szia, Yvonne vagyok. Nem valami udvarias dolog az utolsó pillanatban lemondani egy programot, de ne várj rám este, mert Paul telefonált, hogy az esti géppel érkezik, és menjek ki elé. Ne haragudj, holnap hívlak, szia… bííp… Ez az éjszakai metróügyelet. A ma esti szerelvény ki fog siklani, ezért ne várj rám. Komolyan, Kate beszervezett egy színházlátogatást, úgyhogy ma este el kell tekintened a társaságomtól. Ezer bocs és puszi… bííp… Szia, Frederick az Antillákról. Isteni az idő, mindenhol virágzik a leander, de nem ám olyan csökevények, mint otthon, hanem hatalmas bokrok… Gyönyörű minden, majd holnap hívlak, légy jó… bííp… Szia, Vicky vagyok, képzeld, kiválasztottak, és már munkát is kaptam egy tévéreklámban, ahol az arcomat kell krémeznem és azt kell mondanom, hogy harmincból így lettem tizennyolc ismét, mert a krém segített, amit most fejlesztettek ki valami izé… vadiúj laboratóriumban, és ez szerintem is marha jó munka, és képzeld, a tesó… bííp… Újra itt vagyok. A tesó is áldását adta rá, szóval minden rendben. Tök jó kedvem van. Hívd már fel Axelt, hogy neki is az legyen végre! Na, majd még telcsizek, puszi… bííp… – ezzel elhallgat az üzenetrögzítő.

Yvonne, Bryan, Frederick és Vicky.

Bryan már hónapokkal ezelőtt Kate-hez költözött, így viszonylag füst-és eseménymentes övezet lett a lakásomból.

Yvonne együtt él Paul Riccitellivel, a Perini Hírek joviális főszerkesztőjével. Barátnőm végre boldog.

Frederick pedig… Frederick jó barátom lett. Miután megölte az őrültet, ideiglenesen őrizetbe vették, vallomásokat egyeztettek, rekonstruáltak… egy ideig úgy bántak vele, akár egy bűnözővel. Pedig az életemet mentette meg. Aztán hónapok múltán elcsitult a dolog, Frederick újra dolgozni kezdett, és egykori szerelmünk szeretetté szelídült. Próbáltunk ugyan együtt élni, de nem ment, mert botrány botrányt, harc harcot követett. Miután teljesen lemerítettük egymás energiatartalékait, győzött a józan eszünk. Amióta barátok lettünk, békében elvagyunk.

Bekapcsolom a tévét. Amilyen szerencsés vagyok, a képernyőt Axel di Sun tölti be: épp azt a videoklipet adják, amelyikbe bevágtak bennünket, ahogy az első szeretkezésünk után besétálunk Makotó főterére. Nem tudom, ez vajon jel? De nem is érdekel. Leülök a dolgozóasztalomhoz azzal a szándékkal, hogy elvégzem az utolsó simításokat a készülő albumom befejező rajzán. De nem tudom megtenni, mert megszólal a telefon. Kicsit tétovázom, felvegyem-e, vagy hagyjam, hogy bekapcsoljon az üzenetrögzítő.

Aztán felveszem. Utálom a telet, a hideget, a csendet. Ezt a gondolatot meg kell osztanom valakivel.

– Halló, Anisette? – kérdi egy meleg, férfias, kissé rekedt hang. Muszáj mosolyognom.

– Igen.

– Üdvözlöm, itt a Di Sun ügynökség. Ugye, ön akart sürgősen elutazni valahová két hétre?

– Aha – nyögöm.

– Ez esetben kedvező ajánlattal állok rendelkezésére: két hét, ötcsillagos szálloda, folyóvíz, főtt étel… főleg pácolt…

– Hol?

– Makotóban – válaszolja magától értetődő természetességgel, és hallom a hangján, hogy vigyorog.

Bár odakint zord tél van, belül, a lelkemben már kezd kitavaszodni.

A szerző eddig megjelent regényei:

A Totem Kiadónál:

Holtodiglan (első kiadás, 1999)

Az Ulpius-ház Könyvkiadónál: Bangkok, tranzit (2008) Hotel Bali (2008)

Csajok (2009)

Eper reggelire (2009)

A mexikói (2010)

Cuba Libre (2010)

Dalma (2011)

Helló, London (2011)

Karácsony New Yorkban (2011) Karibi nyár (2012)

Szeretlek, Bangkok (2012)

Az Erawan Könyvkiadónál: Most kezdődik – Holtodiglan (új kiadás, 2013)

Kérdezz-felelek Évával

‒ Hogyan írsz regényt? Valóban megálmodtad a Most kezdődik történetét?

‒ Igen, de ez teljesen rendhagyó eset volt, sem előtte, sem utána nem fordult elő ilyesmi velem. Tulajdonképpen csak a romantikus szálat álmodtam meg, vagyis Axel és Anisette kapcsolatának történetét, de amikor elkezdtem papírra vetni az álmot, valahogy beleszövődött a krimiszál is. Nem tudom megmondani, hogyan bukkannak fel bizonyos szereplők a regényeimben – egyszerűen csak megjelennek a könyvben. Ez a mai napig így van: a regényeimnek csak az induló helyzetét találom ki, és hagyom, hogy magammal sodorjon a cselekmény, kíváncsi vagyok, amikor megjelenik a regényben egy új szereplő. Kíváncsi vagyok rá, az ő saját történetére. Amikor befejezek egy fejezetet, fogalmam sincs, mivel fog folytatódni a regény, de a laptop előtt ülve, mint egy mozifilm, megelevenedik előttem a történet, és a szereplők „írják” a könyvet. Legalábbis így érzem. A Most kezdődik (akkor még Holtodiglan) írásakor szerintem azért volt szükségem a krimiszálra, hogy legyen számomra valami kiszámíthatatlan, ismeretlen a regényben, valami, amiért minden reggel odaülhettem a gép elé és folytathattam a sztorit.

‒ Milyen érzés volt ennyi év után újraolvasnod ezt a regényt?

‒ Féltem a találkozástól, hiszen azóta nyilván érettebbé vált a szöveg, amit kiadok a kezemből, de rájöttem, hogy nem volt okom a félelemre. Felszabadult, önfeledt örömírás volt, semmiféle elvárás nem nyomasztott, saját magamnak írtam ezt a regényt – egyébként ma is magamnak írok -, és nagyon furcsa, de jó érzés volt találkoznom az egykori önmagammal, és szórakoztató volt újra elolvasni a könyvet.

‒ Hogyan jött be a kitalált afrikai helyszín, miért pont a képzeletbeli Makotóba utaztattad el a Most kezdődik hőseit?

‒ Amikor ezt a regényt írtam, még inkább csak a képzeletemben utaztam, és hihetetlenül vágytam valamilyen egzotikus országba, érdekelt és vonzott Afrika, de egészen távolinak és elérhetetlennek tűnt számomra, hogy egyszer eljussak oda. Mivel sosem jártam ott, megalkottam a fantáziámban az „én Afrikámat”, persze nyilván az álmom hatására, amelyben természetesen szerepelt az egzotikus helyszín. Amikor a regényt írtam, úgy éreztem, hogy ott vagyok én is a forró, száraz Afrikában. Persze már gyerekkorom óta remekül utaztam a fantáziámban. Olvasgattam Verne regényeit, később begyűjtöttem az utazási irodák prospektusait, és esténként, elalvás előtt mindig más országba „utaztam”. Ezért aztán nem is volt hiányérzetem: képzeletben tinédzser koromra már bejártam az összes kontinenst.

‒ Később a valóságban is sokat utaztál/utazol.

‒ Hiszek abban, hogy a nagy álmok megvalósíthatók. Az első spanyolországi, buszos utazásomra hónapokig spóroltam, de volt egy nagy célom, és sikerült elérnem. Persze szülői kölcsön is volt benne, de akkor rájöttem, hogy az élmény számomra fontosabb, mint a tárgyak, tehát érdemesebb az utazási élményre spórolnom, mint egy-egy tárgy megvásárlására. Egy néhány napos utazás az év összes napján feltölt, ha visszaemlékszem rá, talán ezért is kezdtem behozni később a regényeimbe az utazási élményeimet, vagy legalábbis a helyszíneket, ahol jártam.

‒ Szereted a szereplőidet?

‒ Amikor írok, tökéletesen a könyvben, a fantáziámban élek, de meg tudom különböztetni a regényt a valóságtól. Mondhatom, hogy szeretem őket, de talán az a jobb kifejezés, hogy „én vagyok ők”. Legalábbis olyankor, amikor egy-egy hősömről írok, a regényhős fejével gondolkodom; nagyon érdekes számomra, hogy egy-egy olyan karakter megformálásakor, aki egészen távol áll tőlem a habitusában, képes vagyok az ő fejével látni a világot, legalábbis addig, amíg róla írok. Sőt, a fontos szereplőim velem maradnak, bennem élnek tovább az után is, hogy befejeztem a regényt. Az a legjobb az egészben, hogy a regényhőseimen keresztül sok-sok életet, sorsot kipróbálhatok, és este, amikor lecsukom a laptopomat, mégis visszatérhetek a saját életembe.

‒ Milyen a saját életed?

‒ Szerintem jó. Én szeretem. (Nevet.) Amire régen azt mondták, hogy nem szerencsés – arra célzok, hogy sokat ábrándoztam és elmerültem a fantáziavilágomban, amikor valamit például untam -, azt én ma kifejezetten előnynek tartom, hiszen majdnem mindig a jó dolgokat látom meg az életben. Elégedett vagyok azzal, ami van, de természetesen vannak nagy álmaim, céljaim. Tudom, hogy lassan valósulnak meg a nagy álmok, ám azt is tudom, hogy ezek megvalósíthatók. Egyébként a fontos döntésekhez a kedvesemen és a barátaimon kívül a regényszereplőim is erőt adnak. Emlékszem, egyik barátnőm mondta, amikor újságíróként már nem éreztem annyira jól magam: „Ha a regényszereplőid bátrak, te sem lehetsz gyáva! Te üzened a regényeidben, hogy vannak helyzetek, ahonnan tovább kell lépni. Olyan döntést hozz, amit valamelyik bátor hősnőd hozna!” Így történt, hogy újságíróként otthagytam egy egyébként nagyon klassz munkahelyet, és így történt nemrégiben, hogy belevágtam egy saját könyvkiadó megalapításába.

‒ Ha valaki néhány éve azt mondja, hogy 2013-ban létrehozol egy könyvkiadót...

‒ Nem nevettem volna a feltételezésen, mert semmit sem tartok elképzelhetetlennek. Furcsállottam volna, de azt felelem: majd 2013-ban meglátjuk... Nem terveztem ezt a lépést, ám eljött a pillanat, amikor döntenem kellett. Szakmai elhatározásra kellett jutnom, és azt hiszem, sikerült a megérzésemre hallgatnom. Ebben is szerepet kaptak a gyerekkori álmaim. Én ugyanis olvasós-írós gyerek voltam, és arról ábrándoztam, milyen jó lenne, ha felnőttként az lenne a munkám, hogy olvasok és írok. Méghozzá csak olyasmit olvasok és írok, ami érdekel és izgat. Nem mondom, sok év telt el, mire az álmok elkezdtek valóra válni, de nem bánom, mert a mögöttem lévő út nagyon izgalmas volt. Olvasok, rengeteget, angolul: keresem azokat a regényeket, amelyeket kiadhatnék magyarul a kiadómban. Olyan regényeket találtam már eddig is, amelyek elolvasása után azt éreztem: ezt most rögtön kezdeném az elejétől!

‒ Hogyan jött az ötlet, hogy külföldi szerzők műveit is megjelentesd?

‒ A barátaimmal nagyon szeretek osztozni az olvasmányélményeimen, várják, hogy ajánljak nekik olyan regényeket, amelyeket érdemes lenne elolvasniuk. Egy ideje az olvasóim is igénylik ezt. Valahogy természetesnek tűnt, hogy ez legyen a következő lépés: azokat a jó regényeket megismertetni magyarul az olvasókkal, amelyek számomra valami pluszt adtak, amelyek új világba repítettek. Szerintem ugyanis ez a lényeg: tud-e a szerző olyan új világot teremteni a történetével, amelybe bevonja az olvasóját, úgy, hogy az olvasó ne is akarjon visszatérni „abból” a világból „ebbe” a világba? Ezek a könyvek, amiket magyarul megjelentetek, elgondolkodtatnak, szórakoztatnak és bizonyos élethelyzetekben akár segítséget is nyújtanak az olvasóknak.

‒ Miért lett Erawan a kiadód neve?

‒ Ültem a kedvenc városomban, Bangkokban az Erawan-szentélyben – Erawan a thai mitológiában egy híres elefánt -, és miközben thai zenészek játszottak, néztem az utat. Az Erawan-szentély Bangkok központjában található, egy forgalmas csomópont mellett. Néztem, ahogy elsuhantak az úton a tuk-tukok, a kocsik, és felvillant bennem, hogy így suhannak el mellettünk a dolgok az életben; láttam, hogy egyesek határozottan irányt váltanak, mások sodródnak a több sávos úton a tömeggel, és egyszer csak azt éreztem, hogy itt van az a pont, az a pillanat, amikor dönteni kell. Hirtelen teljesen biztossá váltam abban, hogy létre kell hoznom egy picike kis könyvkiadót, ahol megvalósíthatom az álmaimat. És mivel mindez az Erawan-szentélyben történt, így a kiadót elneveztem Erawan Könyvkiadónak.

‒ Dolgozol majd magyar szerzőkkel is?

‒ Miért ne? Most még a kezdet kezdetén vagyok, de később szívesen. Azt hiszem, mindig is a regényíró, a szerző szemével fogom látni a dolgokat, még akkor is, ha van egy pici kiadóm. Szerzőközpontú könyvkiadó az Erawan, az biztos.

‒ A hivatalos Facebook-oldaladon (facebook/fejoseva1) sok kezdő író kér tőled tanácsot. Mit javasolsz nekik?

‒ Olvassanak sokat – és írjanak sokat. Írjanak, de ne a baráti körüknek, ne a nagyközönségnek szánják a művüket, hanem saját maguknak, a saját örömükre írjanak. Aztán ha kész, megörvendeztethetik vele a barátaikat, felkereshetnek egy kiadót, de biztosan tudom, hogy a regényírásban a legcsodálatosabb időszak, amikor éppen alakul a történet. Az írás a legjobb. A többi csak „hozadék”: az, hogy tetszik (vagy nem tetszik) a barátaidnak, a szerkesztőknek, az olvasóknak... de a lényeg maga az írás. Ha elakad egy író, nincs semmi baj. Majd jönni fog a folytatás „magától”, de ehhez az szükséges, hogy a szerző naponta foglalkozzon a regényével. A történet ezt meg fogja hálálni.

‒ Szóval sokat kell ülni a gép előtt?

‒ Igen, egy regényírónak szüksége van egy kényelmes fotelre is...

*

‒ Melyik a kedvenc regényed?

‒ Most éppen Cynthia Rogersontól a Szeretlek, ég veled; beleszerettem ebbe a varázslatos regénybe, olyannyira, hogy ősszel megjelentetem magyarul.

‒ Kik a kedvenc szerzőid?

‒ Többek közt Nick Hornby, Anna Gavalda, John Grisham, Mike Greenberg, John Sandford, Cynthia Rogerson, Murakami Haruki.

‒ Min lepődtél meg legjobban mostanában?

‒ Mindig meglepődöm, amikor egy olvasó azt meséli, hogy valamelyik regényem hatására változtatott az életén – ez elég gyakran előfordul, és mindannyiszor nagyon meghatódom, persze érzem a felelősséget is.

‒ Melyik regényhősöddel találkoznál legszívesebben?

‒ Endrődivel (Hotel Bali), Dalmával (Dalma), Axellel (Most kezdődik) és Terivel (Bangkok, tranzit).

‒ Miért könnyű veled dolgozni?

‒ Mert gyors vagyok, könnyen hozok döntéseket és szívfájdalom nélkül kidobok akár oldalakat is egy-egy kéziratomból.

‒ Miért nehéz veled dolgozni?

‒ Mert az utolsó pillanatban áttördeltetek akár egy egész könyvet, és mert általában akkor akarok javítani, amikor már nyomdában van a kézirat.

‒ Hol lennél most a legszívesebben?

‒ Mindig ott érzem jól magam, ahol éppen vagyok; most nyáron a Balaton tökéletes úti cél lenne, de egy napfényes teraszon is boldog vagyok egy kávé mellett.

‒ Mi az, amiben töretlenül hiszel?

‒ Abban, hogy a gyerekkori álmokat követni kell.

Table of Contents

Borító

Címoldal

Copyright

A szerző előszava

Prológus

Anisette

Axel

Anisette

Axel

Anisette

Axel

Anisette

Anisette

Anisette

Axel

Axel

Axel

Anisette

Axel

Axel

Anisette

Axel

Anisette

Axel

Anisette

Axel

Anisette

Axel

Anisette

Axel

Anisette

Kérdezz-felelek Évával