dr. Gladys McGarey

A jól megélt élet

A minden életkorban megtapasztalható egészség

és boldogság hat titka egy 103 éves orvostól

A jól megélt élet

Copyright ©

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Gladys McGarey:

The Well-Lived Life: A 103-Year-Old Doctor's Six Secrets

to Health and Happiness at Every Age Atria (April 2, 2024) Fordította: Bakonyi-Tánczos Vera Szerkesztette: Gutman Bea Borítóterv: Kovács Tamás Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2025

Minden jog fenntartva!

ISBN 9786156471796

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter www.kulcslyukkiado.hu Vásárló: Agócs Péter Rendelés azonosító: #E-NYA-6944-1934610-2080200

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

A családom mind az öt generációjának, akik a szeretet és a gyógyulás útját járják – és neked, kedves Olvasó: kívánom, hogy e szavak hozzanak testi gyógyulást és nyújtsanak lelki útmutatást. Okkal vagy itt.

Az orvostudomány világában eltöltött nyolc és a bolygónkon eltöltött tíz évtized során sok ezer emberrel dolgoztam együtt. Sokuk történetét ebben a könyvben is elmesélem. A lehető legpontosabban igyekszem felidézni őket, de a magánélet védelme érdekében sokszor megváltoztattam a neveket és néhány fontos részletet átalakítottam. Olykor több ember tapasztalatát gyúrtam össze egy történetbe. Amin nem változtattam, az a mély lelki átalakulás, amelynek tanúja lehettem, és az a hasonlóan mély hatás, amelyet ők gyakoroltak rám, ahogy a saját lelkem útját jártam.

ELŐSZÓ

Dr. Mark Hyman

Amikor először találkoztam Gladys doktornővel, rögtön tudtam, hogy korunk egyik legnagyobb gyógyítójával és bölcsével van dolgom. Sokan mások is ezt tapasztalták a társaságában. Rendkívül mély az emberismerete: ismeri és érti az emberi léthez tartozó örömöket és bánatokat, elkerülhetetlen küzdelmeket és a szívünket átjáró ünnepeket. Született gyógyító, akiből ritka melegség árad, és aki nehéz utat bejárva tett szert a bölcsességére. Ennek a könyvnek a lapjairól ugyanez a Gladys doktornő köszön vissza. Száz éven át íródott ez az első, nagy nyilvánosságnak szánt könyve, de megérte a várakozást. Gladys doktornő világszinten is úttörő munkája alapjaiban formálja át az egészséggel és gyógyítással kapcsolatos elképzeléseinket. Különleges könyve olvasók millióinak adja át a bármilyen életkorban elérhető, valódi egészség és boldogság titkait.

Gladys doktornő közel nyolcvan évet dolgozott az orvoslás területén – vagy még többet, ha beleszámítjuk a nem hivatalos képzését, amikor missziós orvos szüleinek segített a legkiszolgáltatottabb és legelesettebb indiai betegek ellátásában. Gladys doktornő régóta a holisztikus gyógyítás anyjaként ismert, bár mostanra talán pontosabb lenne a „nagyanyja” vagy „dédanyja” megnevezés. A II. világháború alatt végzett orvosi tanulmányai után ő is jelentős szexizmussal szembesült, mint az első női orvosok világszerte, és 1978-ban egyedüli nőként vett részt az American Holistic Medical Association (Amerikai Holisztikus Orvosi Szövetség) megalapításában. A hatékony alternatív gyógyászati megoldások iránti határtalan kíváncsisága arra késztette, hogy tanulmányozza a nyugati, keleti és bennszülött kultúrák gyógyítási módszereit, és más orvosoknál sokkal korábban alkalmazta őket a saját praxisában. Az 1960-as és 70-es években az anyák iránti tisztelete és a természetes folyamatok orvosi beavatkozásoktól való mentesítésének vágya késztette a biztonságos otthon szülésért folytatott küzdelemre. Az elsők között hívta fel a figyelmet a táplálkozás szerepére az allopátiában (vagyis a modern nyugati orvoslásban), felismerve, hogy az elfogyasztott ételek a szervezetünk minden egyes sejtjére hatással vannak – mely belátás jelentős hatást gyakorolt a következő orvosgenerációkra. Ama meggyőződése pedig, hogy a betegségeink értékes felismerésekkel szolgálhatnak az életünkkel és a lelki fejlődésünkkel kapcsolatban, továbbra is radikális nézőpontnak számít az orvostudományban.

A Jól megélt élet nemcsak páciensek és szakemberek generációi számára lesz alapmű, hanem mindenkinek a számára, aki teljesebb, boldogabb életre vágyik. Akárcsak Gladys doktornő maga, a könyve is éppúgy gyógyítja a lelki és a testi fájdalmakat. Ez a kötet az egészség és a betegség, az egészséghiány és a jóllét legmélyebb forrásait kutatja. Az általa képviselt gyógyulás nemcsak testi szintű, hanem spirituális is. Gladys doktornő szerint a valódi egészség abból fakad, ha képesek vagyunk átalakítani az élet elkerülhetetlen kihívásaihoz, a szenvedéshez és a betegségekhez fűződő viszonyunkat – így érhetjük el a mély örömöt és megelégedettséget.

Könyve térképet ad ahhoz, hogy miként élhetjük meg az élet teljességét, miközben saját példájával hitelesíti mindazt, amit tanít. Megmutatja, hogyan érdemes élni az életet: ezt a folyton mozgásban lévő fejlődési folyamatot, amely során kiáraszthatjuk a bennünk lévő energiát a világra, és „megérkezhetünk az egészséges öregségbe”.

Egy olyan világban, amely gyakran az „öregedés ellen harcol”, Gladys doktornő pozitív jövőképet kínál: éveink számának elkerülhetetlen növekedése még több örömöt és kiteljesedést is hozhat, ha folyamatosan tanulunk, és beteljesítjük a lelkünk valódi célját. Más szavakkal, megmutatja, hogyan élhetünk a lehető legjobban minden pillanatban, hogy amikor utunk végéhez érünk, elmondhassuk: valóban teljes életet éltünk.

Gladys doktornő hat titkát inspiráló személyes történetei és betegei csodás gyógyulásai teszik elevenné. Páciensei nem csupán a betegségükből gyógyultak ki, de az életükbe is gyógyulást hoztak.

Ez a könyv Gladys doktornő egy évszázad során felhalmozott tudásának és tanításainak esszenciája. És bár sokan már most is teljesnek mondanák az életét, érdemes megjegyezni, hogy ő maga még korántsem tekinti befejezettnek azt. Gladys doktornő aktívabb életet él, mint sok feleannyi idős embertársunk, és még mindig van egy tízéves terve. Ahogy büszkén mondani szokta, közel 102 évesen még csak most kezd belejönni.[1]

Bevezetés

AZ ÉLET FELÉ

Idén lettem 102 éves. A második száz évét kezdő orvosként gyakran kérdezik tőlem, mi a hosszú, egészséges, boldog élet titka. A futás? A pilates? És vajon édességet szoktam fogyasztani?

Nem, nem futok. Időnként pilatesezek. És igen, szoktam sütit enni. Valójában imádom a tortát. A kilencvenötödik születésnapomon még bele is bújtam egybe, hogy előugorva köszöntsem a vendégeket.

Közel nyolcvan éve vagyok orvos, és sok pácienst kezeltem, akik belebetegedtek a tökéletes étrend megtalálásába; majdnem belehaltak a haláltól való rettegésükbe; és szinte mind abban reménykedtek, hogy megmondom nekik, mit tegyenek a turmixukba, hogy örökké – vagy legalább néhány évvel tovább – éljenek.

Sajnos hiába töltöttem már száznál is több évet ezen a planétán, a hosszú és egészséges életet biztosító titkos hozzávalót még nem találtam meg – olyasmit legalábbis nem, amit egy turmixgépbe lehetne tenni.

De segíthetek megismerni a valódi egészség és boldogság titkát. Ennek semmi köze nincs a vitaminokhoz és az étrend-kiegészítőkhöz. Egy egyszerű nézőpontváltás a kulcsa.

Több évtizedes praxisom során arra jöttem rá, hogy az orvoslás – és az élet – lényege egészen más, mint amit az orvostudományi egyetemen tanítottak. A legtöbben úgy gondolják, hogy a gyógyítás célja a testi jóllét elősegítése azáltal, hogy megálljt parancsolunk a betegségeinknek. Ennél azonban fontosabb az egészséges környezet – szervezet – megteremtése, amelyben a lélek beteljesítheti küldetését.

Mindannyian valamilyen céllal vagyunk itt. Ahogy én látom, a valódi egészség nem csupán a betegségek diagnosztizálásáról vagy az élet öncélú meghosszabbításáról szól. Sokkal inkább arról, hogy felfedezzük, kik is vagyunk valójában, vegyük észre a lehetőségeket a fejlődésre és a változásra, és figyeljünk oda arra, hogy mi dobogtatja meg a szívünket.

Ez a szemlélet tükrözi az életfilozófiámat: minden egyén egy nagyobb egész része. Ahogy szervezetünkben a sejtek együttműködnek az élet fenntartása érdekében, úgy minden élőlény összekapcsolódik és együtt alkotja azt a világot, amelyben élünk. Ezért mindannyian egyszerre vagyunk egyediek és nélkülözhetetlenek. A betegség és a gyógyítás – illetve az élet – ezen átfogóbb és teljesebb elképzelésének megértéséhez fel kell ismernünk, hogyan is működik valójában a jóllét. A hagyományos orvostudomány felfogásával ellentétben az orvosok nem gyógyítják meg a betegeket; csak a betegek képesek meggyógyítani önmagukat. Orvosként a szakértelmünket, a tudásunkat és a leleményességünket latba vetve kezeljük a betegeinket. Fontosak nekünk az emberek, törődünk velük, és ezt az együttérzést csatornázzuk a munkánkba. Ez a mi szent hivatásunk ezen a Földön. Mégis, a legjobb orvosok tudják, hogy a valódi gyógyulás belülről fakad.

Ezt meglepő lehet egy orvostól olvasni, de számomra nem idegenek az egészséggel kapcsolatos alternatív nézetek. Oszteopátiás orvosok gyermeke vagyok – édesanyám volt az első nő, aki oszteopátiából diplomázott, édesapám pedig oszteopata végzettséggel is rendelkezett az általános orvosi diplomája mellett.[2] Indiában nőttem fel, ahol szélesebb körű tapasztalatokra tettem szert, mint a legtöbb évfolyamtársam az orvosi egyetemen. Az 1950-es évektől kezdve férjemmel, dr. Bill McGareyvel olyan gondolatokat kutattunk és osztottunk meg, amelyek akkoriban újszerűnek számítottak: hogy létezésünk mélyebb szinten összekapcsolódik másokkal; és hogy életünk személyes és kollektív fejlődésünk, valamint gyógyulásunk része. Bill és én is tagjai voltunk annak a kis csapatnak, amely 1978-ban megalapította az Amerikai Holisztikus Orvosi Szövetséget azzal a céllal, hogy a modern nyugati orvoslásba integráljuk a – testet, elmét és lelket egy egységként kezelő – holisztikus szemléletet. Azóta is elkötelezetten képviselem ezt a küldetést.

Már az elején fontos leszögezni, hogy a holisztikus orvoslás nem feltétlenül azonos az alternatív gyógyászattal; számos megközelítést foglal magában, beleértve a modern vagy nyugati orvoslásként ismert allopátiás kezeléseket is.

A holisztikus orvoslás kifejezés nem egy adott terápiás stratégiát takar, hanem egy szemléletmódot. Lényege, hogy nem csupán a betegséget kezeli, hanem az egész embert. Az egyénre teljes és összetett lényként tekintünk, aki egyedi testi, pszichés és spirituális jellemzőkkel bír, és személyes életcéljai vannak, amelyeket az élete során meg kell valósítania. A holisztikus szó a holo görög előtagot foglalja magában, amelynek jelentése teljes, egész, és azt a gondolatot tükrözi, hogy minden egyes emberi lélek tökéletes, a test pedig arra szolgál, hogy segítse a lelket a feladatai elvégzésében. A betegségek és a tünetek – az egyszerű fájdalmaktól az áttétes rákig – mind ennek a tökéletes rendszernek a részei. Az, hogy a testünk hol sérült, útmutatást nyújt ahhoz, hogy pontosan hol van szükség a lélek következő fejlődési lépésére.

Így aztán ha valaki egy fejfájással keres fel, lehetséges, hogy az álmairól fogom kérdezni, ha pedig krónikus betegséggel fordul hozzám, előfordulhat, hogy a viziten arról lesz szó, mi történt vele gyerekkorában. Ez az oka annak, hogy sok páciensem nemcsak testi problémákkal fordul hozzám, hanem érzelmi és spirituális kihívásokkal is. Mindannyian egy-egy összetett ökoszisztéma vagyunk – gondolatok, érzések, hiedelmek és testi érzetek összessége, amelyek mind hatással vannak egészségi állapotunkra. Engem nem csupán az érdekel, hogyan enyhítsem pácienseim tüneteit, hanem az is, hogyan segíthetek nekik abban, hogy az aktuális nehézségeiket egy tágabb perspektívában, fejlődési útjuk részeként lássák.

Az élet kihívásai arra a részünkre mutatnak rá, amely készen áll a változásra. A szenvedés pedig – mely ezen kihívásoknak egy akut formája – vijjogó szirénaként ragadja meg a figyelmünket. Azt sikítja: „Ébredj fel! Figyelj oda! Dolgod van!”

Természetesen mindannyian arra törekszünk, hogy elkerüljük a szenvedést, és így is kell tennünk. De ha kíváncsisággal fordulunk a saját szenvedésünk felé, és feltesszük a kérdést, hogy mit taníthat nekünk, akkor az új értelmet nyer. Ez igaz a szenvedés minden formájára – legyen szó testi, érzelmi vagy spirituális szenvedésről.

Amikor a holisztikus orvoslás azt állítja, hogy az elme befolyással van a testre, egyesek attól tartanak, hogy ezzel azt mondjuk: a páciens maga idézte elő a betegségét. Mások azt hallják ki a szavainkból, hogy ha tanulhatunk a szenvedésünkből, akkor azt valamilyen módon megérdemeltük. Mivel tudom, hogy az emberek félreértelmezhetik ezt a megközelítést, szeretném egyértelművé tenni: senkit sem biztatok arra, hogy mártírrá váljon, és nem állítom, hogy a szenvedés megérdemelt. Azt sem mondom, hogy a nézőpontváltás önmagában elegendő a gyógyuláshoz. Ha egy csont eltörik, lehet, hogy helyre kell rakni; ha a társadalomban súlyos problémák vannak, lehet, hogy azokat gyökerestől ki kell irtani. Mégis, miközben a testünk és a világunk fizikai valóságáról igyekszünk gondoskodni, bizonyos fokú szenvedés elkerülhetetlen, ezért azt akár arra is használhatjuk, hogy utat mutasson számunkra .

Ez azért van így, mert bár jóllétünk összefügg az általunk megélt kihívásokkal, nem teljes mértékben azok határozzák meg. Sokan élnek együtt betegségekkel, akár nagy fájdalmak között, miközben továbbra is örömmel kapcsolódnak életük céljához. Mások betegség nélkül is úgy kelnek fel reggelente, hogy nem akarnak élni. Az egészségnek nem feltétele a problémamentes test, ahogy a boldogságnak sem kritériuma a problémamentes élet. Az egészség és a boldogság lényege, hogy olyan erős kapcsolatban legyünk a bennünk rejlő életerővel, hogy úgy érezzük, illeszkedünk a körülöttünk lévő világba.

A valódi egészség kulcsa a minket körülvevő világgal való aktív együttélés, amelyben mi is a világ szerves részei vagyunk. Azt jelenti, hogy együttműködünk a bennünk lévő életerővel: szeretnénk, vágyunk arra, hogy itt legyünk, és megosszuk ajándékainkat a világgal. Amikor megszületik ez a vágy, eltölt minket az érzés, hogy célja van az életünknek, és ha ezt megtaláljuk, a lelkünk bármilyen helyzetben lehet egészséges.

Ebben a könyvben végigvezetlek a belőled kiinduló gyógyulás és fejlődés útján, hogy minden napot a lehető legteljesebben élhess meg. Megosztom veled azt a hat titkot, amely segíthet ebben a folyamatban, amelyet úgy nevezek: az élet felé fordulás. Azonban végső soron te vagy a folyamat irányítója. Te éled a saját életed, és te vagy az egyetlen, aki valóban meggyógyíthatja azt. Az egészséged és az életerőd – és igen, az életcélod és a boldogságod is – azon múlik, hogy sikerül-e kialakítanod önmagaddal egy olyan orvos-beteg kapcsolatot, amelyben figyelmesen megállapítod, mi táplál és mi okoz örömet a számodra, és mintegy receptre felírod magadnak a terápiát, amelyre a leginkább szükséged van.

Ha egyetlen mondatba akarnám sűríteni életem munkásságát – és e könyv megírásának célját –, az így szólna: Ahhoz, hogy igazán élhessünk, meg kell találnunk magunkban az életerőt, és energiánkat annak irányába kell fordítanunk. Ez a szemléletváltás arra hív bennünket, hogy teljes szívvel szembenézzünk mindennel, amit az élet hoz, és aktívan részt vegyünk benne. Most talán azt gondolod: Én már most is részt veszek az életemben! Hiszen én élem! De amire én gondolok, az egy olyan örömteli, tudatos részvétel, amely áthatja minden lélegzetvételünket és minden pillanatunkat. Táncra kelni magával az élettel, megtalálni önmagunkban azt az erőt és pozitív hozzáállást, amely segít tovább folytatni ezt a táncot, bármit is hoz az élet. Amikor nehézre fordulnak a dolgok, nem kezdjük el húzni a lábunkat, hanem kíváncsisággal fordulunk feléjük, és még nagyobb lendületet veszünk. Mert még a legnagyobb kihívások közepette is lehetőségünk van a hála megélésére.

A könyvben bemutatok néhány rendkívüli pácienst, akiket megtiszteltetés volt támogatni a lelkük céljaihoz való kapcsolódásban, az öröm mélyebb átélésében és a sokszor egészen valószerűtlen forrásból érkező szeretet és gondoskodás elfogadásában. Egyes esetekben úgy tűnt, a gyógyulásuk maga volt a csoda, ám a látszólagos csodák mögött tudományos okok álltak. Ennek része volt az is, hogy összhangba kerültek a bennük rejlő életerővel.

Látni fogod, hogy mindegyiküknek aktívan részt kellett vennie a saját gyógyulásában. Tudatosan változtatniuk kellett a szemléletmódjukon, annak az életerőnek a kiaknázásával, amely a rendelkezésükre állt. Egyesek felépültek testi betegségeikből, míg mások megtanultak békében együtt élni valamilyen krónikus állapottal. Volt, aki meghalt, míg mások majdnem olyan sokáig éltek, mint én magam. Ám mind közelebb kerültek a lelkük egészségéhez. Újra kapcsolatba léptek azzal, amiért érdemes élniük – és valóban jól éltek.

A praxisomból vett történetek mellett megosztom majd néhány olyan élményemet is, amelyek a klinikán kívül estek meg velem. Szokatlan életutam során a világ számos vidékére eljutottam, és elég hosszú ideje élek ahhoz, hogy bőven legyen mesélnivalóm. Az életemben éppoly sok értelmet találok anyaként, nagymamaként és dédnagymamaként – sőt, mostanra már üknagymamaként is –, mint orvosként, ezért erről is megosztok majd néhány részletet. Minden egyes nap tanulok valami újat, és sok lehetőségem volt arra, hogy a gyakorlatban is alkalmazzam azt, amit hirdetek.

Az élet azzal is megáldott, hogy kivételes emberek voltak hatással személyiségem alakulására. Bemutatom a szüleimet, dr. John Taylort és dr. Magdelene Elizabeth (Beth) Siehl Taylort, akik úttörő oszteopaták és mélyen hívő emberek voltak. Életüket a nélkülözők kezelésének szentelték Indiában, ahol engem és négy testvéremet a két világháború között felneveltek. A testvéreim közül kettőt is megismerhetsz majd – dr. Carl Taylort és Margaret Taylor Courtwrightot, akik az utolsó pillanatig örömmel és derűvel fogadták az élet kihívásait. Találkozhatsz megalkuvást nem ismerő Belle nagynénémmel és szeretett bébiszitterünkkel, Harday-jel, akit Ayah-nak hívtunk. (Ayah és férje, Dar, aki szakácsként dolgozott nálunk, gyakorlatilag családtagok voltak számunkra, de tisztában vagyok vele, hogy ma már máshogy neveznénk ezt a helyzetet.) Ezenkívül olyan ismert, úttörő munkát végző közéleti személyiségekről is szó lesz, akiknek az élete szerencsés módon keresztezte az enyémet.

Ahogy a pácienseim és az én életem történetét olvasod majd, remélem, a saját életed értelme is mind jobban kibontakozik számodra. Célom, hogy segítsek feltárni, mi zajlik benned, hogy jobban megértsd a saját egyedi tested és lelked, és kezedbe vehesd a saját életedet és gyógyulásodat. Több ezer pácienst kezeltem életem során, és soha nem találkoztam két egyforma emberrel. Te is a magad útját járod. A lelkednek saját szent küldetése van, amelynek a te egyedi és ragyogó tested ad otthont – és ezt a folyamatot egyedül te irányíthatod.

Ezeken a történeteken keresztül személyes szinten kapcsolódhatsz a hat titkomhoz. Az életfilozófiám nagy része valaha a közmegegyezéses igazság peremén húzódott meg, de a tudomány kezd felzárkózni! Fontosnak tartom a tudományt, mert világos, kézzelfogható módot kínál a világ megértésére. Tudománypárti vagyok azért is, mert kérdéspárti vagyok – szeretek a dolgok mélyére nézni és megfejteni őket. Ugyanakkor azt is látom, hogy a tudománynak nagyon sok mindenre nincs még magyarázata. Mindig érdemes feltenni a kérdéseinket, akkor is, ha még nem ismerjük rájuk a válaszokat.

Abban is segíteni fogok, hogy ezt a hat titkot a szívedben és a testedben is elmélyítsd egy sor egyszerű gyakorlat segítségével. Mindegyik titokhoz tartozik egy rövid, elmélkedésre hívó gyakorlat, amelyet úgy végezhetsz el, ahogy neked a legjobban megfelel – séta közben, lejegyezve a gondolataidat, vagy bármilyen más módon, ami testhezálló számodra. Ezek nem csodaszerek, de segítenek a legtöbbet kihozni abból, ami adatott nekünk. Semmiképp se tekintsd őket házi feladatnak! Én mindig is utáltam a házi feladatokat. Inkább csak egyszerű, a mindennapokba illeszthető szokások, amelyek segíthetnek egy új, holisztikus szemléletet kialakítani arról, hogy mit is jelent jól élni.

Ha eleget gyakorlod őket, idővel remélhetőleg szokássá válnak, és beépülnek a mindennapi életedbe. Nyugodtan alakítsd őket a saját igényeid szerint, mert ha csak egy dolgot viszel magaddal ebből a könyvből, remélem, az ez lesz: képes vagy a saját kezedbe venni az egészségedet és gyógyulásodat, az életedet és tanulásodat. Úgy gondolom, nem elég csak beszélni ezekről a gondolatokról, hanem mindezt meg is kell élni – akkor válnak valóságossá, ha a testünkben is érezzük őket. Ezért miközben ezekről a témákról gondolkodsz, egyszerű módszereket kínálok arra, hogy kézzelfogható tapasztalattá alakítsd őket.

Ha kézbe vetted ezt a könyvet, már elindultál az úton, hogy mélyebb összhangba kerülj a lelkeddel és kapcsolódj az életcélodhoz. Ezt azonban egyikünk sem tudja egyedül megtenni – különösen nem manapság.

Életünk során sokszor találjuk szembe magunkat mély, égető kérdésekkel. Ki is vagyok én valójában? Miért vagyok itt? Hogyan töltsem a napjaimat – mit csináljak és kivel? Amikor mindez véget ér, mitől fogom úgy érezni, hogy érdemes volt élnem? Napjainkban, amikor körülvesz minket a bizonytalanság, ezek a kérdések fontosabbak, mint valaha.

Szeretném, ha hozzáférnél ahhoz a mélyen benned rejlő bölcsességhez, amelynek örömet okoznak ezek a kérdések, és nem akarja elsietni a választ. Segítek, hogy meglásd, milyen lehetőségek nyílnak meg előtted, amikor a saját igazságodhoz kapcsolódsz – akármit is mondanak róla mások.

Mielőtt azonban belevágnánk, szeretnék elmesélni egy történetet.

Az 1930-as évek elején a családommal vonattal utaztunk Delhiből Bombaybe (a mai Mumbaiba). Nagyon sajnáltam magam, hogy vissza kell térnünk az Egyesült Államokba, ahol majd vasalt ruhákban kell járnom, viselkednem kell, és sok más olyan dolog vár, amelyet vadóc szívem elviselhetetlennek érzett. Végre volt egy tanárom, akit kedveltem, és lesújtott, hogy el kell válnom tőle. A szüleim azonban biztosítottak arról, hogy hamarosan visszatérünk. Szabadságra engedték őket a szolgálatból, és az édesapám családjának kansasi búzafarmja közelében készültünk megszállni. Mit sem sejtettem arról, hogy mire odaérünk, elkezdődik a nagy gazdasági világválság, amely több mint két évre odaláncol minket – kilencévesen még nem értettem az ilyen dolgokat. Csak annyit tudtam, hogy elhagyjuk Indiát, el kell búcsúznunk Ayah-tól és Dartól, és egy olyan távoli országba indulunk, ahol addig csak egyszer jártam, és amire nem is emlékeztem.

Piszkos arcomat az ablak rácsaihoz nyomtam, miközben figyeltem, ahogy szeretett szülőföldem tovatűnik. Ekkor a vonat lassítani kezdett. A vasúti sínek mentén tömeg gyűlt össze, egy előtte haladó menetet követve. A nők ünnepi ruhájukat viselték, a gyerekek pedig táncoltak és virágokat dobáltak. Elöl, az első osztályú kocsikban az utasok továbbra is kimérten ültek, mintha semmi sem történt volna. A harmadosztályon viszont, ahol mi ültünk, az emberek kimásztak az ablakon, és szaladtak, hogy csatlakozzanak a tömeghez; mások a vonatkocsik tetején rohantak végig, hogy csak úgy dübörgött a fém a lábuk alatt.

Ahogy a vonat egészen lelassult és utolérte a felvonulást, megláttuk a felvonulókat. Az élen egy alacsony férfi ment, aki egyszerű fehér dhotit – egy derekára és combjára tekert kendőt – viselt, és egy fából készült botot, úgynevezett larthit tartott a kezében. Bár a nap perzselően tűzött rá, ő könnyed léptekkel, örömmel és teljes odaadással haladt előre, tökéletes összhangban az életével és életcéljával. Addigra az emberek elkezdték kiáltozni a nevét, de én már magamtól is tudtam, hogy azt a legendát látom, akiről a szüleim olyan tisztelettel beszéltek, a férfit, aki felemeli népét az elnyomásból, hogy kezükbe vegyék a saját sorsukat: Gandhit.

A vonat megállt, és a hosszú órákig tartó monoton zakatolás után a hirtelen csend szinte áramütésként hatott. Ebben a pillanatban egy gyerek szaladt oda a mahatmához, virággal a kezében. Gandhi lehajolt, és átvette tőle. Az egész lényéből szeretet sugárzott. Felállt, hogy folytassa útját a menet élén, és hátranézve végigfuttatta szemét a tömegen: nem csupán a földön és a vonatkocsik tetején állókon, de rajtunk is, akik az ablakrácsokhoz szorítottuk az arcunkat. És esküszöm, egy pillanatra egyenesen az én szemembe nézett.

Sokféle szeretetet ismertem meg életem során. De az a szeretet, amely abból az emberből sugárzott, örökre velem marad. Olyan érzés volt, mintha meglátta volna bennem azt a szomorúságot, amelyet India elhagyása miatt éreztem, a félelmeimet, a reményeimet – és mindezt elfogadta. Felejthetetlen szeretettel nézett rám – egészen a lelkem mélyére látott.

Aztán megfordult, és tovább vezette a menetet.

Ez volt Gandhi történelmi jelentőségű „sómenete”, a Szatjágraha, az erőszakmentes tiltakozás a britek rendkívül magas sóadója ellen.

Ha most egyetlen dolgot adhatnék neked, az ugyanez a felejthetetlen szeretet lenne, amely felismeri és tökéletesen elfogadja mindazt, aki vagy. Ez a szeretet a jövő reményét hordozza magában. Értelmet ad az élet leckéinek, a lehetetlennek tűnő küzdelmeknek, és jelzi azt a fordulópontot, amelynél az életerő felgyűlik, és átsegít minket egy új paradigmába.

Te, aki most ezeket a sorokat olvasod, kérlek, tudd, hogy mélységes tisztelettel tekintek arra, amiért erre a világra érkeztél. Fontos számomra mindaz, amin keresztülmentél, és szívből jövő reménnyel tekintek arra, ami előtted áll. Hat titkommal utat mutathatok számodra, felajánlva a világ minden szeretetét.

A többi rajtad áll.

I. TITOK

Okkal vagy itt

1. fejezet

A NEKTÁR

Pontosan emlékszem a pillanatra, amikor először megízleltem az életem nektárját.

A szüleim az indiai Mussoorie közelében dolgoztak misszionáriusként, nagyjából a Himalája középső részén. Ötéves koromtól a testvéreimmel együtt én is a régió egyetlen angol nyelvű iskolájába jártam, amely főként a misszionáriusok, kormányzati tisztviselők és a brit katonatisztek gyerekei számára volt fenntartva. Elég vadóc gyerek voltam – édesanyám és Ayah, a dajkánk mindent megtett, hogy tiszta és jól öltözött legyek, én viszont minden módon igyekeztem meghiúsítani ezeket a törekvéseiket. Jobban szerettem a porban játszani és fára mászni, mint babázni vagy olvasni. Hallgatni szerettem a meséket, de olvasni nem – ha a betűkre néztem, azok táncolni kezdtek a szemem előtt, így soha nem igazán értettem, mit jelentenek a nyomtatott szövegek.

Akkoriban még nem volt szavunk erre a problémára. Ma diszlexiának nevezik. Kisiskolás éveimben ostobának tartottam magam, amit az elsős tanító nénim még meg is erősített azzal, hogy előszeretettel hangsúlyozta a hibáimat a többiek előtt. Olyan rosszul teljesítettem, hogy kétszer kellett járnom nála az első osztályt, és a rólam alkotott véleménye mély nyomot hagyott az önbecsülésemen.

Az, hogy végül olyan pályát futottam be, amilyet, utólag egyértelművé teszi, hogy ez csak a gyerekkorom egy rövid fejezete volt. Akkoriban azonban rettentően szenvedtem. Tényleg elhittem, hogy buta vagyok. Persze azt gondoltam, hogy a tanár még nálam is ostobább, de igazán aggódtam amiatt, hogyan boldogulok majd a világban, ha nem tudok megtanulni egy olyan egyszerű dolgot sem, mint az olvasás. Leginkább amiatt szorongtam, hogy képes leszek-e a szüleim nyomdokaiba lépni orvosként, ugyanis ez volt a legnagyobb álmom.

Ráadásul nagyon nehezen barátkoztam. Rettentő magányosnak éreztem magam, és mindennap számoltam a lépéseket hazafelé az iskolából, alig várva, hogy végre bekucorodjak Ayah kendője alá, és kisírjam magam.

Abban a két hosszú évben, amíg első osztályos voltam, mindig csak a telet vártam, amikor felpakoltuk a lakókocsit, és nekivágtunk a síkságnak. Semmit sem szerettem jobban a világon, mint azokat a tábori napokat, amikor a szüleim betegeket kezeltek. Ez egy élettől lüktető nomád közösség volt, ahova az ország minden részéből érkeztek emberek – sokan közülük az elnyomó indiai rendszer legalacsonyabb kasztjaiból –, hogy orvosi ellátást kapjanak. A kasztrendszerben „érinthetetlennek” nevezték őket, amit a szüleim egyszerre találtak tévesnek és tragikusnak. Én sem értettem soha – hogyan lehetne Ayah érinthetetlen, amikor az ő ölelése a legcsodálatosabb dolog a világon? Hogyan lehetne Dar érinthetetlen, és egyébként is – hogyan lehetne bárki is az? A szüleim leprásokat – mai nevén Hansen-betegségben szenvedőket – is kezeltek, illetve olyan nőket, akik máshol többnyire nem kaptak ellátást. A legtöbb páciensük soha nem látott még orvost, és pénzük sem volt.

A szüleim elkötelezettsége révén a táborunk olyan központtá vált, ahova nemcsak kezelésért jöttek az emberek, hanem az őket váró szeretet, kedvesség és közösség miatt is. Hajnaltól a legforróbb déli órákig dolgoztunk, aztán pihentünk, majd egészen alkonyatig folytattuk a munkát. Akkor körülültük a tábortüzet, és a csillagos égbolt takarója alatt történeteket meséltünk egymásnak.

Úgy tűnt, hogy a környékbeliek mindig tudták, mikor járunk arra, ahogy azt is, hogy a szüleim minden beteget fogadnak, akinek segítségre van szüksége. Egy nap az édesapám vadászni vitte a bátyáimat, ami azt jelentette, hogy nekem, Margaretnek és az öcsénknek, Gordonnak kellett segítenünk anyának az orvosi sátorban. Imádtam a keze alá dolgozni, segíteni az elfertőződött sebekkel, krónikus betegségekkel és törött csontokkal érkező embereknek. Büszke voltam rá, hogy az édesanyám orvos. Ezenkívül úgy éreztem, hogy nyolcéves létemre már nagyjából mindent láttam. Azon a napon azonban olyan páciens érkezett hozzánk, akire egyáltalán nem számítottunk.

A nap közepén nagy nyüzsgés támadt: egy fiatal férfi lépett be a táborba, egy sérült elefántot vezetve! Édesanyám az üdvözlésére sietett, és megpróbálta elmagyarázni neki, hogy ő nem állatorvos. A férfi azonban azt mondta neki, hogy ez egy nagyon különleges elefánt, a rádzsa kedvence, akin vadászatokon szokott ülni. Nem sokkal korábban az állat rálépett egy bambuszcsonkra, és megsérült a lába, a seb meg sehogy sem akart begyógyulni. Bár a rádzsa általában a gondozókkal kezeltette az állatait, tudta, hogy a szüleim a környéken vannak, és megparancsolta az elefánt idomárjának, hogy addig vissza se térjen, amíg ők személyesen el nem látták a sérülést.

Édesanyám még sosem dolgozott elefánttal, de nem olyan fából faragták, hogy megijedjen egy kis kihívástól. Gyengéd, mégis határozott hangon kezdett beszélni az állathoz, ahogy bármelyik ideges pácienséhez szólt volna. – Lássuk csak, mi van itt – mondta neki megnyugtatóan. – Vigyázni fogok. Látom, hogy nagyon fáj. Gondosan megvizsgálta az elefánt bal lábát, finoman megérintve a párnás talpat. Tényleg meglehetősen gyulladt volt, és anyám arra jutott, hogy még mindig benne lehet a bambusz egy darabja. Izgalmas, ugyanakkor kissé ijesztő is volt ennyire közel lenni egy ilyen fenséges állathoz. Meglepett, hogy milyen szelíd energia árad belőle, ahogy végigsimítottam a ráncos bőrét és selymesen sima agyarát.

Mivel anya megérezte, hogy segíteni szeretnék, elküldött, hogy hozzak csipeszt, kálium-permanganátot és egy nagy rézfecskendőt. Először a csipeszt meg a legnagyobb fecskendőt vittem oda, amit csak találtam. Anyám még mindig azon a megnyugtató hangon beszélt az állathoz.

– Jól van, nagyon jól csinálod! – az elefánt pedig csak türelmesen állt és pislogott.

Ezután visszamentem az orvosi sátorba, hogy elkészítsem a fertőtlenítő oldatot. Levettem egy nagy üveg kálium-permanganátot egy polcról – az orvosi sátorban mindig tökéletes rend volt –, és letettem az ott tartott vizeskanna mellé. Ezután gondosan kimértem az oldatot, és megtöltöttem a lila folyadékkal egy egész nagy tálat, vigyázva, hogy a bőröm ne érintkezzen a tömény vegyszerrel, mert tudtam, hogy hígítatlanul égési sérülést okoz. Két kézzel felemeltem a nehéz, széles tálat, és lassan visszasétáltam, ügyesen elkerülve, hogy kiloccsantsam a folyadékot az egyenetlen talajra. Amikor visszatértem, láttam, hogy az elefánt csendben áll, figyelve, ahogy anyám próbálja megtalálni a mellső lába szürke, párnás részébe mélyen befúródott bambuszdarabot. Türelmesen hagyta, hogy kihúzza a hosszú szálkát, és átmossa az alatta lévő, fertőzött területet. Megértettem, miért szereti annyira a rádzsa ezt az elefántot: olyan jól nevelt volt, hogy még csak meg se rezzent.

Amikor anyám megtisztította a sebet, a kezelés utolsó lépéseként bekente kenőccsel. Az elefántok nem titkolják az érzéseiket, és úgy látszott, ennek az állatnak jólesett, ami történt vele. Olyannyira, hogy amikor eljött az idő, hogy az idomárja elvezesse a Gangeszhez hűsölni, az elefánt lenyúlt az ormányával, hogy felemelje a nővéremet, Margaretet, aki örömmel és félelemmel vegyes sikítással emelkedett a magasba. Mindannyian visszatartottuk a lélegzetünket. Az elefánt azonban egyszerűen a hátára tette, mi pedig megkönnyebbülten sóhajtottunk fel. Ezután én következtem.

Miután már láttam, mi történt Margarettel, nem féltem. Élveztem, ahogy az érdes bőrű ormány körém fonódott, és éreztem az erős izmot, amelytől az ő orra annyira más volt, mint az enyém. Sok elefántot láttam már korábban, figyeltem, ahogy a fákról eszegetnek vagy a kicsinyeiket emelik – de egyiknek sem érintettem még meg az ormányát, és elképzelni sem tudtam, milyen érzés lehet, ha fenséges erejével rám fonódik. Nem volt azonban sok időm az elmélkedésre, mert hamarosan a nővérem mellett csücsültem az elefánt széles hátán. Ekkor lenyúlt Gordonért is, aki megérkezve mögém, kis kezével átfogta a derekamat. És már indultunk is! Levitt minket a folyóhoz a táborlakó gyerekek koszorújában, ott pedig játékosan lespriccelt mindannyiunkat vízzel. Bár a víz általában tiltott terület volt a kígyók és krokodilok miatt, a felnőttek tudták, hogy az elefánt miatt ezek most nem mernének közel jönni, ezért egész délután ott maradhattunk játszani.

Másnap az idomár visszahozta az elefántot a táborba, hogy anyám ellenőrizze a sebet, nem fertőződött-e el. Az elefánt egyenesen odament anyámhoz, átkarolta az ormányával, és felemelte a levegőbe, ahogy velem és a testvéreimmel is tette. A hét hátralevő részében mindennap ellátogatott hozzánk, és mintha a háláját akarta volna kifejezni, egy nagy ormányöleléssel köszöntötte anyámat, amire ő a szokásos humorával reagált, és nevetve kiáltotta: most már legyél jó fiú, és tegyél le! Ezután mindannyian lementünk a folyóhoz játszani, és néha az elefánt hátán lovagoltunk a sekély vízben, máskor pedig sikítva menekültünk az ormányából spriccelő víz elől.

Ez egy meghatározó időszak volt az életemben. Amikor elkezdődött a következő tanév, örömmel tapasztaltam, hogy már nem is utálom annyira az iskolát.

Az, hogy segítettem anyámnak az elefánt kezelésében, ráébresztett, hogy orvosnak születtem. Bár a diszlexiám megnehezítette a tanulást, már tudtam, hogy ennek semmi köze az intelligenciámhoz. Az új tanárom megértette a nehézségemet, és talált egy másik módszert, amellyel megtanított olvasni. Az a tudat, hogy az orvosi tanulmányokhoz szükségem lesz erre a készségre, bátorságot adott, hogy kövessem az útmutatását. Újra elkezdtem hinni magamban. Ez segített végig az iskola hátralevő részén, aztán a főiskolán, majd az orvosi egyetemen.

Akárcsak a szüleimnek, a gyógyítás nekem is lehetőséget adott arra, hogy pozitív és jelentőségteljes módon kapcsolódjak a világhoz. Amikor kivittem az elefántnak a lila oldatot, olyan mély örömöt éltem át, hogy hirtelen tudtam: az iskolai gondok nem állíthatnak meg – meg fogom találni a módját, hogy legyőzzem őket. Tudtam, hogy fontos vagyok, és szükség van rám. Úgy éreztem, hogy részese vagyok a dolgoknak.

Mindannyian megérdemeljük, hogy így érezzük magunkat. Mindannyian valamilyen céllal vagyunk itt: hogy tanuljunk, fejlődjünk, és megosszuk a világgal a bennünk rejlő ajándékokat. Amikor erre lehetőségünk nyílik, eltölt minket az a teremtő életerő, amelyet én esszenciának vagy „nektárnak” nevezek.

Ez a nektár az életünk értelme. A kiteljesedésünk, az örömünk. Ez történik, amikor az életet mintegy „bekapcsolja” a szeretet. Ez az az energia, amelyet a számunkra fontos dolgokból nyerünk. Ez volt az az erő, amelyet a szüleim a nélkülöző emberekkel végzett munkájukból merítettek, és ez az első titok, amelyet megosztok veled: Okkal vagy itt. Mindannyian azért élünk, hogy megtapasztaljuk a bennünk lévő páratlan ajándékokat; ez az, ami felébreszti bennünk az élni akarást.

Nem is feltétlenül a cél elérése a lényeg. Sokkal fontosabb maga a keresés. A folyamat az életerő kulcsa, amely során megtaláljuk „a mojónkat”, megízleljük az élet nektárját.

Ez az elgondolás nem új – ahogy az sem, hogy ez szoros kapcsolatban áll az egészségünkkel. Számos keleti filozófiában megjelenik a jólléthez kapcsolódó energia – nevezik pránának és csínek is. A nyugati gondolkodók elméletibb fogalmakkal írják le, például motivációként vagy céltudatosságként. A sürgősségi orvosok és hospice dolgozók sokszor élni akarásként emlegetik, mert ha kifogy az emberből, akkor haldokolni kezd. Bár a nektár jelenléte nem garantál tökéletes egészséget, ha kimerül a készletünk, az komoly akadálya lehet annak, hogy jól érezzük magunkat és teljes életet éljünk.

Mindannyian arra vagyunk hivatottak, hogy a világhoz való mindennapi hozzájárulásunkon keresztül gyűjtsük be ezt a nektárt. Bizonyos tevékenységek jobban feltöltenek minket, és ezek minden ember számára mások. Vannak, akik megtalálják azt a hivatást, amely igazán lelkesíti őket, és egész életükben csodálkozva mondják: „El sem hiszem, hogy ezért még fizetnek is!” Mások kevésbé inspiráló munkával keresik a kenyerüket, ezért szabadidejükben hódolnak a szenvedélyeiknek. Megint mások, például az önkéntes gondozói munkát végző emberek, más fontos módon járulnak hozzá a közösséghez, miközben átélhetik, hogy mennyire fontos az életük. Nincs egyetlen helyes módszer vagy egy konkrét terület, ahol rátalálhatunk a nektárra, de mindannyiunknak szüksége van rá – elengedhetetlen az élet teljességéhez. Enélkül nehéz örömet találni, és a hiányában mind a fizikai, mind a lelki egészségünk megrendülhet. Ezért is kérdezem gyakran a pácienseimtől, hogy van-e miért élniük, mert ha nem képesek megválaszolni ezt a kérdést, sokszor csak ideiglenesen tudom enyhíteni a tüneteiket. Rendbe hozhatom, ami fizikailag elromlott, de nem biztos, hogy valóban helyre tudom állítani az egyensúlyt.

Ha szerencsések vagyunk, életünk során sokszor megízlelhetjük az élet nektárját. Azonban ugyanilyen sokszor előfordulhat az is, hogy úgy érezzük: a készleteink kimerültek. Ez lehet hirtelen, drámai élmény, de sokkal lassabb, kevésbé nyilvánvaló folyamat is, mint amikor egy autó fokozatosan lelassul, akadozni kezd, aztán egyszer csak teljesen leáll, mert kifogy belőle az üzemanyag.

2. fejezet

MIÉRT VAGYOK ITT?

Nem mindenki talál rá az útjára olyan korán, mint én. Sokan küszködnek azzal, hogy rájöjjenek, kik is ők valójában, és mi az, ami igazán élteti őket. Lehet ez olyasvalami, ami bennünk rejlik, közvetlenül a felszín alatt, mégis elérhetetlennek tűnik. Így volt ez James esetében is.

James frissen végzett informatikus volt, és nem igazán tudta, hogyan tovább. Éveken át járt hozzám, ahogy a szülei is. Az édesanyja biztatására jött el először, de egy rövid anamnézis és állapotfelmérés után világossá vált számomra, hogy nincs semmi baja – legalábbis testileg. Egy walkmant viselt a farmerjára csíptetve – igen, olyan régen történt – és fejhallgatót a nyaka körül, a szemével pedig idegesen pásztázta a rendelőmet.

– Mi aggasztja, James?

– Nem tudom, mit kezdjek az életemmel. Van egy diplomám és visszafizetendő diákhitelem, de egyetlen álláshirdetés sem érdekel.

– Szereti a számítógépeket?

– Nem igazán, de tudom, hogy a számítástechnika most nagyon megy. Apám mérnök, és szerinte ez biztos karrier. De elnézve, hogy merre tart a világ, nem vagyok benne biztos, hogy bármi is biztos lenne.

– Mit szeretne csinálni?

– Nem tudom – mondta, de azt gyanítottam, hogy tudat alatt talán mégis tudja. Csak nem érezte biztonságosnak bevallani, még önmagának sem.

– Szokott álmodni?

Elmondta, hogy időnként egy magas kaktuszról álmodik, de nem emlékszik semmi másra. Javasoltam, hogy próbáljunk meg egy vizualizációt, és ő beleegyezett.

– Hunyja le a szemét, és nézzen körül. Lát valamilyen utat? Lehet ez egy macskaköves utca, földút, aszfaltút vagy akár egy járda.

Jim összevonta kicsit a szemöldökét, aztán kisimult a homloka. – Ott van – suttogta.

– Induljon el az úton. Tegyen egy lépést, aztán még egyet és még egyet – mondtam. – Most nézzen körül. Ez a maga útja. Mit lát rajta?

– Egy hegyen vagyok – mondta Jim egy perc elteltével csöndesen.

– Nézzen el a távolba. Ott mit lát?

Jim megint összevonta a szemöldökét.

– Azt a kaktuszt. Valamiféle dobolást hallok. Nem is tudom.

Kinyitotta a szemét.

– Dr. Gladys, én egyszerűen nem tudom. Olyan sok mindent kellene kitalálnom. Megkértem a szüleimet, hogy hadd töltsek el pár napot egyedül a hegyen, de aggódnak. Attól félnek, hogy drogozom. Pedig csak egyedül szeretnék lenni, és kapcsolódni a természethez.

– Szerintem el kellene mennie. Ha a szüleinek problémája van ezzel, mondja meg nekik, hogy hívjanak fel engem.

Néhány héttel később a boltban találkoztam Jamesszel, aki elmesélte, hogy végül felment a hegyre. Azt mondta, hogy látomáskereső elvonulás lett belőle. Egész idő alatt, amíg ott volt, dobolást hallott a fejében, és már tudja, hogy mivel akar foglalkozni. Zenész akar lenni, és be fog iratkozni egy zenei mesterképzésre. Láttam, ahogy felragyog a tekintete. Minden porcikáját átjárta a nektár.

– És a szülei mit gondolnak?

– Aggódnak, hogy éhező zenész lesz belőlem, a nyakamban egy hitellel, de adtak egy évet, hogy kipróbáljam, boldogulok-e a zenei világban.

James történetéből is látszik, hogy ha rátalálunk a nektárra, az gyakran életünk egy fordulópontjához vezet. Segít felismerni, hogy kik is vagyunk valójában. Néha ez azt jelenti, hogy változtatunk kell, bele kell vágnunk valami újba, vagy abba kell hagynunk valamit, amit már régóta csinálunk.

Más esetekben alig van szükség külső változásra.

Liliannek megvolt mindene, ugyanakkor semmije sem volt. Mellettem ült, de gondolatban messze járt, amikor egyszer csak megszólalt:

– Valami baj van velem. Biztos vagyok benne.

Akkor már sok éve voltam az orvosa, és a családtagjait is kezeltem. Általában véve boldog családnak tűntek. Lilian felnőtt gyermekei udvariasak és sikeresek voltak, a házassága pedig stabil. Része volt a közösségnek, és szívesen önkénteskedett egy helyi civil szervezetnél, akik hátrányos helyzetű családok gyerekeivel foglalkoztak.

Lilian korábban már többféle tünettel járt nálam, amelyek közül mindet sikerült orvosolni, ám a mostani panaszai homályosak voltak. Lehet, hogy beteg, mondta, esetleg van egy daganata. Az is felmerült benne, hogy valamilyen autoimmun betegség korai szakaszában van, vagy a hormonháztartása borult fel. Valami nem stimmelt, ebben biztos volt, és bízott benne, hogy kiderítem, mi a baj.

Elkezdtem részletesebben rákérdezni a tüneteire. Fáj a feje? Nem. Mi a helyzet az emésztésével? Rendben van, rendszeres, nincs probléma. Fáj bármije? Nem igazán – érzi, hogy öregszik, és ennek megfelelően néha itt-ott nyilallgat, de semmi különös.

Ezután a pszichés tünetekre tértem rá, megkérdeztem, hogy jól alszik-e (igen), és hogy tapasztal-e pánikrohamokat vagy depressziót (nem). De rosszul érezte magát.

– Egyszerűen nincs energiám semmire – mondta. – Megbíztak az éves adománygyűjtés megszervezésével a gyermekalapítvány számára, de alig tudok megbirkózni a feladattal. Csak gépiesen csinálom.

Lilian nem az egyetlen páciensem, aki hasonló tapasztalatokról számol be – nem tudja pontosan leírni a tüneteket, amelyek néha naponta változnak. Vannak hetek, amikor különféle fájdalmak gyötrik őket, amelyek mintha az egész testüket érintenék. Máskor csak általános erőtlenséget tapasztalnak. Vagy éppen azt, hogy semmi sem köti le őket. Lilian egyiket sem tudta konkrétan megnevezni, mégis mindháromtól szenvedett.

Végül rákérdeztem, hogy valójában mi nyomasztja.

– Lilian – tettem fel szelíden a kérdést –, Ön szerint mi a baj?

Lenézett puha, ápolt kezére. Beletelt egy percbe, amíg válaszolt, és látszott, hogy mélyen önmagába néz, hogy megfogalmazza azt, amit még sohasem sikerült nevén neveznie.

Hosszú másodpercek teltek el csendben, amíg együtt vártunk.

Aztán kimondta.

– Azt hiszem, már nincs miért élnem.

Szavai sűrűn megültek a levegőben, ahogy mindketten megéreztük ennek a felismerésnek a súlyát.

Pár másodperc után Lilian megtörte a csendet, és megpróbálta megmagyarázni.

– Úgy értem, mindenem megvan, amire valaha vágytam – mondta. – Szeretem az életemet. Nincs okom panaszra. Ugyanakkor… – elakadt, és körülnézett a rendelőben. Megérintette a nyakára simuló kis láncot, mintha így próbálná megragadni az őt nyomasztó érzést.

– Már senkinek sincs rám szüksége. Nem érzem, hogy értelme lenne az életemnek – mondta ki végül. A hangja megremegett, és könnyek gördültek végig az arcán. – A fiaim már elköltöztek. A férjem a munkájába merül, és az sem tűnik igazán fontosnak, amit azokért a gyerekekért teszek, mert a nehézségeik sohasem fognak teljesen megoldódni. Ez talán még lehangolóbb, mint bármi más. Miért vagyok itt egyáltalán? Már mindent megtettem, amit kellett, és többé nincs okom élni.

Lilian egyre idegesebben húzogatta a nyakláncát, ahogy a feszültsége fokozódott.

– Nem tudom, most mihez kezdjek. Lehet, hogy nincs is mihez kezdenem. Lehet, hogy számomra már minden véget ért.

Még ha úgy is tűnik, hogy mindenünk megvan, valójában semmink sincs, ha hiányzik belőlünk az éltető erő. A nektár nélküli élet üres, kedvetlen. Nem egészen ugyanaz, mint a klinikai depresszió, de nem is valódi élet. Ahogy Lilian is mondta, egyszerűen rossz érzés.

Ebben a könyvben sok rendkívüli történetet olvashatsz olyan emberekről, akik drámai módon az élet felé fordultak. Lilian története azonban mindig különösen kedves volt a szívemnek, mert az élet legtöbbször nem drámai fordulatokból áll. Sokkal inkább egymást követő napok és percek sora, amelyek során vagy kapcsolódunk a körülöttünk lévő világhoz… vagy nem. A legnagyobb fordulatok gyakran olyan páciensekben történnek, mint ő.

Magamhoz húztam Liliant, és erősen megöleltem, csöndes tisztelettel adózva a bátorságának. Az orvosi egyetemen nem tanították, hogy meg kellene ölelni az embereket – valószínűleg napjainkban inkább azt tanítják, hogy ne öleljük meg őket –, de én mindig is ezt tettem.

Ezután megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy mi történik vele.

– Maga fontos, Lilian. Csak megfeledkezett róla – mondtam. – Része valami önmagán túlmutató, nagyobb dolognak. Része a fiai életének, a férje életének, a barátai életének. Maga az élet része. Az élete még nem ért véget. Itt van maga előtt, és várja, hogy mikor kapcsolódik hozzá.

Elmondtam neki, hogy a lelki szemeimmel úgy látom őt és az életét, mintha két különálló kört rajzolnék, amelyek nem érintkeznek egymással. Elszakadt tőle. Hogyan töltekezhetne fel így az élet nektárjából? És hogyan tudna bármit is visszaadni cserébe?

Beszélgettünk még a közösségben betöltött szerepéről, és úgy tűnt, mintha egy kicsit megkönnyebbült volna. Mintha az eszével már értette volna, amit mondtam neki, de a teste még nem érte utol a gondolatait.

Pár nappal később Lilian elesett. A teraszról lépett le, amikor megbicsaklott a bokája, és úgy zuhant a betonra, hogy szilánkosra tört a jobb csípője.

Amikor hallottam, hogy baleset érte, bementem meglátogatni a kórházba. Már majdnem két hét telt el az esés óta, és nagyon lehangolt volt. Amikor meglátott, egy pillanatra felderült, de aztán a szomorúság ismét visszatért az arcára.

– Mivel tölti itt az idejét, Lilan? – kérdeztem, és erősen, hosszan megöleltem.

– Semmit sem csinálok. Nem is tudok. Ágyban kell feküdnöm – válaszolta.

– Hát, a karja működik. Az agya működik. Biztosan tud csinálni valamit, és muszáj is, mert ha így fog itt feküdni, teljesen kimerül a nektárkészlete.

Lilian furcsán nézett rám. – Mit tudnék tenni egy kórházi ágyon fekve? – kérdezte.

– Nos, ki szervezi a gyermekalapítvány adománygyűjtését? – kérdeztem vissza.

Elmondta, hogy távollétében a civil szervezet egyik munkatársára bízták a feladatot, de az illető valójában annyira túlterhelt volt, hogy nem igazán tudott foglalkozni vele. Javasoltam neki, hogy hívja fel ezt a munkatársat, és ajánlja fel, hogy visszavesz néhány feladatot. – Újra kapcsolódnia kell az életerejéhez, ehhez pedig el kell kezdenie aktívan foglalkozni valamivel – tanácsoltam. – A csípőjének idő kell a gyógyuláshoz, de ha teljesen elhagyja magát, az is tovább fog tartani.

Lilian komolyan vette, amit mondtam. A kórházi ágyából kezdte el szervezni a rendezvényt. Új energiával töltötte fel, hogy kiválaszthatta a dekorációt, meghívhatta az előadókat és összeállíthatta a menüt. Két hónappal később elmentem az adománygyűjtésre – ami életem egyik legszebb rendezvénye volt. Az összegyűjtött pénzen egy új iskola utáni programot tudtak indítani a rászoruló gyerekek számára.

Lilian és James is ott volt idén a 102. születésnapomon. Csodás érzés volt, hogy együtt ünnepeltek velem, én pedig velük ünnepelhettem a nektárral átitatott életüket. Lilian még mindig a gyermekalapítványnál dolgozik, ő szervezi az éves adománygyűjtő rendezvényüket. James pedig, évtizedekkel az első hegyi útja után, megbecsült testvére lett a helyi őslakos amerikai törzsnek, és ma már ő vezeti a látomáskereső elvonulásokat mások számára, rendkívül sikeres zenei karrierje mellett.

Ahogy elnéztem, milyen teljes életet élnek, eszembe jutott, hogy a nektár keresése elvezet minket a nagyobb kérdésig: hogy miért vagyunk itt. Némelyikünk spirituális gondolkodású, van, aki vallásosnak tartja magát, megint mások az univerzum tökéletes véletlenszerűségében látják a rendet. De függetlenül attól, hogyan értelmezzük a létezés eredetét, a nektár közelebb visz minket a miért megválaszolásához. Amint kinyújtjuk kezünket az élet felé, és az élet kézen fog minket, rátalálunk a nektárra.

Fontos, hogy az első lépést nekünk kell megtennünk, de ha ez megvan, a nektár folyamatosan áramlik hozzánk. Addig töltekezünk belőle, amíg egészen átjár minket, és kapcsolódni tudunk valami még nagyobbhoz: az életcélunkhoz.

Bizony: a nektárral átitatott életünk megtelik céllal. Ez pedig nem csupán a mentális, de a testi egészségünkre is alapvető hatással van. A Michigani Egyetem egészséggel és nyugdíjjal kapcsolatos vizsgálatának több elemzése is összefüggést talált az erős életcél és az alacsonyabb halálozás között az ötven év feletti felnőttek körében.1 Az eredmények szerint a céltudatos élet csökkenti a szív-és érrendszeri események kockázatát^2, és segít megelőzni az Alzheimer-kór legrosszabb tüneteinek kialakulását.3

Ráadásul az az öröm, amelyet az ilyen élet ad nekünk, továbbgyűrűzik a körülöttünk élőkre is. A holisztikus gyógyászatban a lélek jóllétét a világ jóllétének részeként értelmezzük. Amikor a saját lelkünkről gondoskodunk, a világot is egészségesebbé tesszük, mert mindannyian egy nagyobb egész részei vagyunk. Bizonyítékok vannak arra is, hogy az önkénteskedés nemcsak a halálozás kockázatát csökkenti, hanem fokozza az általános jóllétet is.4 Mindez arra utal, hogy a céltudatos élet nemcsak hosszabb, hanem teljesebb is lehet.

3. fejezet

MINT EGY KIRAKÓS DARABJAI

Anyám talán sosem tanult volna orvosnak, ha nincs Mrs. Gimble, a mogorva szomszéd, aki három házzal arrébb lakott. Erősen sántított, és szinte folyamatosan a gerincfájdalmára panaszkodott, amelyre az orvosok nem találtak megoldást. Egy nap azonban, 1910-ben, amikor anyám éppen a verandán ült, azt látta, hogy Mrs. Gimble egyenletes léptekkel, mosolyogva sétál az utcán.

Ez ugyanaz a nő lenne?

Mi lehet az oka, hogy ennyire másképp viselkedik? Mrs. Gimble elmondta anyámnak, hogy egy oszteopátiás orvosnál járt, aki úgy csavargatta őt ide-oda, mintha perecet nyújtana a konyhaasztalon – mire a fájdalma teljesen megszűnt. Dr. Andrew Still, az oszteopátiás orvoslás alapítója, nagyon haladó szellemű ember volt – olyannyira, jelentette ki Mrs. Gimble, hogy már nőket is felvett az orvosi iskolájába.

Anyám addig sosem hallott oszteopátiás orvosokról, de szeretett volna mogorva emberek arcára mosolyt csalni. Teljesen magával ragadta a gondolat, hogy ezt dr. Stillnél megtanulhatja. Nekilátott, hogy kiderítse, mire van szükség a jelentkezéshez.

Egy éven belül csatlakozott az első koedukált évfolyamhoz. Ott ismerte meg apámat, és 1913-ban diplomázott. Élete hátralevő részét annak szentelte, hogy gyógyulást hozzon a szenvedőknek. A szüleim számtalan pácienst kezeltek az indiai Rourkee-ben nyitott női kórházukban, a téli időszakban szervezett táborokban, és a kis kansasi közösségben, ahol a nagy gazdasági világválság idején éltünk. A legtöbb esetben nagyon kevés pénzt fogadtak el a munkájukért, vagy semmit. Édesanyám ráadásul nemcsak gyógyító volt sokak számára, hanem inspiráció is, hiszen emberek ezreinek életében ő volt az első női orvos, akivel találkoztak.

Mrs. Gimble megváltoztatta édesanyám életét azáltal, hogy segített rátalálni a hivatására, édesanyám pedig számtalan életet változtatott meg azzal, hogy gyógyított – Indiában és azon túl is. Pontosan így működik a nektár – nem csupán a saját életcélunkkal kapcsol össze minket, de a közös célunk által másokkal is.

A közös cél nem azt jelenti, hogy mindannyiunknak ugyanaz az életcélja. Inkább azt, hogy amikor átitat minket a nektár, hozzájárulunk egy nagyobb, közös célhoz, amely továbbgyűrűzik azokon keresztül, akikkel kapcsolatba kerülünk, a tágabb közösséghez. Minden egyes ember lelke olyan, mint egy kirakós darabja. A célunk összekapcsol minket, és így valami sokkal nagyobbat és szebbet alkotunk, mint amit egyedül elérhetnénk.

Szeretek úgy gondolni magunkra, mint egy kirakós darabjaira, mert ez segít megérteni, hogy mindannyian egyediek vagyunk. Nem kell egy bizonyos formához idomulnunk – pontosan olyan alakúnak kell lennünk, mint amilyenek vagyunk, mert csak így illeszkedünk a nagy egészbe. Nem a mi feladatunk megítélni, hogy mások kirakós darabja milyen legyen, és nem érdemes a magunkét másokéhoz szabni, vagy azon aggódni, hogy ők hogyan ítélik meg a miénket. A dolgunk az, hogy összhangba kerüljünk a saját lelkünkkel, és segítsünk másoknak is ugyanezt tenni. Ha így tekintünk a világra, látni fogjuk, hogy mindannyian nélkülözhetetlenek vagyunk. Előfordult már, hogy majdnem kész voltál egy kirakóssal, amikor rájöttél, hogy hiányzik egy darab? Ez igazi krízis!

Amikor nem találjuk meg a helyünket a nagy kirakósban, elveszettnek és formátlannak érezhetjük magunkat. Talán eltűnődünk, miért vagyunk olyanok, amilyenek. Másokhoz hasonlítgatjuk magunkat, és azt érezzük, hogy önmagunkban nem vagyunk elég szépek, elég értékesek. Nem látjuk, hogy egy nagyobb egész részei vagyunk, ami könnyen reményvesztettséghez, depresszióhoz és elszigeteltséghez vezethet. Kicsinek és jelentéktelennek érezzük magunkat, mintha nem lenne hatalmunk a saját életünk felett, és nem lenne okunk a létezésre.

De amikor végre megtaláljuk a helyünket, minden értelmet nyer. Ebben a pillanatban összekapcsolódunk az élet áramlásával, és részévé válunk annak a nagy mintázatnak, amely mindannyiunkat összeköt. Ilyenkor a nektár akadálytalanul áramlik, és mindenkinek több lesz belőle, mint valaha.

Mindannyian egy egész életet töltünk azzal, hogy megismerjük a kirakósdarabunk pontos alakját.

Amikor édesanyámhoz képest egy generációval később orvostanhallgató lettem, még mindig csak kevés intézmény volt, ahol nők is tanulhattak. Én a philadelphiai Woman’s Medical College of Pennsylvaniába jártam, az egyetlen olyan orvosi egyetemre, ahol csak női hallgatók voltak. Ott világossá tették számunkra, hogy okosabbnak, keményebbnek és általában véve jobb orvosnak kell lennünk, ha a pályán akarunk maradni. Az évfolyamom éppen akkor kezdte meg a tanulmányait, amikor kitört a II. világháború.

Azért mentem oda, mert szeretetet és gyógyulást akartam hozni az embereknek. Azonban úgy tűnt, hogy az ország háborús szemlélete beszivárgott az egészségügyi rendszerbe is – vagy talán mindig is így volt, csak én nem vettem észre korábban. A szüleim nyomdokaiban járva, a testi egészséget egy nagyobb ökoszisztéma részeként értelmeztem. Nem annyira a betegségek kiirtására fókuszáltam, mint inkább arra, hogy miért vannak jelen. Ez kicsit szembeállított azzal, amit tanítottak nekem. Bár nem okozott gondot lépést tartani az anatómiával, biológiával és más tudományokkal, ellenérzéseim voltak azzal a diagnosztikai és gyógyítási megközelítéssel szemben, amit az iskolában tanítottak nekem.

Miután ezt még azzal is tetéztem, hogy órák alatt kötögetéssel igyekeztem összpontosításra bírni nyugtalan elmémet, én lettem a dékán, a karót nyelt jó öreg Marion Fay legkevésbé kedvelt diákja. Fay dékán nagyjából ugyanannyira becsült engem, mint az elsős tanítónőm, és ezt nem is igyekezett véka alá rejteni.

Egy nap behívatott az irodájába, ahol korábban már többször kioktatott és megalázott. Tökéletesen egyenes háttal ült ott, ropogós fehér blúza fölött a láncon lógó szemüvegével, a kedvesség minden jele nélkül.

– Miss Taylor, ez itt egy beutaló egy pszichiáterhez.

– Pszichiáterhez? – nevettem fel hitetlenkedve.

– Nem vagyok biztos benne, hogy minden rendben van itt – folytatta, az utolsó két szónál ceruzájával a halántékára mutatva, hogy világos legyen, mire gondol. – Úgy tűnik, képtelen megérteni az orvoslás lényegét. Egész nap csak kötöget az órákon. Ön talán nem való orvosnak. A pszichiáter majd megállapítja, hogy így van-e.

– Minden tiszteletem, asszonyom, de nem az a dolgunk, hogy aktív részesei legyünk a saját oktatásunknak? – tettem fel a kérdést. – Mi leszünk azok, akiket a kórházakba és rendelőkbe küldenek, amikor ennek vége. Nem tartja elengedhetetlennek, hogy valóban megértsük a tananyag mögött húzódó gondolatiságot? Itt minden a gyilkolásról szól – soha nem beszélünk a szeretet gyógyító erejéről.

– Pontosan az ön gondolatisága az, ami aggaszt – mondta, erősen megszorítva a ceruzáját. – Az orvoslás ténylegesen a betegségek meggyilkolásáról szól, mert az embereket a betegség öli meg, és a mi feladatunk az, hogy életben tartsuk őket. Mi ez az egész szeretet és gyógyítás nonszensz? Maga olyan puhány, mint valami ápolónő. Keménynek kell lennie, Miss Taylor. Így nem fogja tudni végigcsinálni a rezidensképzést.

Összeszorítottam az ajkamat, nehogy kimondjak valamit, amit nem szeretnék. Végül sikerült kipréselnem egy köszönömöt, és a lehető leggyorsabban magam mögött hagytam az irodát, a szörnyűséges beutalóval a kezemben.

Elmentem a pszichiáterhez – aki teljesen ép elméjűnek talált. De az élmény mélyen megrázott. Megértettem, hogy az egészségügyi rendszer soha nem fog úgy elfogadni, ahogy vagyok. Visszatekintve, ez volt az a pont, amikor rájöttem, hogy a saját utamat kell járnom, ha nyomot akarok hagyni az orvostudományon.

Ha hagytam volna, az orvosi egyetemen eltöltött négy év az utolsó cseppig kiszipolyozta volna belőlem a nektárt. De a célra fókuszáltam: csak legyek túl rajta. Amikor már orvos leszek, koncentrálhatok a szeretetre és a gyógyításra, még ha az odavezető úton a betegségek elpusztításával kell is foglalkoznom. Ez a gondolat adott nekem erőt – és a kedvesem, Bill McGarey levelei, aki akkoriban Cincinattiben járt az orvosira.

Folytattam a tanulmányaimat, levizsgáztam, és megszereztem az orvosi diplomát. Kiérdemeltem a helyem az orvosközösségben. 1943-ban feleségül mentem Billhez, és röviddel azután, hogy mindketten lediplomáztunk, közösen elindítottuk a magánpraxisunkat.

Az évek során tovább formálódott a gyógyítással kapcsolatos elképzelésem. Elkezdtem hinni a reinkarnációban, ami éles ellentétben állt azzal a teológiával, amelyet gyermekkoromban tanítottak nekem. Bill-lel az oldalamon feszegetni kezdtem a tanulmányaim során megismert hitrendszerek határait. Megértettem, hogy a tudományos közösség sem ért egyet teljesen abban, hogy mi a tudat és honnan ered. Ez segített elfogadnom azt a gondolatot, hogy a lelkünk kortalan, és több életen keresztül kell elsajátítanunk a tanulnivalónkat. Bill és én egyre inkább a középpontjába kerültünk egy orvosokból és gyógyítókból álló, növekvő mozgalomnak, amely az orvoslás spirituális és lélektani aspektusait kutatta. Mára pedig a reinkarnációba vetett hitem az egyik fő mozgatórugója mindannak, amit orvosként, anyaként, nagymamaként és emberi lényként teszek ezen a Földön. Ez a hit megerősíti azt a meggyőződésemet, hogy mindannyian okkal vagyunk itt – és hogy az egyéni életfeladataink összekapcsolódnak, ahogy a lelkünk számos életen át kölcsönhatásba lép más lelkekkel.

Ez segített abban is, hogy beilleszkedjek a körülöttem lévő világba. Sok évvel később egyre világosabban kezdett kirajzolódni számomra az én kirakós darabom alakja, és egyre jobban tudtam kapcsolódni a saját nektárforrásomhoz. Egyre többet tudtam a saját küldetésemről is – ami azon túl, hogy orvosként és anyaként teszem a dolgomat, az, hogy az ősi és a modern gyógyítási elveket ötvözve megmutassam: a gyógyulás nemcsak fizikai, hanem lelki folyamat is. Ez még inkább elmélyítette a megértésemet arról, hogy a szüleim milyen orvoslást gyakoroltak, és megerősítette a modern orvostudomány harc-és pusztításközpontú megközelítésével szembeni ellenérzésemet. Ma már úgy látom, hogy az egészségünket érintő kihívások nem csupán legyőzendő akadályok, hanem a lelkünk fejlődésének fontos állomásai is. A cél nem egyszerűen az, hogy kiirtsuk őket, hanem hogy megértsük, milyen tanulságokat hordoznak, és hogyan segíthetnek bennünket a fejlődésben és a tanulásban.

A spiritualitás és az orvoslás összefonódásának felfedezése életem egyik központi feladatává vált. De mi a helyzet akkor, ha nem látjuk tisztán a saját szerepünket, vagy nem tudjuk, hogyan kövessük annak változásait? És mi van, ha annyi mindent szeretnénk csinálni, hogy szétszakadunk?

4. fejezet

MIT KEZDJEK A NEKTÁRRAL?

Nemrégiben találkoztam egy fiatal nővel, Anne-nel, aki alig egy év alatt már harmadszor küzdött súlyos hörghuruttal. Amikor belépett a rendelőmbe, mély, rekedt köhögés rázta, amely hallhatóan fájdalmas volt. Elkezdtem az életmódjáról kérdezni: dohányzik-e esetleg, vagy rossz a munkahelyén a levegő minősége? Nem, semmi ilyesmi. Ezután a kórtörténetéről érdeklődtem: allergia, légúti megbetegedések? – Nem – felelte rekedten. – Nem igazán.

– Sokat használja a hangját?

– Attól függ – nevetett, ami rögtön köhögésbe fulladt. Két köhögésroham között viccelődve kérdezte: – Napi huszonnégy óra soknak számít?

Elmesélte, hogy a filmiparban dolgozik, és imádja a munkáját, de olyan sok értekezleten kell részt vennie, hogy szerdára általában elmegy a hangja. Munka után pedig egyenesen a jógastúdióba siet, hogy a másik szenvedélyének hódoljon: heti négy este jógát tanít.

Ahogy a két munkájáról beszélt, egyértelmű volt, hogy mindkettő felvillanyozza. De tudta, hogy lassítania kell. Ha igazán őszinte akart lenni magával, be kellett látnia, hogy már nem szerette annyira a jógatanítást, mint régen, de annyi időt és energiát fektetett bele, hogy kudarcnak érezte volna, ha otthagyja. Ennél is jobban aggasztotta, hogy az identitása egy részét veszítené el, ha feladná a jógaoktatást. Ugyanakkor elismerte, hogy a sok tanítás kimerítő volt számára, és olyan kaotikussá tette a napirendjét, hogy nem tudott megfelelően gondoskodni a saját testi szükségleteiről.

A beszélgetésünk után nem sokkal Anne úgy döntött, hogy heti egyre csökkenti a jógaórák számát. Továbbra is szinte minden este eljárt a stúdióba, de tanítás helyett csak résztvevőként. Amikor egy hónappal később visszatért hozzám, első pillantásra látszott, hogy sokkal jobb a helyzet. A hangja tiszta volt, és szinte egyáltalán nem köhögött. Meghallgattam a tüdejét, és egyértelmű volt, hogy javulófélben van.

– Hogy tetszik ez az új időbeosztás? – kérdeztem.

– Érdekes, azt hittem, hogy hiányozni fog a tanítás, de annyival nyugisabb tanítványnak lenni. Elkezdtem a későbbi órákra járni, amelyek lassabb, gyöngédebb gyakorlást tesznek lehetővé, mint az általam tartott kora esti órák. Így van időm egy könnyű vacsorára a saját konyhámban, és meg is tudom emészteni, mielőtt lefekszem. Korábban késő este, rohanás közben ettem, és tele gyomorral aludtam el.

Elmondta, hogy kevesebbet köhög és könnyebben lélegzik. – De egy kicsit fura érzés, mintha visszalépnék a lelki fejlődés útján.

Nagyon meglepett. – Miért jelentené ez azt, hogy visszalép a lelki fejlődés útján?

– Hát ugye, sikeres jógatanár voltam, most pedig többnyire csak egy tanítvány vagyok.

Elmosolyodtam. Annyira kedves válasz volt – és annyira téves. – Anne, maga most végre valóban azt éli, amit tanít – magyaráztam. – Nem diplomák és címkék kérdése, hogy az ember megérti-e, mi zajlik benne. Nem a munkánk határozza meg, hogy a lelki fejlődés útján járunk-e.

Anne halkan felnevetett, mintegy elismerve a szavaim igazságát.

– Az általam ismert legbölcsebb emberek közül többen fodrászként vagy konyhán dolgoznak – folytattam, és Ayah jutott eszembe, aki sosem tanult meg írni és olvasni. – Túl sokat vállalt ahhoz képest, amire a szíve igazán vágyott, és ezt próbálta jelezni a teste. Mondjon neki köszönetet. Pontosan azt mutatta meg, amit látnia kellett.

– Ez jogos – mondta Anne lassan, miközben átgondolta a hallottakat. – Kívülről valószínűleg úgy tűnik, mintha kevesebbet tennék, de sokkal jobban érzem magam, mióta nem próbálok mindent egyszerre csinálni.

A következő hónapok során egyre jobban lett. Miután felhagyott azzal, hogy túlvállalja magát, több figyelmet tudott fordítani az egészségére és a jóllétére.

A mai nyüzsgő világban nem könnyű megtalálni a nekünk megfelelő utat. Sokszor akarunk egyszerre mindenben sikeresek lenni, és a világ is arra biztat, hogy a sikerünket külső mércék alapján ítéljük meg – hogy mennyire vagyunk jók valamiben, mennyi pénzt keresünk vele vagy mekkora elismerést hoz számunkra. A boldogság azonban sokkal inkább azon múlik, hogy valójában hogyan érezzük magunkat. Amikor másokat próbálunk követni, azt tesszük, amiről úgy gondoljuk, hogy „kellene”, vagy egy olyan identitást próbálunk felépíteni, ami valójában nem működik számunkra, az végül csak szenvedéshez vezet.

Sokan keservesen tanulják meg ezt a leckét a szülői szerepen keresztül. Van, aki imád szülő lenni, míg másokat teljesen lemerít.

Számomra az anyaságom mindig nektárforrás volt. Mindig arról álmodtam, hogy hat gyermekem lesz, és Bill-lel már azelőtt megegyeztünk a gyerekek számában, hogy összeházasodtunk volna. Dolgozni jártam egy olyan korban, amikor ez még nem volt megszokott a nőktől. Már régen az orvosira jártam, amikor kijött a Rosie the Riveter, a híres feminista plakát a piros pöttyös kendőt viselő gyári munkásnővel. Mivel dolgoztam, és négy év alatt négy gyermekem született, gyakran megkérdőjelezték a családtervezési döntéseimet. – Az ember azt gondolná, hogy ha más nem, maga igazán tudhatná, hogyan lehet megelőzni a gyerekszülést – támadt rám keserűen egy páciens. Zavarta, hogy egy női orvos kezeli, és az előítéletei miatt valószínűleg attól is tartott, hogy nem végzem jól a munkámat. Addigra már egyszerre álltam helyt anyaként és a város egyetlen és ezért meglehetősen forgalmas háziorvosi praxisának vezetőjeként. Emlékszem, mennyire megdöbbentett a mondata – el sem bírta képzelni, hogy esetleg tudatos döntés volt mind a négy gyerek, sőt, hogy később örömmel vállalok még kettőt. Pedig így volt, és mindig találtam kedves asszonyokat a környékünkön – általában egy generációval idősebbeket, akik kezdtek kifogyni a nektárból, miután kirepültek a saját gyerekeik –, akik fizetség fejében vigyáztak a gyerekekre, amíg én dolgoztam.

A két különböző forrás, ahonnan nektárt merítettem, mindig két ellentétes irányba húzott. A munkahelyemen aggódtam amiatt, hogy mi van otthon; míg otthon a pácienseim miatt izgultam.

Sokan küzdenek hasonló érzésekkel. Amikor valaki érdeklődéssel és elkötelezetten fordul az élet felé, gyakran érezheti úgy, hogy szétszakad a számára fontos dolgok között, amelyek mindegyike időt, figyelmet és életerőt követel tőle. Hova összpontosítsuk hát az erőnket? Úgy tűnhet, hogy választanunk kell, de összetett lények vagyunk, és fontos, hogy el tudjuk fogadni ezt az összetettséget. Tapasztalataim szerint a legboldogabb emberek többféle érdeklődési területet tartanak egyensúlyban az életükben. A fiam, John, lelkész, akit mindig érdekelt a technológia, ezért örömmel állítja össze a technikai hátteret a templomi előadásokhoz, ahogy az én interjúimhoz és videóhívásaimhoz is. A bátyám, aki szintén John, egyszerre volt lelkész, vadász és fogorvos, és nyugdíjba vonulását követően visszatért Indiába, hogy fogakat húzzon és tályogokat kezeljen. Egy kedves barátom hivatásos író, de emellett szenvedélyesen foglalkozik lovakkal, zöldségeket termeszt, és a templomi kórusban énekel. Mindannyian megtalálták a módját, hogy elég pénzt keressenek az egyik szenvedélyükkel a többi fenntartásához, ami teljes, kiegyensúlyozott életet biztosított a számukra.

Az én életemben ez úgy alakult, hogy az anyai és orvosi szerepem kölcsönösen erősítette egymást. Más időket éltünk – persze a gyereknevelés akkoriban sem volt olcsó mulatság, de nem is jelentett anyagi csődöt egy család számára. Akkoriban sokan azt sugallták, hogy kevésbé vagyok jó anya, mert dolgozom, míg mások – köztük férfi orvosok és nővérként dolgozó nők is – úgy vélték, hogy a sok gyerekem miatt kevésbé lehetek jó orvos. Én azonban hű maradtam önmagamhoz, és egyaránt merítettem nektárt a munkámból és a családomból. Gyerekeim mosolya feltöltött és energiát adott ahhoz, hogy másnap visszatérjek a rendelőbe. A betegeimmel való találkozások pedig megújították bennem az erőt, ami lehetővé tette, hogy otthon a gyerekeimnek is teljes szívből adhassak. Később, ahogy a pályám kibővült az előadásokkal, az írással és az új gondolatok terjesztésével, nemhogy kimerült volna a nektárkészletem, hanem egyre több lett belőle.

Ahogy a szülői szerepből, úgy más tevékenységekből is meríthetünk nektárt – legyen az kertészkedés, sport, természetjárás, aktivizmus, művészet vagy bármilyen más elfoglaltság, még ha nem is „hivatalosan” űzzük ezeket. Az én generációmban az embereknek sokféle hobbijuk volt. Sokan főztek, gondozták az otthonukat és az autójukat, kertészkedtek, történeteket írtak, énekeltek és zenéltek, festettek vagy kézimunkáztak, például kötöttek, hímeztek. Ezekhez a tevékenységekhez kreativitás kell, és összekapcsolnak a bennünk lévő életerővel. Nem számított, hogy mennyire voltunk jók vagy rosszak abban, amit csináltunk – csak az számított, hogy élvezzük.

Észrevettem, hogy az évtizedek során az emberek elkezdtek kevésbé érdeklődni az ilyen tevékenységek iránt. A szórakoztatáshoz és kapcsolódó eszközökhöz való állandó hozzáférés megnehezíti, hogy olyasmivel foglalkozzunk, ami nagyobb kihívást jelent. A modern élet nyomása alatt gyakran nehéz meglátni az értéket az olyan elfoglaltságokban, amelyek nem hoznak pénzt, és nem oldanak meg azonnal általános problémákat. Sokan azt is nehezen értik, mi értelme valamit pusztán önmagáért csinálni. Ezért is örömmel láttam, hogy a Covid-járvány idején a fiatalabb generációk újra elkezdtek ilyen tevékenységeket űzni.

A fiataloknak – és itt minden 99 év alatti emberre gondolok, de különösen a tizen-és huszonévesekre – alapvető szükségük van az ilyen tevékenységekre a stresszoldáshoz, mert a világ napjainkban valós időben tesz ki minket minden krízisnek, ami éppen történik. Minden korábbinál jobban tudatában vagyunk a társadalmi egyenlőtlenségeknek, valamint a bolygónkkal való mostoha bánásmódunk aktuális és várható következményeinek. Bizonyos szempontból ez hihetetlenül hasznos információ; más szempontból csak akkor az, ha kezdünk is valamit vele. Ha viszont megbénít minket, és eltávolít mindattól, amiből örömöt meríthetnénk, akkor elveszítjük a kapcsolatot a saját életerőnkkel – ezáltal pedig még kevésbé leszünk képesek arra, hogy bármit is tegyünk a világ jobbá tételéért.

A legjobban akkor tudunk az élethez kapcsolódni, ha több forrásból töltekezünk nektárral. A kirakós darabjai sem csak az egyik oldalukkal illeszkednek a többi közé, hanem két, három vagy akár négy oldallal is. Ez mindenkinél másképp néz ki. Ahogy a fejezet elején Anne is megtanulta, ha kicsit kihátrálunk azokból a dolgokból, amelyeket szeretünk, az megrendítheti az identitásunkat, de néha ez az egyetlen módja, hogy újra megtaláljuk az egyensúlyunkat. Ahogy fejlődünk és tanulunk, rájövünk, hogy a nektárnak semmi köze a külső megítélésünkhöz, viszont nagyon is sok köze van ahhoz, hogy hogyan vagyunk jelen a saját életünkben napról napra.

Anne története azt is megmutatja, hogy idővel változhat, miből tudunk nektárt meríteni. Ez általában természetes folyamat: egy ideig örömöt okoz valami, aztán találunk mást, ami még jobban érdekel minket, és továbblépünk. Az élet ide-oda kanyarog, az érdeklődésünk átalakul, és a kor előrehaladtával változnak a testi lehetőségeink is.

Amikor az élet természetesen áramlik, a nektárforrásunk velünk együtt változik. Néha éppen az a küzdelem, hogy megtaláljuk ezt az éltető erőt, vezet el minket egy új forráshoz. Így volt ez azzal a villanyszerelővel is, akit leszázalékoltak, ezért korai nyugdíjba kényszerült. Ennek köszönhetően talált rá a kertészkedés gyógyító erejére. Vagy ott volt a filmproducer, aki teljes szívvel vetette bele magát az önkénteskedésbe a helyi hajléktalanszállón a Covid-járvány kezdeti időszakában. Akkoriban mindketten úgy élték meg, hogy katasztrófa történt velük, de visszatekintve úgy látják, maga az élet hívta őket arra, hogy tovább keressék, ami igazán táplálja őket, és éppen ez a kutatás tartotta őket életben. A puszta tény, hogy törekedtek a nektár megtalálására – hogy hallgattak a belső hangra, a bennük élő vágyra – volt a kulcsa annak, hogy újra kapcsolódjanak az élethez.

5. fejezet

KAPCSOLÓDÁS A VÁGYHOZ

A nektárral átitatott élet arra sarkall minket, hogy nevén nevezzük, mit is akarunk. Ám amikor elkezdünk igazán az élet felé fordulni, akár még felismerni is ijesztő lehet, amit szeretnénk, nemhogy hangosan kimondani.

Azt mondjuk magunknak, hogy talán túl sokat akarunk. Vagy éppen képtelenek vagyunk eldönteni, pontosan mit is szeretnénk, és ha mégis sikerül, akkor azt gondoljuk, hogy ez butaság vagy elérhetetlen. Az is lehet, hogy annyira sebzettek és elveszettek vagyunk, hogy meggyőzzük magunkat: nem is akarunk semmit.

Ha ez ismerős számodra, hunyd le a szemed egy percre. Csak egy pillanatra engedd meg magadnak az akarást. Engedd meg, hogy vágyj arra, amit a szíved kíván: arra a beszélgetésre, amitől félsz; a munkára, amiről úgy hitted, hogy nem lennél hozzá elég jó; azokra a barátságokra és nevetésekre, amelyek egy korábbi életszakaszodból hiányoznak; vagy akár csak egy tábla nagyon finom csokoládéra.

Csak akarj.

Ez maga a rajtad átáramló élet. Az élet akar – hív, sóvárog, kíván. Először is el kell fogadnunk, hogy ez így van. Csak akkor tudja megsúgni a szívünk, hogy mi az, amire a legjobban vágyik.

Visszagondolok arra a fiatalabb énemre, aki nem tudott olvasni és akit csúfoltak a játszótéren. Voltak kisebb, konkrét dolgok, amiket akartam. Szerettem volna egy új tanárt, egy új, olvasásra képes szemet, és legalább egy iskolai barátot, akiben megbízhatok. De volt valami nagyobb dolog is, amire vágytam: azt akartam, hogy képes legyek a szolgálatra. Tudni akartam, hogy az iskolai küzdelmeim nem fognak egész életemben korlátozni. Hogy bármilyen nehéz is éppen, a dolgok valahogy jobbra fognak fordulni.

Ahogy az első fejezetben elmeséltem, mindennap gyalog mentem haza a domboldalon álló házunkba. Az út meredek volt, és nagyjából másfél kilométer. Már messziről láttam, hogy Ayah a tornácon ülve vár rám. Annyira vágytam rá, hogy a karjában legyek! Be akartam kuckózni a kendője alá, hogy kisírjam a kirekesztettség és a magány könnyeit, és érezzem, hogy valaki megért, szeret és átölel mélységes szomorúságomban.

Ayah fentről nézett engem. Nem jött elém, de figyelt. A szemével hívogatott. Most, hogy már magam is anya, nagymama, dédnagymama és üknagymama vagyok, úgy sejtem, tudom, mit érzett: fájt a szíve értem, de közben valahol mélyen tudta, hogy a dolgok végül jóra fordulnak. Tudta, hogy át fogom vészelni ezt az időszakot – már akkor, amikor én magam még nem hittem benne. És minden egyes nap, amikor felértem a dombtetőre, magához ölelt, beburkolt a kendőjébe és ringatott.

Bár nagyon zaklatott voltam, mégis maradt bennem annyi erő, hogy vágyjak a szeretetére. Ez a vágy segített felkapaszkodnom a dombra, az ő karjai közé. Ez segített átvészelni az egészet.

Ha éppen semmid sincs, a vágyaid akkor is átsegíthetnek rajta.

Miután kapcsolatba kerültél a vágyaiddal, szánj egy percet arra, hogy ráhangolódj arra az életerőre, ami már most is ott van benned – még ha úgy is érzed, hogy nem elég. Lehet, hogy érdemes újra lehunyni a szemed, vagy tartsd nyitva és csak lélegezz. Légy őszinte magadhoz: mi tart most életben? Keress egy apróságot, ami örömet okoz, és egy pillanatra engedd meg magadnak, hogy hálát érezz érte. Ebből meríthetsz bátorságot a továbblépéshez.

Ezután tedd fel magadnak a legnagyobb bátorságot igénylő kérdéseket.

Hogyan állsz jelenleg a nektárral? Többre lenne szükséged? Hova mehetnél, vagy mit tehetnél, hogy szert tegyél rá?

Lehet, hogy mélyről jövő hívást érzel arra, hogy kipróbálj valami újat. Talán olyan munkát keresel, amelyből több nektárt meríthetsz, esetleg a jelenlegi munkádból szeretnél nagyobb mennyiséget nyerni. De az is lehet, hogy az otthonod az, ami táplál. Elképzelhető, hogy ami korábban energiát adott neked, már nem nyújt nektárt, vagy nem eleget. Biztosíthatlak, hogy bárki is vagy és bárhol is tartasz, mindig van valahol egy forrás, ahonnan nektárt meríthetsz, ha hajlandó vagy megkeresni.

Akár arról van szó, hogy elveszítetted a kapcsolatot az életerőddel, akár arról, hogy eddig nem is nagyon gondoltál rá, elkezdhetsz tenni valamit – bármit –, ami jó érzést okoz. Kezdd kis dolgokkal. Gondolj vissza arra az apróságra, ami erőt ad a hétköznapokhoz, és támaszkodj arra. Vagy találj ki egy kis projektet, amit rövid idő alatt megvalósíthatsz, és elégedettséggel töltene el. Készíts valamit kézzel, állj fel a díványról, és takaríts ki mögötte, esetleg ültess át egy növényt. Emlékezz rá, milyen érzés szeretettel elvégezni valamit, pusztán magáért a tevékenységért.

Valaki másért is tehetsz valamit, például megfesthetsz egy követ, süthetsz egy süteményt vagy gyakorolhatod egy szeretted kedvenc dalát. Az sem fontos, hogy konkrét személyre gondolj; csak bízz benne, hogy ha nekilátsz valamit alkotni vagy cselekedni, jönni fog valaki, akinek pont arra van szüksége. Ha semmi más nem jut eszedbe: bárki küldhet pozitív energiát másoknak – képzeld el valakiről, hogy boldog, és küldj neki gondolatban jó kívánságokat. Ezek a kis dolgok jelentéktelennek tűnhetnek, de csodálatos hatásuk van.

Azért a nektár az első titkom lényege, mert ez az, ahonnan mindannyian indulunk. És ide is érkezünk: egy olyan életbe, amely egyre több és több nektárral tölt fel minket – a későbbi titkokból megtudhatod, hogyan. De most, az első lépésekhez, csak a nektárra van szükséged.

Nagyon lényeges felismerés, hogy a nektár keresése majdnem annyira fontos, mint a megtalálása. A keresés önmagában is törekvés az élet felé. Még ha nem is áll sok nektár a rendelkezésedre, ha többre vágysz, az azt jelenti, hogy valahol mélyen még mindig emlékszel a lehetőségekre. Azt jelenti, hogy nem csupán egy dobogó szív vagy – hanem egy érző lélek.

Gyakorlat: A nektár megtalálása

1. Először is szánj egy pillanatot arra, hogy gyengéden a szívedre tedd a kezed. Csak pihentesd ott, érezd a mellkasodon a kezed melegét és a tenyered alatt a szíved finom lüktetését. Ez a lényed legbenső része. Itt lakik a lelked. Ha bármikor úgy érzed, hogy kiestél az élet ritmusából, csak tedd újra a szívedre a kezed. Ez az egyszerű mozdulat hatalmas erővel bír.

2. Most tedd fel a kérdést a szívednek:

mit szeretsz? Ne csak egyszer válaszold meg – ismételd meg a kérdést háromszor-négyszer vagy akár tízszer is. Figyeld meg, hogyan változik a válaszod, ahogy újra és újra felteszed magadnak ezt a kérdést.

3. A kezed még mindig a szíveden tartva emlékezz vissza egy olyan időszakra, amikor igazán érezted, hogy van értelme az életednek. Lehet, hogy valamilyen szakmai sikert értél el, vagy közel érezted magad a gyermekedhez, esetleg önkénteskedtél valahol. De az is lehet, hogy valami apróságról volt szó, mondjuk, egy növény gondozásáról, egy gyerek megnevettetéséről vagy egy hobbidhoz kapcsolódó projekt befejezéséről. Nem baj, ha régen éreztél így utoljára – az élménynek nem kell frissnek lennie. A lényeg, hogy emlékeztesd magad arra, hogyan illeszkedsz bele a világ egészébe.

4. Most gondolj vissza a gyermekkorodra. Keresd meg az öröm és elégedettség legkorábbi emlékeit. Mit csináltál épp? Ki voltál épp? Mi dobogtatta meg a szívedet? Mi töltött el örömmel? Lehet, hogy csak egy emlékfoszlány ugrik be. A tudattalan elméd tudja a válaszokat, de lehet, hogy egy szimbólum vagy egy álom formájában üzeni meg neked. Nem kell erőltetned a választ, és nem szükséges tudatosan elemezned azt. Engedd meg a tudattalanodnak, hogy akkor ossza meg veled, amikor készen állsz rá. Ő tudja.

5. Ahogy felidézed ezeket az emlékeket, érezd meg, milyen mélyebb jelentést hordoznak számodra. Mi volt az, amit igazán élveztél abban az adott dologban? Miért volt olyan jó érzés? Talán szerettél másoknak segíteni, vagy örömet okozott az önkifejezés. Lehet, hogy meglepődtél a saját tehetségeden, vagy valamit jobbá tudtál tenni olyan módon, ami számodra is értékes volt.

6. Most gondolj az aktuális életedre. Van bármi apróság, ami vissza tudná hozni ugyanazt az érzést? Képzeld el, hogy elindulsz felé, felfedezed. Kis lépésekkel is közeledhetsz a nektárforrásodhoz.

7. Amikor ennek a gyakorlatnak a végére érsz, fogj egy papírdarabot, és írj le egy szót vagy rajzolj egy képet, amely valamilyen módon kifejezi a téged tápláló nektárt. Tedd ki ezt a cetlit valahova, ahol gyakran látod, például a fürdőszobai tükörre vagy a hűtőre, vagy valahova, amit mindig magadnál tartasz, például a pénztárcádba vagy a táskádba. Ez lesz a talizmánod, az iránytűd. Segíteni fog, hogy eltalálj a nektárhoz. Ha már tudod, hogy mire vágyik a szíved, képes leszel beteljesíteni ezt a vágyat.

II. TITOK

Az élet állandó mozgásban van

6. fejezet

ELAKADVA

Éreztél már olyan bénító dermedtséget, ami miatt képtelen voltál továbblendülni az életedben? Talán úgy érzed, nem tudsz túllépni egy traumán vagy szívfájdalmon – esetleg elveszítetted azt a szenvedélyt és lelkesedést, amely korábban természetes volt számodra. Lehetséges, hogy annyira motiválatlan vagy a munkádban, hogy folyton arról ábrándozol, bárcsak „elszökhetnél” valahova, egy olyan helyre, amelyet még magad sem tudsz megnevezni.

Bármi is az oka, nem tudod, hogyan tovább – min változtass, milyen szakembert keress fel.

Vagy akár azt sem, hogyan kelj ki az ágyból.

Mindenkivel előfordulhat, hogy élete egy adott pontján úgy érzi: megrekedt. A nektárnak áramolnia kell – mit tehetünk hát, ha bármennyire is próbálkozunk, úgy tűnik, hogy ez az áramlás elakadt bennünk?

Hogyan reagálhatunk, amikor úgy tűnik, a világ elrohan mellettünk, mi pedig csak állunk, és nézünk utána? Az élet felé fordulni azt jelenti, hogy elfogadjuk, amit éppen kínál – de mi van akkor, ha annyira kimerültek vagy sebzettek vagyunk, hogy mintegy lefagyunk, és képtelenek vagyunk nyitott szívvel fogadni azt, ami jön?

Mielőtt megválaszolnánk ezeket a kérdéseket, lássuk, hogyan jelenhet meg az elakadás testi szinten.

Egyszer egy rendkívül okos és mély önismerettel rendelkező nyolcvanéves asszonyt kezeltem, aki hónapok óta küzdött súlyos székrekedéssel. Theresa több orvosnál is járt, és mindent kipróbált, amit fizikailag lehetségesnek tartott, de a székrekedés nem szűnt meg. Zaklatottan érkezett a rendelőmbe, és láthatóan kellemetlenül érezte magát.

– Nem akarom így leélni az életem hátralevő részét – mondta.

Elkezdtünk az étrendjéről beszélgetni, amely nem volt hibátlan, de kifejezetten rossz sem. Jelentősen módosította a székrekedése enyhítésére, de ez nem hozott számottevő javulást. Ezután beszéltünk a folyadékbevitelről és a testmozgás gyakoriságáról. Mivel úgy tűnt, ezeken a területeken minden rendben van, áttértem az életét érintő holisztikusabb kérdésekre: az érzelmi életére, a társas közegre, amely körülveszi, és hogy mi tölti meg az életét örömmel és tartalommal. Észrevettem, hogy beszéd közben egyre zárkózottabbá válik. Minden kérdés után megállt és rám nézett, enyhén összeszorítva az ajkait, mintha próbálná megfejteni, hova akarok kilyukadni, mielőtt vonakodva válaszolt.

– És mi a helyzet az álmaival? – kérdeztem. – Próbál üzenni önmagának valamit alvás közben?

– Az álmaim? Mi köze van az álmaimnak ehhez? – kérdezett vissza Theresa, hátradőlve a székén, karba tett kézzel, miközben ujjai a frusztráció jeleként enyhén megszorították a felkarját. Pillantása egyértelművé tette: nem tetszik neki, hogy eltértem a tárgytól. Csakhogy az én nézőpontomból ezek a kérdések nagyon is a tárgyhoz tartoztak. Az étrend, a mozgás és a folyadékbevitel tökéletes kiindulópont, ha emésztési problémákról van szó. Az ivás azért lényeges, mert segít lebontani az ételt, és elősegíti a tápanyagok felszívódását, utána pedig megkönnyíti a salakanyagok kiürítését a szervezetből. Az étrend kulcsfontosságú, mert minél több teljes értékű élelmiszert fogyasztunk, annál több rostot viszünk be, ami serkenti a bélmozgást, elősegítve a tápanyagok feldolgozását és a felesleg eltávolítását. A testmozgás pedig fokozza a véráramlást a bél körüli izmokban, támogatva azok megfelelő működését. Mindebben nem nehéz meglátni a mintázatot. A testünk működése szorosan összekapcsolódik a mozgással.

Holisztikus nézőpontból azonban Theresa problémája messze túlmutatott ezen. Az emésztésünk szimbolizálja azt, hogy hogyan fogadjuk be a világot, és miként engedjük azt átáramolni magunkon. A gondolataink és az érzelmeink is hatással vannak az emésztésünkre, hiszen feszültséget hozhatnak létre és oldhatnak fel az emésztéshez kapcsolódó szerveink körül, befolyásolva azok működését. Ezért, bár Theresa nem igazán akart beszélgetni az élete más területeiről, igyekeztem többet megtudni arról, hogy mi zajlik benne.

Végül bevallotta, hogy mostanában szomorúnak érzi magát. Amikor megkérdeztem, miért, vonakodva elmondta, hogy elveszített valakit, aki fontos volt a számára… és még valakit… és még valakit. Kiderült, hogy öt közeli barátját és családtagját veszítette el egy év leforgása alatt. Ahogy ezt kimondta, a tekintete a mennyezet felé fordult, aztán pedig a padlóra szegeződött. Bárhova, csak ne kelljen a szemembe néznie.

– Elgyászolta őket? – kérdeztem.

Furcsán nézett rám.

– Persze hogy gyászoltam. Szomorú vagyok.

Valahogy túlságosan leegyszerűsítő volt a válasza. Úgy tűnt, számára a gyászolás reakció, nem pedig megélt tapasztalat – valami, ami megtörténik vele, és nem valami, amit ő tesz. A válasza éppúgy elakadást tükrözött, ahogy a belei is. Ahogy szóba került a gyásza, egyre feszültebbé vált. Figyeltem, ahogy a teste reagált az érzelmi állapotára. A hatás tagadhatatlan volt, az egész testét átjárta a feszültség: az arcát, a testtartását, az ujjait, a hangját. Addigra a karját már nem fonta keresztbe, de a kezeit szorosan összekulcsolta az ölében.

Ekkor már tudtam, hogy megtaláltam a kiindulópontot. Ha jobban meg akarjuk érteni, hogyan emészti meg Theresa az ételt, először azt kellett megvizsgálnunk, hogyan emészti meg a veszteségeit.

A nyugati orvoslásban ritkán kapcsoljuk össze a testi betegségeket a mentális és érzelmi állapotokkal. Arra vagyunk kiképezve, hogy különálló szervekre összpontosítsunk, vagy olyan mechanikai tényezőkre, mint az étrend és a testtartás – ahelyett, hogy megkérdeznénk a pácienstől: „Mit gondol, mit fojt magába?”, vagy „Mi van még az életében, ami nem működik?”

Pedig az emberek gyakran tisztában vannak vele, hol akadtak el az életben, és ha rákérdezünk, pontosan meg is tudják fogalmazni.

Theresa esetében a belekben volt az elakadás. De a test számos más módon is képes lelassulni, vagy akár teljes mértékben leállni. Ilyen lehet például, amikor egy sportoló valamilyen sérülés miatt egy időre képtelenné válik a mozgásra. Az is előfordul, hogy egy nő menstruációs ciklusa rendszertelenné válik, vagy akár teljesen el is marad, noha biológiailag még termékeny lenne.

Pszichésen is könnyen elakadhatunk, különösen, ha valamilyen trauma ér minket. Ilyenkor olyan, mintha valami végtelen hurkon pörögne az agyunk, mert ténylegesen ez is történik. Egy jól kitaposott idegpályát követünk, egyre jobban elmélyítve azt.

Úgy tűnik, egy mély, tudattalan szinten mind tisztában vagyunk azzal, hogy az életnek mozgásban kell lennie. Ezért olyan egyértelmű a helyzet, amikor valami elakad – még akkor is, ha nem tudjuk azonnal, mit tehetnénk ellene. A második titkom tehát ez: Az élet állandó mozgásban van. Maga az élet folyamatosan áramlik, vagyis, ha összhangba akarunk kerülni a saját életerőnkkel, akkor ezt az áramlást kell megtalálnunk önmagunkban.

Bár a testünkben számos önkéntelen mozgás zajlik, fontos, hogy tudatosan is mozogjunk. Egy, a testmozgás és a hosszú élettartam kapcsolatáról szóló longitudinális vizsgálat megállapította, hogy már napi tíz perc lendületes séta is hosszabb várható élettartammal jár.5 Bármelyik orvos megmondhatja, hogy a testmozgás elengedhetetlen a stressz és a depresszió leküzdéséhez, mivel jó közérzetet elősegítő hormonok felszabadítására serkenti az agyat, emellett hosszú és rövid távon egyaránt jelentős előnyökkel jár a testi egészségre nézve. Ezt támasztják alá a világ minden tájáról származó kutatások, amelyek szerint azokban a kultúrákban jellemző a leghosszabb élettartam, ahol az emberek az életmódjukból adódóan naponta gyalogolnak.6 A testmozgás a test mellett a lélekre is jótékony hatással van. Figyelemre méltóan pozitív a hatása a hangulatra^7 és a kognitív funkciókra egyaránt.8 Ezért alapvetően fontos, hogy a mozgást beépítsük a mindennapjainkba. Számos tényező játszik szerepet ebben, de a tudományos eredmények nagy része egyszerű logikára épül: a mozdulatlanság feszültséget szül. Amikor pedig feszültség van a testünkben, az korlátozza a vérkeringést, az emésztést és az idegrendszer működését, megnehezítve a szervezet számára a megfelelő tápanyagfelvételt.

Ráadásul, amikor nem engedjük ki az érzéseket és a bennragadt energiát, a nyirokrendszerünket is gyengítjük, azt a szerv-és szövethálózatot, amely segít a fertőzések leküzdésében és a méreganyagok eltávolításában. Ezért olyan fontos a testmunka, és ezért helyezek nagy súlyt arra, hogy majdnem minden héten kapjak masszázst az életemnek ebben a szakaszában. A vér testben való áramlásáról gondoskodik a szív, de a nyiroknak nincs ilyen pumpája – akkor áramlik, amikor mozgunk, és megreked, amikor nem.

A mozgás hiánya az endokrin rendszerre is hatással van: ez a mirigyhálózat termeli és továbbítja a hormonokat a test meghatározott szöveteihez és szerveihez. Ha például a mellékvesék működése blokkolódik, hajlamosak vagyunk megrekedni a félelem, a harag, az ítélkezés és a csalódottság állapotában. Ilyenkor nehezebben férünk hozzá azokhoz az érzelmekhez – a mosolyhoz, a nevetéshez és a szeretethez –, amelyek feloldhatnák ezt a blokkot.

Azt tapasztalom, hogy a düh nagyban kapcsolódik a mellékveséhez. A jogos harag egy ingerre adott gyors, korlátozott ideig tartó reakció, és azt mutatja, hogy a mellékvesék megfelelően működnek. A krónikusan túlműködő mellékvesék azonban gyakran olyan haraggal társulnak, amely megreked, nem tud felszabadulni – mint a tartós neheztelés. Ez számos egészségi problémát okozhat, amelyek gyorsabb testi leépüléshez vezetnek. A megbocsátás lehetővé teszi az élet áramlását, míg a haragtartás megakasztja azt. Ebben a metaforában a mozgás sokkal többről szól, mint a vérkeringés fenntartásáról vagy a nyirokáramlás serkentéséről. Ez egy életszemlélet, egy alapelv, amelyet életünk minden területére kiterjeszthetünk.

Ahogy az egészséges és boldog életre vonatkozó többi titkom, ez is ősi tudáson alapul. Az igazság az, hogy akármennyire is úgy érezzük, elakadtunk, az élet maga mindig mozgásban van. Az anicca – ahogy a buddhista szövegekben használják – vagy anitja – amely a hindu hagyományban elterjedtebb, egy ősi fogalom. A mulandóság elvét fejezi ki: azt, hogy az élet folyamatos változás, és hogy a szenvedés abból fakad, ha megpróbáljuk megállítani az áramlását.

Néha ez azt jelenti, hogy hagynunk kell, hogy az élet szabadon áthaladjon rajtunk és körülöttünk anélkül, hogy ellenállnánk. Máskor pedig azt, hogy nekünk magunknak kell megmozdulnunk. Ez testi, érzelmi és spirituális szinten egyaránt érvényes. A mozgás erejének felismerése szinte minden akadályon átsegíthet minket. Ez egy szent igazság, amely a legnehezebb pillanatokban is támaszt jelenthet.

És mindez annak a felismerésével kezdődik, hogy az elakadás maga is csupán illúzió.

7. fejezet

AZ ÉLET MINDIG MOZGÁSBAN VAN

Vizsgáljuk meg ezt a második titkot egy kicsit mélyebben. Az élet állandó mozgásban van – ez pedig azt jelenti, hogy minden, ami él, ténylegesen mozog, még akkor is, ha ez néha nehezen észlelhető. Olyasmi ez, mint az arizonai sivatag. Nagyon szeretem ezt a vidéket. Több mint hatvan éve élek itt, régebb óta, mint amennyi ideje a legtöbb olvasóm a világon van, és ezer meg ezer naplementét láttam a Sonora-sivatag fölött, ahogy a rózsaszínben és narancsszínben örvénylő ég előtt kirajzolódik a kandeláberkaktuszok sziluettje. Láttam az aljnövényzet védelmébe siető fürjcsaládokat, láttam virágba borulni a fügekaktuszt és a tüskés ocotillobokrot. Mégis, sokan, akik először járnak itt – és még többen, akik egész életükben nem fognak eljutni ide – mozdulatlan, halott vidékként gondolnak rá. Ó, hogy mekkorát tévednek!

Ha azt hiszed, hogy ez a sivatag halott, akkor még nem láttad eső után. Amikor beköszönt a monszun időszak, minden délután óramű pontossággal sötét felhők gyülekeznek az égen. Ahogy elhaladnak fölöttünk, megnyílnak az ég csatornái, és élettel árasztják el a vidéket. Az eső nem tart tovább 20-30 percnél, és éppolyan hirtelen ér véget, mint ahogyan elkezdődött. Ekkor azonban az egész ökoszisztéma életre kel. Mindvégig ott volt, élve és lüktetve, csak türelmesen várta a megfelelő pillanatot. Az eső után a kaktuszok megtelnek vízzel, a madarak hívogatni kezdik egymást, a gyíkok boldogan szaladgálnak fel-alá, az egerek és más kisemlősök pedig szorgosan keresik a felhörpinthető tócsákat. Mindez az élet mindig ott van, csak nem mindig látható.

Ilyen a mi életerőnk is. Mindig ott van, mindig életteli, mindig áramlik. Csak arra vár, hogy észrevegyük.

Hogyan lehetek ilyen biztos ebben? Úgy, hogy bizonyosan tudom: amikor leáll az energiaáramlás, meghalunk. Ez azt jelenti, hogy bármilyen megrekedtnek érezzük is magunkat, ha még élünk, akkor valami bennünk folyamatos mozgásban van. Még ha ülünk is, akkor is mindannyian egy önálló, állandó mozgásban levő univerzum vagyunk. Mindig történik valami változás bennünk, még ha az energia áramlása nem is tökéletes. Amíg élünk, dobog a szívünk. A tüdőnk beszívja a levegőt, majd kipréseli. Az emésztőrendszerünk folyamatosan működik – még akkor is, ha néha fájdalmasan lassan. A mozgás, a feldolgozás és az elengedés létezésünk alapvető része. Rajtunk keresztül, bennünk, körülöttünk – minden mozgásban van.

Ez az egyszerű elv sok szinten működik. Érzelmi és spirituális lényekként nem tudunk igazán fejlődni, ha arra összpontosítjuk a figyelmünket, ami megrekedt – legyen szó egy gondolatról, egy érzésről, az önazonosságunk egy részéről, egy diagnózisról, egy nézőpontról vagy akár egy személyről. A megrekedtségben nincs élet.

Amikor a mozgás elvéhez kapcsolódunk, egy olyan folyamatot érintünk meg, amely a testünk számára természetes. Nem csupán a szerveink, szöveteink és testnedveink vannak állandó mozgásban, de az energiánk is. És ez nemcsak a látható szinten érvényesül – például az izzadásban, az emésztésben és más testi folyamatokban –, hanem a láthatatlan síkon is.

A gyerekek ezt ösztönösen érzik, ezért izegnek-mozognak annyit. Én mindig ilyen örökmozgó voltam, egyrészt, mert nem tudtam más lenni, másrészt pedig azért, mert nem láttam ebben semmi kivetnivalót. A gyerekeimet sem tanítottam soha arra, hogy nyugton üljenek. A mocorgás jót tesz – azt jelzi, hogy az élet áramlik bennünk és körülöttünk. Segíti a nyirokkeringést, olajozza az ízületeinket, és megakadályozza, hogy az izmaink elmerevedjenek.

Amikor örömet érzünk a testünkben, a mocorgás és a járkálás természetes reakció. Ennek a fordítottja is igaz: a mocorgás, a séta és a mozgás segíthet abban, hogy jobb legyen a kedvünk. Egy lendületes séta hihetetlenül jót tesz az agynak is, amely egyébként szintén nem szereti, ha csak egy helyben ücsörgünk.

Ezt az energiaáramlásról szóló koncepciót már évezredek óta tanulmányozzák keleten, még ennél is finomabb szinten. A hagyományos kínai orvoslás az energiaáramlás megértésén alapul, amely meghatározott szervekhez kapcsolódik, és az úgynevezett meridiánokon, vagyis energiacsatornákon keresztül zajlik. Az akupunktúrát, akupresszúrát, moxibuszciót és hasonló kezeléseket ezeknek a meridiánoknak a kulcspontjain alkalmazzák, hogy feloldják az esetleges blokkokat, aktiválják az energiaáramlást és elősegítsék a szervezet harmonikus működését.

Az 1970-es években Bill és én az elsők között kezdtük alkalmazni az akupunktúrát az allopátiás közösségben. Bár az akupunktúra ősi tudomány, amelyet évezredek óta gyakorolnak, egészen a közelmúltig viszonylag ismeretlen volt a nyugati orvoslásban, és az orvosok gúnyosan tekintettek a kínai gyakorlatra, amely során tűket szúrnak az emberek testébe: a köpölyözéshez és más idejétmúlt allopátiás módszerekhez hasonlították. A legkevésbé sem voltak kíváncsiak arra, hogy miért alkalmazzák a hagyományos kínai orvosok az akupunktúrát – egyes esetekben azért, mert el sem tudták képzelni, hogyan működik, más esetekben pedig a korlátolt és előítéletes gondolkodásuk miatt. Először egy olvasói levélre érkezett válaszból kezdtem jobban megérteni az akupunktúrát, amelyet Pathways to Health (Az egészséghez vezető ösvények) című, Bill-lel közös hírlevelünkben közöltünk. Egy férfi arról írt, hogy egy adott tünet kezelésére alkalmazott egy módszert a nyakán, ám ennek hatására meglepő javulást tapasztalt a bokájában is, ahol egy teljesen más problémával küzdött. Azt szerette volna tudni, hogyan lehetséges ez.

Ez még a Google előtti időkben történt. Nem léteztek online fórumok, ahol meg lehetett beszélni az ilyesmit, és más megbízható információforrás sem nagyon állt rendelkezésre. A mi kis hírlevelünk, amelyet havonta postáztunk a feliratkozóinknak világszerte, sokak számára az egyik legfontosabb forrás volt a természetes és integratív gyógyászat területén. Bill és én együtt tanultunk az olvasóinkkal, és fogalmunk sem volt, miért hatott a nyakon végzett kezelés a férfi bokájára. Változtatás nélkül közöltük a levelét, és megkérdeztük, van-e bárkinek magyarázata a jelenségre. Rögtön válaszolt is egy orvos Olaszországból, és azt írta, hogy mindkét pont ugyanazon a meridiánon helyezkedik el. Addig még soha nem hallottam a meridiánokról, ezért a hagyományos módon kezdtem információt gyűjteni: olvastam és kérdezősködtem. Minél többet tudtam meg, annál jobban összeállt a kép. De több ismeretre volt szükségem, mint amit helyben vagy levelek útján be tudtam szerezni, ezért úgy döntöttem, valahogy elhozom magamhoz a szükséges információkat. 1973-ban Bill és én megszerveztük az Egyesült Államok első akupunktúrás szimpóziumát. A kaliforniai Stanford Egyetemen tartottuk, és a világ minden tájáról meghívtuk az akupunktúra vezető szakértőit. Richard Nixon elnök épp akkor járt Kínában, és tanúja volt egy vakbélműtétnek, amely során a fájdalomcsillapítást kizárólag akupunktúrával végezték, altatás nélkül. 280 további orvos mellett Nixon elnök orvosa, dr. Paul Dudley White is részt vett a szimpóziumunkon.

Bill és én az első orvosok közé tartoztunk, akik az akupunktúra tudományos tanulmányozását szorgalmaztuk a nyugati orvoslásban. Konferenciákat szerveztünk, ahova Kínából és a világ minden tájáról hívtunk előadókat. Hamarosan magam is elkezdtem akupunktúrás kezeléseket alkalmazni, és lenyűgözött, milyen gyors eredményeket lehet elérni vele.

Az akupunktúrával való ismerkedésem elején egy tizenéves lány vajúdásánál kellett segédkeznem, aki rettegett a szüléstől. Meglehetősen fiatal volt és teljesen egyedül, támogató társ nélkül. Minden összehúzódásnál sírt, hiszen tudta, hogy a fájdalom csak egyre erősebb lesz, és félt, hogy mi vár rá. Őszintén sajnáltam őt, és aggódtam, hogy a gyermek tömény szenvedéssel átitatott légkörbe fog érkezni. Mindig is hittem abban, hogy a szülés szeretetteljes élmény is lehet, és bár nem hibáztattam az anyát a fájdalomtól való félelem miatt, tudtam, hogy ő és a gyermeke is pozitívabb élményt érdemelnek.

Megkérdeztem, nyitott lenne-e arra, hogy akupunktúrával segítsem. Bár voltak kétségei, beleegyezett. Beleszúrtam a tűket azokba a pontokba, amelyekről úgy tanultam, hogy jótékony hatással lehetnek a vajúdásra, és leültem mellé. A könnyei lassan elapadtak, és ahogy kezdett megnyugodni, a légzése is elmélyült. Pár perc elteltével meglepve láttam, hogy elaludt! Órákat töltött így, fel-felébredve a fájásoknál, és visszazuhanva az alvásba az összehúzódások között. A meridiánjaihoz kapcsolódva képes volt rácsatlakozni az élet áramlására. Ez megnyugtatta és ellazította. Megindult az energiaáramlás, és a figyelmét képes volt valami másra fordítani, a fájdalmán és félelmén túl.

Az élet mindig mozgásban van – csak észre kell vennünk. A meridiánjainkon keresztül áramlik, ott lüktet a szívünk dobbanásában. Ennek a megértéséhez nem kell más, mint kiterjeszteni a fókuszunkat.

Képzeljük el, hogy az élet olyan, mint egy erdei patak. Kidől egy fa, és elállja az útját, egyfajta gátat képezve, a víz sodrával érkező kisebb ágak és törmelékek pedig tovább emelik ezt az akadályt. A gát túloldalán a víz jelentősen lelassulhat, de általában nem áll meg teljesen. Ha mégis, a víz a gát mögött akkor is tovább folyik, és ez a mozgás jól látható az emelkedő vízszintből. A víz egyszer csak eléri a gát tetejét, és elkezd átcsörgedezni a másik oldalon, vagy megkerüli a gátat, és tovább folytatja az útját. Ha csak a gátat és a mögötte felgyűlt vizet nézed, azt hihetnéd, hogy a víz megállt – pedig mindig mozgásban van.

Az élet élni akar. Mindig. Ez azt jelenti, hogy amikor úgy érezzük, elakadtunk, akár testi, érzelmi, környezeti vagy bármilyen más szempontból, csak azt kell megkeresnünk, hogy hol van jelen továbbra is áramlás. Amikor odairányítjuk a figyelmünket és az energiánkat, a víz elkezd átcsorogni a gáton. És ahogy összehangolódunk ezzel a csordogálással, úgy kerülünk összhangba magával az élettel is.

Amikor ez megtörténik, képesek leszünk felkelni és újra mozgásba lendülni. Ekkor pedig már nincs más dolgunk, mint folytatni az utat.

Napjainkban sokaknak van digitális lépésszámlálója, amely megmutatja, hány lépést tesznek meg, és segít célokat kitűzni. Én sem vagyok kivétel ez alól: a covid-karantén hosszú hónapjai alatt azt a célt tűztem ki, hogy továbbra is mindennap meglegyen a 3700 lépésem, és ezt sokszor úgy oldottam meg, hogy körbe-körbesétáltam a konyhaasztal körül. Azóta is tartom a tempót, hogy újra kinyílt a világ, sőt, 3800-ra emeltem a napi adagomat!

Szerencsés vagyok, mert az otthonom tele van kincsekkel, amelyeket az utazásaim során gyűjtöttem. Ahogy sétálok és rájuk nézek, visszaemlékszem azokra a helyekre, ahol jártam, és az emberekre, akikkel találkoztam. A polcok tele vannak hegyi ösvényekről származó kövekkel és távoli tengerpartokon gyűjtött kagylókkal. A falakon családtagok képei: szüleim a 30-as években, én magam a 40-es években, a két kisebb gyermekem, ahogy egy karácsonyi üdvözlőkártyához pózolnak az 1960-as években, Analea lányom iskolai évkönyvbe készült képe az 1970-es évekből, negyven évvel a halála előtt. Kristályok és szélcsengők, az évtizedek során páciensektől és barátoktól kapott apróságok, valamint oklevelek, amelyekkel hosszú és tartalmas pályám során elismerték a munkámat. Talán be vagyok zárva az otthonomba, de nem érzem magam beszorulva. Ez egyszerű dolognak tűnhet, olykor mégis kihívást jelent, különösen, ha a testünk hozzászokik, hogy nem mozog, ha fizikailag legyengülünk vagy megsérülünk, esetleg érzelmileg mélypontra kerülünk.

8. fejezet

VÉGIGJÁRNI A FÁJDALOM ÚTJÁT

A baby boom idején még nem volt szavunk az újdonsült anyák gyakori közös élményére: mintha egy kamion letarolná a testünket és mindazt, amit magunkról gondoltunk, valamint felborítaná az agy kémiai folyamatait – ezt az állapotot ma szülés utáni depressziónak nevezzük. De ha neve nem is volt, az Ohio folyó menti kisvárosban, ahol Bill és én családot alapítottunk, nagyon is gyakran fordult elő.

Ebben a városban nem sok lehetőség adódott. A legtöbben alacsony fizetésből éltek, és csak kevesen tanulhattak tovább. Ráadásul abban a korszakban a nők lehetőségei nem csak a régió társadalmi-gazdasági helyzetéből fakadóan voltak korlátozottak. Sok fiatal nő mindent megtett, hogy megfeleljen az elvárásoknak: gyakran a középiskolai szerelmükhöz mentek hozzá, hamar teherbe estek, és sokan rövid időn belül több gyereket is szültek. Ez még „a tabletta” legalizálása előtt történt (így neveztük a fogamzásgátlót akkoriban), és a társadalom egyébként is azt kívánta, hogy a nők menjenek férjhez, szüljenek gyereket és maradjanak otthon. Nem tudom, Maria ezt valóban szerette volna-e, és szerintem ő sem tudta. Fejfájásos panasszal jött el hozzám, ami miatt a díványról sem tudott felkelni egész nap. Magával hozta a két kisgyerekét is. A kisebbet a csípőjén ringatta: a kisfiú sötét tincsei fel-le hintáztak a ritmusra, miközben élénk tekintete az ablakon át kémlelte a világot. A nővére közben a földön mászva indult felfedezőútra a rendelőben. A térde egyre piszkosabb lett, ahogy bejárt minden sarkot, a bennem élő rendetlen kislány pedig büszkén nézte. Ahogyan sok más páciensemet, először Mariát is az életéről kérdeztem.

Elmondta, hogy odavan a divatmagazinokért, és szinte egész nap azokat olvasgatja, miközben egy másik életről álmodozik. Bár Maria nővérei, unokatestvérei és iskolai barátai is mind hasonló helyzetben voltak, és nem is éltek messze, ritkán kereste velük a kapcsolatot, és idővel már ők sem hívták.

– Úgy érzem, egyszerűen képtelen vagyok felkelni – mondta. – Mintha valami rám nehezedne, aztán pedig jön az a szörnyű fejfájás mindennap délután kettő-három óra körül. De akkor már muszáj felkelnem, mert rendet kell raknom és vacsorát főznöm, mire a férjem hazaér.

Ebben a pillanatban a kislány, aki éppen a hátán feküdt az asztal alatt, hirtelen felült, beütötte a fejét és sírni kezdett. Pár másodperc múlva az öccse is csatlakozott hozzá.

Lehajoltam a kislányért, miközben Maria elkezdte ringatni a kisfiát, hogy megnyugodjon, de a rendelő perceken át a sírásuktól volt hangos. Mivel nekem is volt négy gyerekem, jól ismertem a helyzetet, és nem okozott bosszúságot. De ahogy Maria arcára néztem, láttam, hogy teljesen kiborult. A szeme kitágult, az ajka pedig erőltetett mosolyra torzult.

– Shhhh, minden rendben van – suttogta meggyőződés nélkül, ahogy fel-le ringatta a babát, a fiatal szülőkre olyannyira jellemző elkeseredettséggel a hangjában. A gyerekek végül abbahagyták a sírást – és ekkor tört el a mécses Mariánál.

Rám nézett a fiáéhoz hasonló gyönyörű, sötét szemével, amely most könnyben ázott.

– Jaj, dr. Gladys, szörnyű anya vagyok, ugye?

Nem gondoltam, hogy Maria szörnyű anya lenne – azt gondoltam, hogy depressziós.

– Mit csinálnak a gyerekek, amíg maga a díványon fekszik? – kérdeztem.

– Tudja, gyerekek. Képeket nézegetnek a könyvekben. A plüssmackójukat ölelgetik. Nyomogatják a játékaikon a gombokat, amíg valami elő nem pattan belőlük.

– És maga meg se mozdul?

– Nem.

– Biztosan?

Meséltem Mariának a gátról és a csörgedező vízről. Meséltem neki az eső utáni sivatagról. Aztán elmondtam neki, hogy ő is mozog – így vagy úgy. Csak észre kell vennie.

– Arra akarok kilyukadni, hogy maga márpedig mozog, csak bele kell kapaszkodnia ebbe a mozgásba, és hagyni, hogy magával vigye. Ha mást nem is tesz, de lélegzik és lapozgatja a magazint. Próbáljon rákapcsolódni erre a mozgásra, és hagyni, hogy magával ragadja.

Maria értetlenül nézett rám.

– Hogy érti? Lapozzak gyorsabban?

– Nem. Amikor lapoz, lapozzon az egész karjával. A lapozás apró mozdulatát bővítse ki egy nagyobb ívű mozdulattá, amelyhez a karját és a vállát is használja. Azután vigye tovább ezt a lendületet. Álljon fel, sétáljon körbe a lakásban, nézzen ki az ablakon. Lehet, hogy meglát egy pillangót, és elindul felé, vagy észrevesz néhány vadvirágot az udvaron, amelyeket esetleg leszedhetne. Csak ne maradjon ott ülve, megkövülve. Idővel a lelke is elindul majd a teste után. Látni fog valami szépet vagy inspirálót, és újra ráhangolódik a fényre.

Maria szeme összeszűkült, ahogy tovább rugózott a kicsivel a karjában. Látszott, hogy vannak fenntartásai.

– Látja például, hogyan ringatja a kicsit? – kérdeztem, és ő bólintott. – Ringassa magát is, Maria. Magának is legalább annyira szüksége van rá, mint neki. Még ha nem is képes felkelni a díványról, próbálja meg, hogy tud-e ülve ringatózni egy teljes percig, megállás nélkül. Legyen ez az első lépés.

Az ölemben ülő kislány eközben leküzdötte magáról az egyik cipőjét és zokniját, és a lábujjait tanulmányozta. Megfogtam a nagylábujját, és rákezdtem: „– Ez a malac piacra ment – ő pedig örömében felsikkantott, tudva, hogy mi következik. Finoman az ujjam közé fogtam a második lábujját, és sorban haladtam tovább a kislábujjáig. – Ez otthon maradt. Ez kap finom pecsenyét, ez semmit se kap. Ez a kicsi visít nagyot, uiiii, uiiiii, éhes vagyok!” Csak úgy rázkódott a nevetéstől, miközben vele nevetve megcsikiztem a hasát.

Amikor újra Mariára néztem, mosolygott, bár a szemében még mindig látszott a bizonytalanság.

– Nem könnyű anyának lenni – mondtam halkan. Maria bólintott, és újra könnyek szöktek a szemébe.

– De magának is legalább annyira szüksége van ezekre a bolondos kis játékokra, mint nekik. Szüksége van rá, hogy velük nevessen, hogy együtt mozduljon velük – nem azért, mert ettől lesz jó anya, hanem mert ez fogja segíteni a túlélésben. Meg kell találnia a nevetéseket és folytatnia kell a mozgást. Különben az egész élet nem lesz más, csak piszkos pelenkák végeláthatatlan sora.

Maria közelebb hajolt hozzám, én pedig előrébb húztam a székemet. Azután átöleltem, közöttünk a két gyermekével, neki pedig ömleni kezdtek a könnyei.

Tudtam, hogy a helyzete kétségbeejtő, ezért magam is nagyon meglepődtem, hogy a tanácsom elég volt ahhoz, hogy kihúzza őt ebből az állapotból. Maria kimozdult a holtpontról, és lassan újra kapcsolatba került az életenergiájával. Amikor hónapokkal később találkoztunk, már rendszeresen járt játszóterezni az egyik unokatestvérével. Együtt hintáztatták a kicsiket, néha maguk is beültek a hintába, és megosztották egymással az anyaság kihívásait. Idővel Maria elkezdett ruhákat tervezni, így, ha csak a konyhaasztala mellett is, de a kreativitása utat talált magának.

Ma már talán más lehetőségeket vázolnék fel Mariának. Lehet, hogy egy hasonló helyzetben lévő páciens pszichoterápiás vagy gyógyszeres segítséggel tudna kimászni a gödörből. Ha a fejfájását migrénként vagy cluster fejfájásként diagnosztizálták volna, célzott gyógyszeres kezelés is segíthetne. Elkezdhetne edzőterembe járni, hogy beinduljon az endorfintermelődés, ahelyett, hogy csak ringatózik vagy a környéken sétál. Mégis, hiába érhető el napjainkban több lehetőség, azoknak a megragadásához is meg kell mozdulni – fel kell ébreszteni magunkban az életerőt, hogy segítséget tudjunk kérni. És a házban való járkálás vagy egy kisbabával való csip-csip-csókázás is jobb, mint dermedten ülni a díványon.

A depresszió alattomos. Lopakodva tör be az életünkbe, akár egy vírus. Észrevétlenül kúszik át az ajtó alatt, és mire észrevesszük, már teljes erővel jelen van, mi pedig nem tudjuk, mihez kezdjünk vele. Ilyenkor egyszerű módokat kell találnunk arra, hogy újra ráhangolódjunk az életünkre.

Nehéz lehet megmozdulni, amikor depressziósak vagyunk. Akkor is, amikor nagy fájdalmat élünk át. De a depresszióhoz kapcsolódó lelki fájdalom nagyon hasonlít a testi fájdalomhoz, és a megoldás fontos része gyakran ugyanúgy a mozgás, bármennyire is fájdalmas.

Egy másik páciensem, Suzy, reumatoid artritiszben szenvedett, és minden napja a fájdalom jegyében telt. Nagyon örült, amikor megtudta, hogy várandós, de én aggódtam, hogy még több szenvedés vár rá, különösen a szülés során. Az ízületei eleve gyulladtak voltak, és a terhesség különösen megterheli őket, mivel olyan hormonok szabadulnak fel, amelyek miatt azok még jobban meglazulnak, kitágulnak. Szüléskor pedig csak tovább nő a hormonok mennyisége és a nyomás. Tudtam, hogy a vajúdás az egyik legerősebb fájdalom, amelyet egy nő élete során megtapasztalhat – és hogy ez különösen igaz lehet egy reumatoid artritiszben szenvedő ember esetében. Suzy beavatkozás és gyógyszerek nélkül szerette volna megélni a szülést, én azonban aggódtam, hogy ez hogyan lesz lehetséges számára.

Az a megtiszteltetés ért, hogy jelen lehettem Suzy szülésénél. Ahogy minden vajúdó nő, ő is nagy fájdalmat élt át, és tudtam, hogy az övé a legtöbbekénél is erősebb volt. Ám abban a különleges átjáróban, amely a két világ – az anyaméh és a külvilág – között húzódik, a mély, egyetemes tudásból merítve, amelyhez a nők vajúdás közben olyan gyakran tudnak kapcsolódni, Suzy mintha pontosan tudta volna, mit kell tennie. Valami ősi dolog zajlott le a szemem előtt. Ez a csodálatos teremtés, aki már megszokta a krónikus fájdalommal való együttélést, valahogy képes volt megengedni magának, hogy a fájdalom mozdítsa a testét. Már nem küzdött ellene, hanem teljesen átadta magát neki. Ahogy egymás után jöttek az összehúzódások, a maguk kegyetlen gyötrelmével, ő egész testében átadta magát nekik. Láttam, hogy a mozdulatai lassan ritmusba rendeződnek, majd tánccá alakulnak. Mezítláb keringett körbe a helyiségben, lágyan ringatva a csípőjét, mint egy ősi istennő, mint egy nő, aki birtokában van a tudásnak. Soha nem fogom elfelejteni a látványt, ahogy ez a hihetetlen asszony végigtáncolta a vajúdást, és együtt mozogva a fájdalommal, világra hozta a kislányát. A fájdalom természetesen nagyon is valóságos volt, ő azonban nem kapaszkodott bele. Engedte, hogy átmeneti legyen, és ezáltal utat nyitott a mély örömnek. Az átmeneti fájdalom átalakult valami felemelő, transzcendentális boldogsággá, amikor az egészséges és szeretetteli vajúdás végén a kezében tartotta a gyermekét.

Teljes áhítattal húzódtam háttérbe. Bár életem során több száz, ha nem több ezer szülésnek voltam tanúja, ez a csoda mindig újra lenyűgöz.

Suzy valami önmagánál sokkal hatalmasabbhoz kapcsolódott – a generációkon átívelő női bölcsességhez.

Tudományos kutatások is igazolják, hogy a mozgás sokféle krónikus fájdalom esetén segít.9 Biztosítja az ízületek kenését és egészséges működését. Megakadályozza az izmok leépülését, így azok képesek megtartani a szalagokat és a csontokat. Javítja a vérkeringést. És ami a legfontosabb: segít elterelni a figyelmünket a fájdalomról.

Hogyan mozoghatunk hát, ha fájdalmat érzünk? Bármennyire is ellentmondásosnak tűnik, a válasz meglehetősen egyszerű: a fájdalom ellenére is mozogni kell. Persze vannak kivételek – például gerincsérülés vagy csonttörés esetén –, de a legtöbb esetben valamilyen mozgás lehetséges, még akkor is, ha a fájó testrészt nyugalmi állapotban kell tartani. A mozgás pedig a depresszió ellen is hatékony segítség, amely gyakran csak tovább fokozza a megrekedtség érzését.

A félelem az egyik fő oka annak, hogy fájdalom esetén nem merünk mozogni: nem akarunk még több fájdalmat érezni. Mivel azonban az élet folyamatosan mozgásban van, a mozgás mindig jelen van. Ha fájdalmaid vannak, kezdd a légzésed elmélyítésével. Figyeld meg, hogyan emelkedik és süllyed a hasad és a mellkasod. Engedd, hogy a tested a légzés ütemére mozduljon, és hagyd, hogy a mozgás fokozatosan kiteljesedjen. Talán észreveszed, hogy eközben a fájdalom hullámzik, hol felerősödik, hol elcsitul. Megtapasztalhatod azt is, hogy bizonyos irányú vagy jellegű mozgás elviselhetőbbé teszi az érzést. Sőt, talán még vágyni is kezdesz rá, hogy felállj és lendületesebben mozogj. Csak kövesd ezt a belső késztetést, és figyeld meg, mi történik. Ki tudja? Még az is lehet, hogy elkezdesz táncolni.

Ha krónikus fájdalommal élsz, azt fogod tapasztalni, hogy idővel szokássá válik a fájdalom ellenére való mozgás. Ha hajlamos vagy a depresszióra, megtanulhatsz mozgással elébe menni a kezdődő depressziós epizódoknak. Van, hogy testi oka van a fájdalomnak: egy régi sérülés vagy örökölt neurokémiai folyamatok, amelyek hangulatingadozásokhoz vezetnek. Máskor viszont a múltban átélt élmények és a feldolgozatlan érzelmek okoznak megrekedést. Ezért fontos beszélnünk a testet leginkább megbénító érzelem, a szégyen szerepéről.

9. fejezet

A SZÉGYEN BÖRTÖNE

A szégyen az egyik legnehezebben elengedhető érzelem. Sokan élik le a fogságában az életüket. Különösen gyötrelmes lehet a mélyen gyökerező szégyen – az olyan helyzetek, amelyek újra és újra megismétlődnek, akárhogy is szeretnénk elkerülni őket. Semmi sem facsarja ki jobban az életerőnket, mint a szégyen.

Előbb-utóbb mindenki megtapasztalja a szégyen érzését. Én például valami rejtélyes okból hajlamos vagyok megcsúszni és elesni a színpadon. Nagyon ciki, de megtörténik! Bár ezekre az esetekre visszagondolva még mindig kicsit összeszorul a gyomrom, megtanultam humorral szemlélni ezt a dolgot. Mintha ez kihúzná a kínos helyzetek méregfogát. Általános iskolás voltam, amikor először estem hasra közönség előtt. Büszke voltam, hogy én játszhattam a főszerepet A béka átugrotta a tavat című mesejátékban. Ott álltam a zöld jelmezemben, felkészülve a nagy pillanatomra: ahogy diadalmasan átugrok egy vízzel teli mosogatótál felett. Mindenki engem nézett. De ugrás közben valami félresikerült, és először csak hallottam, aztán éreztem is, ahogy fröccsen alattam a víz. Ott ültem a mosogatótálban, mindenki kacagott, a zöld festék pedig elkezdett kioldódni a békajelmezemből a vízbe. Megdermedtem a megalázó helyzettől, és hisztérikusan zokogni kezdtem.

Később, amikor a testvéreim a vacsoraasztalnál elmesélték a történetet, anyám úgy gondolta, ez egy tanulságos helyzet. Megvárta, amíg abbahagyják a nevetést, majd ezt mondta:

– Rendben, srácok, most, hogy kinevettétek magatokat, családként mit tehetünk Gladee-ért, hogy ha legközelebb kellemetlen helyzetbe kerül, inkább együtt nevethessen az emberekkel, ahelyett, hogy rajta nevetnének?

Ezt mélységes szeretettel és együttérzéssel mondta – az én szégyenkezésem és a helyzet abszurditása miatt. Nem szégyenített meg azért, mert sírtam, de a bátyáimat sem szégyenítette meg azért, mert nevettek. És végül is a kérdése magában foglalta a választ. Amikor sikerül elengedni annak a szégyenét, hogy éppen mi kötöttünk ki a vízben, felismerjük, amit mindenki más tud: valójában tényleg elég vicces egy olyan előadáson részt venni, amelynek a címe A béka átugrotta a tavat, és végignézni, ahogy ez az ígéret nagy toccsanással a mosogatótálban végzi. Ha hagyjuk, hogy a szégyenérzet oldódjon bennünk, gyakran valami mássá alakul – ebben az esetben például nevetéssé.

Ez a lecke jól is jött, mert úgy alakult, hogy ez csak az első volt a sok színpadi esésem közül. Az egyetemen felvettem tantárgyként az alapfokú retorikát. Mindenkinek ki kellett állnia, és bemutatkoznia a többieknek. Ideges lettem, mert már eleve eléggé különböztem a többi lánytól, hiszen csak nemrég költöztünk Indiából Ohióba. Ahogy elindultam a katedrához, megbotlottam a lépcsőn, és fenékre estem. A földet érésem robaja előtt két másik hangos zaj is visszhangot vert a teremben: a fejem koppanása az asztalon, és a szoknyám reccsenése, amint egészen térd fölöttig szakadt, ami akkoriban eléggé merésznek számított. Visszaemlékezve anyám tanítására, gyorsan összeszedtem magam, és elengedtem a szégyenérzetemet. Majd a még mindig döbbent társaságra nézve így szóltam:

– Előadóként az első feladatunk a közönség figyelmének megragadása. Én Gladys Taylor vagyok, és remélem, élvezték a műsort!

A többiek nevetésben törtek ki – ahogyan én is.

Az élet folyamatos mozgásban van: felismerjük, hogy mi az, ami nem működik, és elengedjük, hogy lássuk, mi más van még. Ebben a helyzetben, amikor elengedtem a hibám miatt érzett szégyent, megláttam a belőle fakadó humort. Ez a humor tiszta örömet hozott nekem, amihez egyáltalán nem fértem volna hozzá, ha beleragadok a szégyenérzetembe. Először is meg kellett bocsátanom magamnak, hogy hibáztam. Ezzel újra utat nyitottam az energia áramlásának.

Pontosan ezt akarta megtanítani nekem az édesanyám. Amikor ott ültem sírva a vízzel teli edényben, nem azért sírtam, mert elestem – mozgékony gyerek voltam, állandóan estem-keltem. Azért sírtam, mert azt gondoltam, nem lett volna szabad elesnem, és emiatt szégyelltem magam. Emlékezzünk csak vissza Mariára és Suzyra, akikről az előző fejezetben volt szó. A színpadon tapasztalt bénító szégyenérzetem hasonló volt Maria félelméhez, hogy talán nem elég jó anya. Ugyanakkor rámutat arra is, amit Suzy nem tett vajúdás közben: nem üldögélt az ízületi gyulladása és a fájdalmas vajúdás miatt aggódva, és nem azon lamentált, hogy vajon mi a rossz az adott helyzetben. Ez elvonta volna a figyelmét arról, amit tennie kellett: világra hoznia a gyermekét. Egyszerűen mozogni kezdett, és hagyta, hogy az élet, a szeretet – sőt, még a nevetés is – átáramoljon rajta.

Anyám arra tanított, hogy nevessek, amikor szégyent érzek, mert a nevetés titokzatos hatása, hogy képes áttörni a fájdalmon. A test szintjén a nevetés nagyon fontos szerepet tölt be: szó szerint csiklandozza a mellékveséket. A rekeszizom közvetlenül a mellékvesék fölött helyezkedik el, ahol a reakcióink gyökereznek: a félelem és a düh, a közöny és a gyűlölet. Amikor nevetünk, a rekeszizom megfeszül és elernyed. Ez egyfajta könnyed rázkódást ad a mellékveséknek, amire szeretek csiklandozásként gondolni. – Hahó! – mondja ilyenkor a szervezet – stresszes vagy? Zaklatott? Talán szeretnél elengedni valamit? Tapasztalataim szerint a mellékvesék általában hálásan fogadják ezt a meghívást a megkönnyebbülésre és elengedésre.

Emberi lényként a szégyen az egyik legmakacsabb érzelmünk. A vacsoraasztalnál azonban anyám megmutatta nekem, hogy a szégyenérzetembe való bezárkózás helyett kereshetek egy mozgásban lévő érzelmet, és annak a hátán kilovagolhatok a szégyenérzetemből.

Ha valaki azt hinné, hogy a kor előrehaladtával az olyan érzelmek, mint a zavar és a szégyen eltűnnek, azt ki kell ábrándítanom. Még százkét évesen is van lehetőségem gyakorolni a kínos pillanatok elengedését. Így volt ez például a kilencvenkilencedik születésnapomon is. Akkoriban még vezettem, és beugrottam a boltba, hogy vegyek pár dolgot. Visszatérve az autóhoz, felemeltem a teli bevásárlótáskát – pont úgy, ahogy egy kilencvenkilenc éves nőtől ez várható: lassan. Erre odajött hozzám egy idősebb úriember, hogy segítsen.

– Segíthetek? – kérdezte.

– Köszönöm, de nem kell – válaszoltam.

– De tényleg szívesen segítek. Erősebb vagyok, mint amilyennek látszom. Nyolcvanhat éves vagyok! – fejezte be büszkén.

Valami bosszantott az egészben. Nem tudom miért, de így volt. És valahogy egyszer csak kibukott a számon a csípős válasz:

– Hm. Hát, én meg kilencvenkilenc!

És kihívóan a szemébe néztem. A válaszom kissé meglepte. Aztán mondott még valamit barátságos hangon, majd elsétált. Lecsuktam a csomagtartó tetejét, beültem a vezetőülésbe, és nagyon dühös voltam magamra. Miért kellett ilyen undokságot mondanom? Miért éreztem úgy, hogy versenyeznem kell vele? Csak segíteni akart! Kezdesz mogorva öregasszonnyá válni, Gladys, gondoltam magamban. Annyira feldúlt voltam, hogy be sem tudtam indítani az autót.

Aztán eszembe jutott: mi ennek a helyzetnek a vicces oldala? És hirtelen megláttam: két idős ember megharagszik egymásra egy szupermarket parkolójában. Hiszen ez vicces! Egy öregasszony kis taknyosként kezel egy nyolcvanhat éves férfit. Ez is vicces! Minél többet gondolkodtam a helyzeten, annál inkább olyannak tűnt, mint egy vígjátéki jelenet: két morcos öregember vitatkozik egy teli bevásárlótáska fölött. Addig ültem az autóban a mellékveséimet csiklandozva, amíg meg nem fájdult a hasam a nevetéstől. Az egész már túl abszurddá vált ahhoz, hogy kínos legyen. Elengedtem a szégyent és a megbánást, és nevettem egyet.

Arra biztatlak, hogy amikor legközelebb elszégyelled magad valami miatt, amit teszel, próbáld megkeresni a humoros oldalát a helyzetnek. Mi volt benne vicces? Mi volt meglepő, bolondos vagy egyszerűen csak nevetséges? Ha valaki látta volna, mi válthatott volna ki benne nevetést? Meg fogsz lepődni, milyen gyakran kínálkozik humoros értelmezés, ha keresi az ember.

Ez a trükk jól működik a fentihez hasonló, kisebb fajsúlyú helyzetekben. De hogyan engedhetjük el a múltbeli nagyobb döntéseinkkel kapcsolatos negatív érzéseinket, legyen szó megszakadt kapcsolatokról, rosszul kezelt pénzügyekről vagy hibásnak bizonyult karrierválasztásról?

A megrekedt helyzetből való kimozdulás része, hogy megbocsássunk magunknak mindazért, amit a múltban nem tudtunk megtenni, vagy nem tudtunk jobban tenni.

10. fejezet

ELENGEDNI, AMI NEM SZÁMÍT

Életünk során sokan küszködünk azzal, hogy beleragadunk egy gondolatba vagy egy élménybe. Amikor igazán nehéz eseményekkel nézünk szembe, azokat fel kell dolgoznunk, és gyakran érezzük úgy, mintha egész lényünk csak arra összpontosítana, hogy átvészeljük ezeket. De néha megrekedünk ebben a feldolgozási folyamatban. Egyszerűen nem vagyunk képesek továbblépni. Nagyon vékony a határvonal aközött, hogy továbblépünk vagy a szőnyeg alá söpörjük a problémát, de úgy hiszem, mindannyian tudjuk, milyen érzés az egyik és milyen a másik. A legtöbben tisztában vagyunk azzal, amikor egy belső folyamat elakad. Ilyenkor rágódunk, körbe-körbe járnak a gondolataink, vagy szinte kínozzuk magunkat egy olyan emlékkel, amelyet sehogy sem tudunk elengedni. Ez akkor történik meg, ha valami, amit szerettünk – egy kapcsolat, egy karrierút vagy egy projekt – véget ér, és elkezdjük a veszteségünket siratni ahelyett, hogy új dolgokat építenénk a helyébe. Ilyenkor néha gyors elengedésre van szükségünk. Rá kell néznünk arra, ami már nem szolgál minket, és egyszerűen elengednünk.

A legtöbben azt is ismerjük, milyen érzés szembesülni valamivel, ami egyáltalán nem lesz a javunkra. Az életre való nyitottság néha azt jelenti, hogy el kell fordulnunk azoktól a dolgoktól, amelyek nem tesznek jót nekünk. Egy kedves, de határozott „köszönöm, nem”, és már mehetünk is tovább az utunkon.

Édesanyám tökéletesen értette ezt az elvet. Margaret és én már idős hölgyek voltunk, amikor egy nap egymásra nézve észrevettük, hogy beszéd közben viccesen gesztikulálunk a kezünkkel. Finoman magunk elé emeljük a kezünket tenyérrel felfelé, az ujjakat lazán tartva. Azután elkezdünk hullámzó mozdulatokat tenni a kezünkkel, le és vissza, mintha virágszirmokat szórnánk az alattunk lévő folyóba. Mi a szösz lehet ez? – csodálkoztunk. Kitől ered ez a mozdulat?

Aztán egyszerre jutott az eszünkbe: anyánk csinálta ezt.

Ő volt az, aki így intett a kezével, és azt mondta, „Kutch par wa nay”, ami hindu nyelven azt jelenti: „Nem számít”. Így tanított minket az elengedésre. Számára ez egy természetes mozdulat volt. Ez tette lehetővé számára a hatalmas kihívásokkal való szembenézést anélkül, hogy beengedte volna őket a lénye mélyére; elengedte azt, ami nem működött, újra arra fordította a figyelmét, ami fontos volt a számára, és továbblépett. Anyám soha nem volt durva vagy érzéketlen; mélyen együttérző volt. Ugyanakkor fontos feladata volt a világban, és a kutch par wa nay elve tette lehetővé számára, hogy ezt a feladatot teljesítse.

Életem során én is nagyon hasznosnak találtam ezt a gyakorlatot. Már jóval azelőtt alkalmaztam, hogy Margaret és én tudatosítottuk volna, mi is ez. Amikor felismertem, hogy valami nem szolgál engem, leengedtem a kezem, kinyitottam a tenyeremet, és egy lágy mozdulattal jeleztem az elengedést. Most, hogy ez a gesztus már tudatos, azt is felismertem, milyen sok erőt ad az a tudat, hogy amikor valami közeledik felém, én döntöm el, beengedem-e az életembe. És ha ez valami olyasmi, amit nem szeretnék, tudatosan visszaküldhetem azt az energiát oda, ahonnan jött. Nem szorítom rá az ujjaimat, nem engedem, hogy a kezemben ragadjon. Felismerem, hogy az univerzum mozgásban van, és visszaengedem, mint virágszirmokat a folyóba.

Úgy tűnik, mindig akad lehetőségem a kutch par wa nay gyakorlására. Akkor is szeretem alkalmazni, amikor olyan érzelmekkel találkozom, amelyeknek az átélésére nincs szükségem, és át akarom alakítani őket. Különösen hatékony a megbánás esetében.

Életem során számos döntésemet megbántam, vagyis sok lehetőségem volt gyakorolni az önmagamnak való megbocsátást. Megbántam, hogy kimondtam dolgokat, megbántottam embereket vagy egy adott módon cselekedtem. Megbántam néhány véleményt is, amelyet korábban vallottam. De nem vagyok hajlandó őrizgetni a megbánásomat.

Az elmúlt egy évszázadban jelentősen bővült a tudásom – ahogy remélem, a tiéd is folyamatosan gyarapszik életed során. A véleményem is sok mindenről megváltozott. Ez az élet természetes velejárója.

Van, amiről korábban úgy hittem, helyes, és most azt gondolom, tévedtem. Akármilyen erős hiedelmeid is vannak jelenleg, ha több mint száz évig élsz, biztos vagyok benne, hogy te sem fogsz egyetérteni minden mostani véleményeddel. Az egyik legnagyobb belső küzdelmem a munkámhoz kapcsolódik. Ez több száz olyan nőt és gyermeket érint, akik rám voltak bízva életük legsérülékenyebb pillanataiban.

Amikor annak idején megtanultam, hogyan kell szülést levezetni, a szakmai álláspont az volt, hogy a nőket bódítani kell, hogy ne érezzék a vajúdás fájdalmát. Mivel azonban a nő így nem volt képes kitolni a gyermeket, az orvos fogóval húzta ki belőle.

Én is így szültem meg az első két gyermekemet, mint ahogy sok más babát is fogóval segítettem a világra, és igazából egész jó voltam benne. Azért tettem ezt, mert azt tanították nekem, hogy ez a módszer igazi áldás a nők számára, akik előtte évszázadokig elviselhetetlen fájdalmak között szültek. Akkoriban ez együttérző, nőközpontú hozzáállásnak tűnt. Ma már azonban úgy látom, hogy nagyon kegyetlen módja a gyermekek világra segítésének – ráadásul teljesen szükségtelen is.

Ma is támogatom azokat a nőket, akik fájdalomcsillapítást kérnek a szülés során, de kifejezetten helytelennek tartom azt mondani egy nőnek, hogy nem képes önállóan megszülni a gyermekét. Ma már értem a szülés folyamatának erejét és jelentőségét, és függetlenül attól, hogy végül mennyi beavatkozásra van szükség, soha nem javasolnám a nők rutinszerű bódítását. Ezenfelül úgy gondolom, hogy egy újszülött számára traumatikus élmény lehet, ha a fejénél fogva húzzák ki.

Visszatekintve akár hibáztathatnám is magam az ily módon levezetett szülésekért. Azért is, hogy az első két gyermekemet így hoztam a világra. A később született gyermekeimnél már nem ezt a módot választottam.

Ez azonban messze túlmutat a szüléseken: hibáztathatnám magam azért is, hogy milyen ételekkel tápláltam a gyerekeimet, amelyeket akkor egészségesnek gondoltam; hogy milyen véleményeket képviseltem, amelyeket ma döbbenetesnek tartok; vagy hogy mi mindent ejtettem ki a számon, amit ma legszívesebben visszaszívnék. De ehelyett mondhatom azt, hogy „Kutch par wa nay”, és gondolhatok arra, hogy amikor már bővült a tudásom, másképp cselekedtem. Többnyire a tőlem telhető legjobbat tettem az adott pillanatban rendelkezésemre álló források alapján. A döntéseim hátterében szeretet volt, és úgy döntöttem, hogy megbánás nélkül fogok élni. Mindenki szembesül a megbánás érzésével – a kérdés az, hogy mennyi ideig ragaszkodunk hozzá.

Abban a kis ohiói városkában egyszer egy apának kellett segítenem, aki véletlenül majdnem megölte az újszülött gyermekét. Matthew talán húszéves lehetett, a felesége, Connie még fiatalabb. Én kísértem végig Connie várandósságát, és tudtam, hogy közeleg a szülés időpontja. De ahogy a környéken szokásos volt, már jó ideje vajúdott, mire hívtak, és nekem is időbe telt, amíg odaértem.

Sok volt akkoriban a tennivaló. Amikor megnyitottuk a praxist, hat háziorvos volt a városban, de a többiek szép lassan nyugdíjba vonultak, és végül csak ketten maradtunk. Aztán Billt behívták szolgálni a koreai háborúba. Így egyedül kellett ellátnom közel kilencezer pácienst, miközben négy gyereket is neveltem. Épp egy másik beteget kezeltem, amikor hívtak, és nagyjából egy órába telt, mire végeztem, és eljutottam Connie-ék dombok mögött megbújó otthonába.

Matthew pánikhangulatban nyitott ajtót.

– Dr. Gladys, Connie már megszülte a babát, és ömlik belőle a vér!

– Kiből ömlik a vér? – kérdeztem, miközben kapkodva próbáltam levenni a kesztyűmet és a kalapomat, és az orvosi táskámmal a kezemben száguldottam végig az előszobán. – Connie-ból vagy a babából?

– Hát, mindkettőből – mondta holtsápadtan –, de a baba miatt aggódom jobban. Elvágtam a köldökzsinórt, ahogy kellett, de csak ömlik a vér!

Berontottam a hálószobába, ahol Connie ült a rémülettől falfehéren, egy kis csomaggal a karjában. Az ágynemű csupa lucsok volt a szülés után, az éjjeliszekrényen pedig egy nyitva maradt olló hevert. Lehajoltam a babáért, és láttam, hogy a takaró tiszta vér. Senki nem szólt egy szót sem, miközben óvatosan visszahajtottam a textilt. A baba hasát vér borította – az ömlik belőle valóban jó kifejezés volt, ugyanis a köldökzsinórt pont a hasa fölött vágták el. Az újszülött ugyanolyan néma volt, mint a szülei, amitől a hideg futott végig a hátamon.

Normális esetben elszorítjuk a köldökzsinórt, mielőtt elvágjuk, úgy másfél centire a köldöktől. Ez segít a köldökzsinórban lévő artéria lezárásában, ami addig a kicsi vérellátását biztosította. Pár napig van ott egy csúnya csonk, ami idővel leesik. Ráadásul általában nem szükséges azonnal elvágni a köldökzsinórt. Matthew azonban, akiben a kislánya világra segítését követően túltengett az adrenalin, és nem tudta, mi a következő teendő, elvágta, méghozzá a saját köldökét véve alapul, közvetlenül a bőr fölött.

Benyúltam az orvosi táskámba, elővettem egy kis fogót, amelyet érszorítónak hívnak, és gyorsan fertőtlenítettem. A baba rengeteg vért veszített, nem volt vesztegetni való idő. Matthew és Connie visszafojtott lélegzettel kapaszkodott egymásba, ahogy letérdeltem az ágy mellé, és próbáltam kitapintani a köldökartériát. Mélyen belül volt, és az újszülött felsikított, ahogy a sebhez értem, ami kétségbeesett visítássá fokozódott, miközben az érszorítómmal próbáltam kitapintani az eret. Aztán egyszer csak elcsendesedett, amitől még jobban megijedtem. Olyan gyenge volt a vérveszteségtől, hogy már sírni sem tudott. Perceknek tűnő, gyötrelmesen hosszú időbe telt, mire végre megtaláltam és megragadtam az artériát, miközben a baba először üvöltött, aztán zihált, de végül sikerült, elszorítottam – és megmentettem az életét.

Később Matthew bocsánatot akart kérni, de azonnal leintettem.

– Matthew, maga azt tette, amit a rendelkezésére álló információ alapján tudott – mondtam kedvesen, de határozottan. – Ne pazarolja az energiáját önostorozásra: a feleségének és a gyermekének szüksége van most magára. Természetesen baleset volt. Honnan is tudhatta volna? Nincs értelme utólag marcangolnia magát valami miatt, amin már nem lehet változtatni.

Majd leengedtem a tenyerem a föld felé, és azt mondtam:

– Engedje el. A lánya él, és rendbe jön. Csak engedje el.

És igazam volt. Még évekig kapcsolatban maradtam a családjukkal, és a kislánnyal tényleg minden rendben volt.

Az évek során sokszor jutott eszembe a fiatal, rettegő apa, aki egyedül segítette világra a gyermekét ott fenn, a dombok között. Imádkoztam érte, hogy a hibája ne kísértse őt, mert komolyan gondolom, amit mondtam: nincs értelme ostorozni magunkat valamiért, amin már nem lehet változtatni. A legjobb, amit tehetünk, hogy elengedjük, és továbblépünk.

Nem tudom, te milyen hibákat követtél el a múltban, de javaslom, hogy gondolj arra: te is a tőled telhető legjobbat tetted azzal a tudással, ami akkor a rendelkezésedre állt. Ha azon kapod magad, hogy megbánásban élsz, próbáld meg elcsípni ezt az érzést, és arra fordítani a figyelmedet, ami mozgásban van. Nagyjából jól alakultak végül a dolgok? Ha igen, légy hálás! Van bármi vicces a dologban? Ha igen, nevess rajta! Okosabb lettél azóta? Ha igen, örülj neki, hogy most már tudod, amit akkor nem, és alkalmazd ezt a tudást, amikor lehetőséged nyílik rá! Tegyél meg mindent azért, hogy el tudd engedni a megbánást – bocsáss meg magadnak, és ha szükséges, kérj bocsánatot, akitől kell, hogy továbbléphess az életeddel.

Néha tényleg elég annyi is, hogy ki tudjuk mondani: „Kutch par wa nay” – nem számít! De előfordulhat, hogy azért ragaszkodunk a megbánás, a fájdalom vagy az elakadás érzéséhez, mert van bennünk egy olyan belső blokk, amelyet előbb fel kell oldanunk.

11. fejezet

AZ AKADÁLY ELTÁVOLÍTÁSA

Legyen szó az életünkről vagy az egészségünkről, van, hogy csak akkor történhet meg a gyógyulás, ha eltávolítunk egy valós akadályt. Mélyen belül sokszor pontosan tudjuk, amikor ez a helyzet – amikor egy bizonyos étel, amelyet fogyasztunk, egy kapcsolat, amelyben benne vagyunk, vagy életünk valamely visszatérő mintázata egyszerűen kiiktatásra szorul. Sok esetben pusztán egy hiedelemről van szó. Így volt ez a páciensem, Shanti esetében is.

Shanti várandós volt, és háborítatlan szülést szeretett volna. Tapasztalt spirituális gyakorlóként sokat meditált, és komoly belső munkát végzett, hogy felkészítse magát a szülésre. A gond csak az volt, hogy egyáltalán nem törődött azokkal a fizikai gyakorlatokkal, amelyeket én és a szülésznő, Barbara Brown javasoltunk neki. Amikor eljött a szülés ideje, Shanti méhszája mindössze egy centiméternyire tágult ki. Ez messze nem volt elegendő ahhoz, hogy megkezdődjön a kitolási szakasz, én pedig többórányi vajúdás után aggódni kezdtem, hogy lassan túl fáradt lesz a folytatáshoz.

Shanti teljesen elzárkózott az ötleteinktől, ugyanúgy, ahogy bármilyen beavatkozástól is. Finoman szólva olyan ember volt, aki mindenképpen a maga módján szereti csinálni a dolgokat. Egy ponton megfogalmazódott bennem, hogy az elméje ugyanolyan zárt, mint a méhszája. Nagyon szerettem volna segíteni, de frusztrált lettem, ezért úgy döntöttem, járok egyet. Kimentem a szobából pár percre, hogy összeszedjem a gondolataimat, amíg Barbara, a szülésznő vele maradt. Ahogy fel-alá járkáltam a házban – ügyelve, hogy ne legyek hallótávolságon kívül, ha esetleg probléma merül fel –, azt vettem észre, hogy ez a kérdés kavarog bennem: Merre halad most az élet? Hol tudok együtt mozdulni azzal, ami már elkezdődött?

Barbara közben rájött valamire, ami nekem nem jutott eszembe. Tudta, hogy Shanti a spirituális élete részeként szívesen énekel mantrákat, ezért javasolta, hogy énekeljenek együtt. Az előszobában állva hallottam, ahogy elkezdenek kántálni. „Nyílj meg, lótusz, lótusz, nyílj meg. Nyílj meg, lótusz, lótusz, nyílj meg.” Barbara ott érintette meg Shantit, ahol nyitott volt. Felismerte a blokkot, ezért ahelyett, hogy az elzáródásra összpontosított volna, inkább a spiritualitás felől indította el az energiaáramlást, és ennek hatására indult meg a testi változás is: elkezdett megnyílni a méhszáj. Azonban hiába történt meg teljesen a tágulás, Shanti nem akart nyomni. Barbara ekkor egy másik mantrát vett elő, melynek a szövege „lefelé és kifelé” volt – és pár nyomás után megjelent a kisbaba feje. Nem sokkal később Shanti egy egészséges újszülöttet tartott a karjában – aki kívánságának megfelelően teljesen orvosi beavatkozás nélkül jött a világra.

Ahogy már beszéltünk róla: amikor elakadunk, meg kell keresnünk a gát mellett csordogáló vizet.

Shanti esetében ez a spirituális gyakorlat volt, amelyet már ismert és szeretett csinálni. Ez tette lehetővé, hogy a dolgok megmozduljanak. Erre a mozdulatra már képes volt rácsatlakozni, és a blokk oldódni tudott.

Máskor az előttünk álló akadály eltávolítása nagyobb változást igényel. A barátnőm, Elisabeth Kübler-Ross éveken át küzdött azért, hogy a dolgok úgy menjenek, ahogy ő szeretné, végül felismerte a saját gátját: elengedte a harcot, és az ország másik felébe költözött.

Elisabeth és én évek óta ismertük egymást kollégaként. Sok szempontból hasonló volt a hátterünk. Ő Svájcban született, és a gyásszal kapcsolatban végzett úttörő kutatásokat, amelyek eredményét publikálta is. 1969-ben jelent meg A halál és a hozzá vezető út című könyve, amelyet a mai napig újra kiadnak. Ebben írja le a gyász öt fázisát, amelyeket nem fix sorrendben, de általában mind végigélünk, amikor veszteség ér minket.

Az 1980-as években Elisabethet mélyen megrendítette az AIDS-betegek tragikus halála. Az akkoriban csak AIDS-válságként emlegetett jelenségben érintettek erős megbélyegzéstől is szenvedtek, mivel sokan közülük homoszexuális férfiak voltak. Az AIDS megjelenésekor azonban sok gyermek is megfertőződött, például vérátömlesztés útján, HIV-pozitív anyától való születés során vagy szexuális visszaélés következtében. Elisabeth elhatározta, hogy hospice központot nyit ezeknek a gyerekeknek Virginiában, a saját újonnan vásárolt vidéki otthona közelében. Sokan közülük szülői gondoskodás nélkül maradtak, mivel a saját családjuk is elhagyta őket, amit Elisabeth teljesen elfogadhatatlannak talált.

A környékbeli lakók közül azonban egyesek annyira homofóbok voltak, hogy még ezekkel a gyerekekkel sem tudtak együtt érezni. Azt gondolták, hogy az AIDS és a homoszexualitás egy és ugyanaz, és attól tartottak, hogy nyíltan homoszexuális emberek költöznének Virginiába, felforgatva az ott élő konzervatív közösség életét. Mások egyszerűen csak nem akarták elkapni a HIV-vírust, és nem voltak tisztában azzal, hogy hogyan terjed. Elisabeth küzdött a hospice-központ megnyitásáért, de végül veszített – a közösség pedig soha nem bocsátotta meg neki, hogy velük szembeszállva képviselte értékeit.

Emlékszem, ahogy beszélgettünk erről – forrt benne a düh, hogy a közösség meghiúsította a hospice-os terveit. Felháborította az emberek homofóbiája, ez a mindkettőnk számára érthetetlen előítélet, és még abszurdabbnak érezte, hogy a félelem és a gyűlölet a beteg gyerekekre is kiterjedt, akiknek semmi közük nem volt a homoszexualitáshoz. Ennek ellenére Virginiában szeretett volna maradni: eltökélte, hogy megtalálja a helyét abban a közösségben, sőt, akár élére állhat azoknak a haladó gondolkodóknak, akik szívesen költöznének oda.

Ekkor fura dolgok kezdtek történni, és Elisabeth úgy érezte, valaki célba vette őt. Pár évvel a hospice-központ meghiúsult terve után a félelme beigazolódott. Először betörtek az otthonába és a rendelőjébe, később pedig lövedéknyomokat talált az oktatóközpontjához irányító táblán. Ezután egy éjszaka, amikor nem volt otthon, valaki besurrant a birtokára, megölte a szeretett lámáját és felgyújtotta a házát. Porig égett.

Elisabeth összetört. Bár korábban megpróbálta figyelmen kívül hagyni a közösségből felé áradó ellenségességet, tudta, hogy eljött az idő a távozásra. Ott, ahol élt, túl nehéz volt a saját életét élnie – gyászfeldolgozó műhelyeket vezetni és támogatni a számára fontos társadalmi ügyeket. Elege lett abból, hogy folyton bizonygatnia kell: ő valójában nem is olyan más és nem olyan ijesztő, ezért eladta a birtokát, és Scottdale-be költözött.

Ezt a történetet talán értelmezhetnénk úgy is, mint tragikus visszavonulást az ellenségesség elől. De én nem így láttam, és Elisabeth sem. Bár fájt a szíve, és dühös volt azokra, akik elüldözték őt, valójában nem menekült előlük: bátran úgy döntött, hogy jelnek veszi a pillanatot, amikor mindent elveszített – jelnek arra, hogy valami jobb vár rá valahol máshol. Mivel éppen úton volt, amikor a háza leégett, mindene, amije maradt, elfért egy bőröndben. Úgy gondolta, él az újrakezdés lehetőségével: újjászületik, és kihozza a legjobbat ebből a nehéz helyzetből.

Van, hogy odaköltözöl valahova, és rájössz, hogy nem a megfelelő helyen vagy. Néha az álommunkád rémálommá válik. Előfordulhat, hogy egy kapcsolatot már nem lehet megmenteni, és véget kell vetni neki. Ezek az élet nagy döntései, és senki nem hozhatja meg őket helyetted. Csak te tudhatod, hogy a saját életedben mikor menekülsz valami elől és mikor tartasz valami felé. Csak te érzed, hogy éppen elkerülni próbálsz valami nehézséget, vagy egyszerűen elengedsz valamit, ami már nem szolgál téged.

Azután, hogy Elisabeth Scottsdale-be költözött, kollégákból közeli barátokká váltunk. Sosem derült ki, hogy ki állt a virginiai gyújtogatás hátterében. És bár ez örökké fájdalmas emlék maradt Elisabeth számára, gazdag és szép évek vártak rá Arizonában. Lelkes, aktív tagjává vált az itteni közösségnek, és továbbra is kiállt a HIV-fertőzéssel élő és AIDS-es emberek mellett. Úgy oldotta fel a blokkot, hogy változtatott, elengedte, amit el kellett, és továbblépett az életével.

Ebben alapvető fontosságú volt, hogy arra a közösségre összpontosított, amelyet létre akart hozni. Eredetileg azt remélte, hogy a svájci szülőföldjét idéző virginiai vidéken a spiritualitás és az orvoslás tekintetében haladó gondolkodású embereket gyűjthet maga köré. Egy hasonló közösség azonban már formálódott Arizonában. Ahogy Elisabeth a vágyott közösségre kezdett összpontosítani, egyre tisztábban látta a szándékát, és amikor eljött az idő, hogy végleg elhagyja Virginiát, már pontosan tudta, hogy hova kell mennie.

Amikor megrekedünk, és valami akadályoz a továbblépésben, hatalmas segítség tisztázni, hogy mit is szeretnénk valójában. Ez mozgásba hozza az energiánkat. Segít megérteni, hogy mi működik és mi nem. Végső soron – még egy olyan erőszakos és nehéz helyzetben is, mint amilyen Elisabethé volt – ez a belső elmozdulás az, amely szabaddá tesz minket.

Elisabeth számára a megálmodott közösség jelentette azt az első apró áramlást, amely megindult a gát körül.

12. fejezet

FIGYELJ A GÁT KÖRÜL CSORDOGÁLÓ VÍZRE

A 9. fejezetben írtam arról, hogy az élet mindig mozgásban van – mindig csordogál a víz a gát körül.

Amikor erre a csordogálásra fordítjuk a figyelmünket, elkezdjük észrevenni az élet természetes áramlását. Ahogy végigjárjuk a fájdalom útját, legyen az testi, érzelmi vagy spirituális, lassan elengedjük a szégyent, amíg talán már nevetni is tudunk rajta, és vele együtt elengedünk mindent, ami már nincs a javunkra. A csordogálás felerősödik, és végül annyira felduzzad a víz, hogy áttöri az előttünk álló gátat. A lehetetlen lehetségessé válik, és azt vesszük észre, hogy addig elképzelhetetlen módon sikerül ráhangolódnunk a bennünk lévő életerőre.

Gyakran történik ez a gyász esetében. A gyász nem ugyanaz, mint a depresszió – a gyász mozgásban van, a depresszió viszont dermedt állapot. Utat engedni a gyász áramlásának azt jelenti, hogy nem fojtjuk el, hanem arra a szeretetre összpontosítunk, amely összekötött minket az elveszített dologgal vagy emberrel, és hagyjuk, hogy átfolyjon rajtunk a szenvedés. A cél nem az, hogy megszabaduljunk a gyásztól, vagy gyorsan túllegyünk rajta, de az sem, hogy örökké kapaszkodjunk belé. Ám abban a pillanatban, amikor a gyász elszakad a mozgás elvétől, megrekedhet. Ahogy Elisabeth fontos kutatásai is mutatják, folyamatos mozgásban kell maradnunk a gyász fázisai között, engedve, hogy az igazságunk és a gyászunk is szabadon áramolhasson.

Hogyan segíthetünk valakinek, aki láthatóan megrekedt a gyászból fakadó szenvedésben? Először is teremtsünk biztonságos teret, és ösztönözzük arra, hogy beszéljen. Előfordul, hogy ez már önmagában elég ahhoz, hogy a gát átszakadjon.

Így volt ez a 8. fejezetben bemutatott Theresa esetében is, aki székrekedéssel küzdött. Nagyon felkeltette az érdeklődésemet a sok haláleset, amelyekkel az utóbbi időben szembesült, ezért elkezdtem a gyászfolyamatáról kérdezgetni. Öt családtag és közeli barát elvesztése tizenkét hónap leforgása alatt nagyon súlyos dolog. Mindenkin elhatalmasodna a gyász, ha ilyet kellene átélnie. Amikor tehát arra a kérdésemre, hogy elgyászolta-e őket, azt válaszolta, hogy „természetesen”, szerettem volna tudni, mit is jelent számára a gyász.

– Hát – mondta –, hogy nagyon szomorú vagyok.

De éreztem, hogy ez csak a felszín. Ott maradtam vele – jelen voltam és figyeltem. Theresa sokáig hallgatott.

– Viszont nem sírtam – folytatta. Ekkor nézett először a szemembe. Úgy éreztem, azt próbálja felmérni, hogy megbízhat-e bennem. Álltam a tekintetét, és igyekeztem megnyugtatni őt: biztonságban van, és képes vagyok megtartani számára azt a teret, amelyre szüksége van.

Tovább ültünk. Szavak nélkül jeleztem neki, hogy nem sietünk sehova. Egyszer csak morajlást hallottunk a hasában. Felkúszott a torkán, elérte a száját, és pánik jelent meg az arcán. Ekkor kitört belőle a zokogás, szinte úgy, mintha hányt volna.

Felé nyúltam, hogy átöleljem, és ő elfogadta az ölelésemet. Úgy ültünk ott együtt, hogy a karjaimban zokogott.

Ahogy Theresa sírt, éreztem, ahogy a benne rekedt szomorúság lassan felszabadul. Az egész teste hullámzott a zokogástól. És akkor történt valami: még mindig szomorú volt, igen, de érezhetően áramlani kezdett benne az élet.

Idővel Theresa elkezdett megnyugodni. Hátradőlt a székén. Felajánlottam neki egy zsebkendőt, ő pedig elfogadta. Azután pár percig egy pohár vizet kortyolgatott, még mindig egy kicsit remegve. A rendelő egyszerre volt nyugodt és feszültséggel teli, akár az a furcsa csend az arizonai monszun után. Mindketten tudtuk, hogy valami rendkívüli történt – valami, amire óriási szüksége volt.

Miután nálam járt, Theresa krónikus székrekedése azonnal megszűnt. Úgy tűnt, hogy amint az érzelmi állapota megváltozott, a teste képes lett az önkorrekcióra. Hazatérve az emésztése és a kiválasztása újra szabályossá vált. Kiderült, hogy először a könnyeinek kellett megindulniuk, és csak ezután következhettek az egyéb testi dolgok. Ez a példa világosan megmutatja, mi történik, amikor megpróbáljuk megállítani az élet áramlását: először rendkívül kellemetlen érzéseket élünk át, utána pedig szenvedni kezdünk. Az izmaink megfeszülnek, a szerveink nem működnek rendesen, és megbetegszünk. Kiszállunk az élet áramlásából, mert az élet mozgásban van, mi pedig a mozdulatlanságra koncentrálunk. Csak ülünk ott, és a bennünk levő gátat figyeljük, amely elzárja az élet áramlását.

És amíg csak a gátat bámuljuk, nem vesszük észre, hogy csordogálni kezd mellette a víz.

Találd meg ezt a kis csermelyt. Vagy ha mást nem, akkor azt a pontot, ahol el fog indulni a csordogálás. Tápláld energiával. Összpontosítsd minden életerődet arra a részedre, amely épp most próbál utat találni a gát körül. Higgy benne. Bízz benne. Ez a rajtad átáramló élet. Amíg élsz, a benned lévő életerő mozgásban van.

Ha erre a csordogáló vízre figyelsz, elkezd növekedni. Az életerőd megsúgja majd, hogyan segítheted ezt elő. Figyeld, ahogy kis patakká duzzad. Tartsd rajta a figyelmed, amíg a gát megremeg, megreped, majd végül átszakad. Amikor pedig ez bekövetkezik, engedj utat az életerőd iránt érzett hálának. Hagyd, hogy átitasson az önmagadba vetett hited, ahogy az életenergiád egyre erősebben áramlik benned.

Mit tehetsz legközelebb, amikor úgy érzed, elakadtál? Engedd el, ami nincs a javadra, és hangolódj rá újra az élet áramlására.

Gyakorlat: Elengedés

1. Ez a gyakorlat akkor a leghatékonyabb, ha közben felállsz és mozogsz. Kapcsolj be valami lendületes zenét, és kezdj el járkálni a lakásban vagy a környéken. Séta közben hagyd, hogy a tested lazán és szabadon mozogjon – akár még egy kis tánc is belefér.

2. Mozgás közben gondolj arra, amivel kapcsolatban elakadást tapasztalsz az életben. Lehet ez egy kapcsolat, valamilyen szakmai cél, önazonossági kérdés, gondolkodásmód, sérelem – bármi. Lehet valamilyen testi tünet is – például makacs köhögés, bőrszárazság, krónikus fájdalom –, de semmiképp ne próbáld orvosi kezelés helyett végezni ezt a gyakorlatot. Engedd, hogy átjárjon a megrekedtség érzése. Hagyd, hogy elhatalmasodjon az egész testeden.

3. Ezután képzeld el, hogy ezt az elakadást a kezedbe tudod venni. Talán érzed is, ahogy az egyik öklöd magától megfeszül. Figyeld meg ezt a feszültséget. Szorítsd még erősebben ökölbe a kezed.

4. Továbbra is mozgásban maradva tartsd magad elé a kezed tenyérrel felfelé, az ujjaidat összezárva. Ezután ejtsd le a kezed, majd emeld vissza, enyhén szétterpesztett ujjakkal. Hagyd, hogy a karod súlya vezesse a mozdulatot: engedj utat az élet saját mozgásának. És miközben ezt teszed, engedd el a megrekedést, mintha virágokat szórnál a vízbe. Tényleg engedd el. Esetleg mondhatsz is közben valamit: „kutch par wa nay,” „nem számít”, vagy bármi mást, ami segít neked.

5. Miután elengedted, állj meg egy pillanatra, és figyeld meg, hogyan árad keresztül rajtad az élet. Ez a te életenergiád. Tiszteld és becsüld meg: veled lesz egész életedben.

III. TITOK

A szeretet a legerősebb gyógyszer

13. fejezet

SZERETET ÉS FÉLELEM

A fiatal tanítónő, Susan, már évek óta a páciensem volt, amikor szörnyű autóbaleset érte. A gerince több helyen eltört. Valóságos csodának tűnt, hogy egyáltalán túlélte. A harmincas évei elején járt, sokan szerették, és ragyogó jövő állt előtte, ám úgy látszott, hogy ezt a súlyos baleset derékba törte.

Tudtam, hogy gondos ellátást kap a traumatológián, ugyanakkor azzal is tisztában voltam, hogy szüksége lenne holisztikus támogatásra is, ezért meglátogattam a kórházban. Amikor megérkeztem, mozdulatlanul feküdt egy kórházi ágyon: egész testét gipsz borította. Egyedül a száját, a szemöldökét és a szemét tudta mozgatni. Képes volt beszélni, enni és körülnézni: ennyi. Közölték vele, hogy soha többé nem fog járni. Ezt ortopéd sebész bátyja is megerősítette, és hozzátette: annak is csekély az esélye, hogy képes lesz kerekesszékben ülni.

Amikor először beléptem a kórterembe, azonnal szíven ütött a tehetetlenség érzése, amelyet Susan és a családja élt át a helyzettel kapcsolatban. De hogy is ne érezték volna tehetetlennek magukat? A szememmel végigkövettem a Susan testét borító gipszkötést. Közvetlenül az álla alatt kezdődött, és a karján, lábán is végighúzódott. A kórtermet elárasztották a virágok, képeslapok és jókívánságok, amelyeket a barátai, valamint a diákjai hagytak ott, akiket mostantól nem fog tudni tanítani. Azonban a biztatás minden formája mesterkéltnek érződött. Az állapota tagadhatatlanul súlyos volt, egyébként derűs lelke pedig mélységesen szenvedett.

A steril kórteremben körülnézve biztos voltam benne, hogy az orvosi csapat jól gondoskodik a testi szükségleteiről. A nyugati orvoslás jó ebben, különösen az akut sérülések és más sürgősségi állapotok esetében. Susan orvosai helyretették a csontokat, és gipsszel rögzítették őket, hogy a törékeny gerinc esélyt kapjon a gyógyulásra. Abban azonban nem voltam biztos, hogy igaz, amit mondtak neki: hogy esély sincs arra, hogy újra teljes értékű életet tudjon élni. Különösen aggasztott, hogy a saját bátyja is ezt mondta neki, aki minden bizonnyal a legjobb orvosi tudására alapozta a véleményét, épp ezért a legnagyobb befolyása is volt Susan gondolkodására. Értettem, hogy mi volt a szándéka: nem akart hamis reményt kelteni a testvérében. Mégis nehezemre esett elhinni, hogy tényleg nincs mit tenni.

Igen, Susan súlyosan megsérült. Igen, a gerincét rendkívüli trauma érte. Igen, nem lehetett tudni, hogyan fog alakulni a helyzet. Mégsem gondoltam, hogy máris ki kellene mondani azt, hogy nem lehet meggyógyítani. Fiatal volt és energikus, az életerő szinte sugárzott belőle. Vajon hogyan tudnánk ezt az életerőt a gyógyulása szolgálatába állítani, még ilyen kétségbeejtő körülmények között is?

Odahúztam egy széket az ágyához. Először csak csendben ültem mellette, átérezve a félelmét és a gyászát, anélkül, hogy megpróbáltam volna félresöpörni ezeket az érzéseket. Kicsit beszélt, én pedig hallgattam, biztonságos teret teremtve számára, hogy elmondja a traumáját és feltárja a rettegését. Tudtam, hogy bízik bennem, ezért nagy szeretettel hallgattam az aggodalmait. Ahogy mások előttem, én is emlékeztettem arra, hogy mennyien szeretik, és milyen fontos az élete sokak számára, akiket a létezésével megérintett.

Amikor eljött a megfelelő pillanat, megkérdeztem:

– Mit gondol, van, amiben segíthetnék magának?

Ezzel az egyszerű kérdéssel emlékeztettem Susant arra, hogy neki is van szerepe a saját gyógyulásában. Ez volt az első próbálkozásom arra, hogy kimozdítsam a félelemből, és visszavezessem a rá váró szeretethez.

Ahhoz, hogy megértsük, ami ezután történt, először is meg kell értenünk, hogyan viszonyul egymáshoz a szeretet és a félelem. Valószínű, hogy azok közül, akik ezeket a sorokat olvassák, csak kevesen lesznek valaha olyan kiszolgáltatott helyzetben, mint Susan a balesetét követően. Mégis, sokan átéltük már azt, amit valószínűleg ő is, azon a kórházi ágyon fekve: a tehetetlenséget és a bénító rettegést. Mit tehetünk, amikor úgy tűnik, minden összefogott ellenünk? Mi a helyes reakció, ha úgy érezzük, sehogy sem tudjuk megváltoztatni a körülményeinket? Ha teljesen erőtlennek és tehetetlennek érezzük magunkat?

Amikor „rossz” hírt kapunk, a félelem természetes reakció. A jelenben nem mennek jól a dolgok, és gyakran amiatt is aggódunk, hogy még mennyivel lehet rosszabb. A félelem érthető, de ha beleragadunk, azzal elzárhatjuk magunkat mindentől, ami esetleg segíthetne kilábalni a helyzetből. A félelem rombolja a racionális gondolkodást, és képtelenné válunk a tisztánlátásra.

Épp ezért mindannyiunk közös célja, hogy megtanuljunk túllépni a félelmen, és eljutni a szeretethez. Amikor ezt tesszük, nem csupán a saját életenergiánkat aktiváljuk, de másokat is hozzásegítünk ehhez. Egy félelem nélküli ember inspiráló hatással van a körülötte lévőkre. Nem vakmerőségre vagy felelőtlenségre gondolok – hanem arra, amikor az ember nyitott szívvel fordul az élet felé. Az ilyen emberek azért inspirálnak másokat, mert amikor túllépünk a félelmeinken, újra kapcsolatba kerülünk a szeretettel.

Az orvostudomány gyakran alulértékeli a szeretet erejét. Ezt a szóösszetételt olyan gyakran használjuk, hogy már közhelyesnek hat: a szeretet ereje. Pedig a szeretetet nem könnyű leírni. Nem lehet elmagyarázni annak, aki még nem tapasztalta meg, mint ahogy a zöld színt sem tudom elmagyarázni valakinek, aki vakon született. Azonban remélem, hogy te már megtapasztaltad a szeretetet életed során, és volt lehetőséged megérezni, hogy mire képes, hogyan változtat meg mindent, hogyan kerekedik felül mindenen. Ez nem közhely és nem túlzás. A szeretet valóban a létező legerősebb gyógyszer. Az életet egy passzív állapotból (amikor csak „létezünk”) aktív állapotba hozza (amikor valóban élünk). Ezért a harmadik titkom ez: A szeretet a legerősebb gyógyszer. A szeretet aktiválja az életenergiánkat.

A szeretet páratlan módon képes átformálni mindent, amit megérint. A munkát nyűgből örömmé változtatja. A kegyetlen nevetést derűs nevetéssé. A hallgatást üres csendből a szívünkig elérő üzenetté. A szeretet jelenlétében határtalan lehetőségek bontakoznak ki.

Ám ahhoz, hogy együtt tudjunk működni a szeretettel, először meg kell értenünk a félelemhez való viszonyát.

Amikor a félelem megjelenik, a szeretet távozik – és fordítva.

Cecile barátnőm kisfia rettegett a víztől. Hajlamos volt az orrán keresztül beszívni a vizet, ezért szinte pánikszerűen kezdett félni a fürdéstől és az úszástól.

– A víz bemegy az orromon! – magyarázta anyukájának. – És akkor nem kapok levegőt!

Cecile nem tudta, mit tegyen, ezért felkeresett egy úszásoktatót, aki ilyen típusú traumákkal foglalkozott. Az oktató egyetlen alkalom alatt megoldotta a problémát: megtanította a kisfiút a víz alatt dúdolni.

– Olyan egyszerű elv – mesélte Cecile a nappalim kanapéján ülve. – Amíg dúdol, addig nem tudja beszívni a vizet. Amikor pedig már nincs elég levegője a dúdoláshoz, tudja, hogy fel kell jönnie a felszínre.

Egyrészt a gyereknek igaza volt: amikor belélegezzük a vizet, nem kapunk levegőt. Másrészt épp a légzés az, ami megakadályozza, hogy víz kerüljön a tüdőnkbe. Ha zavar, hogy folyton víz megy az orrunkba, a dúdolás tökéletes megoldás lehet.

Pontosan így működik a szeretet és a félelem is. A szeretet elűzi a félelmet, de a félelem képes blokkolni a szeretetet. A kettő állandó kötélhúzásban van egymással. Ha a félelem szokássá válik, a szeretet gyakorlása bölcs megoldás, ami nagyon jót fog tenni nekünk, mert a szeretet végtelenül erősebb, mint a félelem – mindig. Ahogy a testünk arra született, hogy lélegezzen, mi arra születtünk, hogy szeressünk. Ezért, bár érdemes a félelmeinkkel is foglalkozni, még jobb, ha a bennünk lévő szeretetre összpontosítunk. Bármilyen erőfeszítést teszünk a szeretetért – valóban, bármilyen apró lépést is –, az önfenntartóvá válik, és örömet, egészséget, jóllétet hoz az életünkbe.

Egy másik hasonlat talán még jobban megvilágítja ezt. Évtizedekkel ezelőtt Bill-lel elvittük a gyerekeket az Új-Mexikó déli részén lévő Carlsbad Caverns barlangba. A barlangrendszer mélyen a sivatag alatt húzódik. Miközben odafenn perzsel a hőség, szinte sokkoló és kellemetlen a föld belsejében lévő hideg. És teljes a sötétség. Feketébb, mint a legsötétebb éjszaka.

Amikor ott jártunk, a vezetőnk csodálatos élménnyel ajándékozott meg minket. Arra kért, hogy kapcsoljuk ki a zseblámpákat. Sorban kikapcsoltuk őket, és hagytuk, hogy a sötétség betöltse a teret. A sötétben minden más benyomás élesebbé vált – hallottuk a saját légzésünket és a gyerekek ideges kuncogását, ahogy a hangjuk visszhangzott a hatalmas térben.

Aztán az idegenvezető meggyújtott egyetlen szál gyufát. A lángocska legerősebben a gyufa fölötti egy-két centin ragyogott, de lélegzetelállító volt látni, hogy bevilágította az egész barlangot.

Sokan beszéltek már arról, hogy a fénynek milyen hatalmas ereje van a sötétséggel szemben – Gandhi, Anne Frank, Martin Luther King, Jr., hogy csak néhányukat említsem. Nem véletlen, hogy ilyen sokan használják ezt a képet: egy valós és rendkívül fontos jelenséget ír le. Ahogy akkor a családommal megtapasztaltuk: a fénynek nem kell erősnek lennie. Akármekkora is a sötétség, a fény képes legyőzni azt. Betölti az egész teret. A sötétség nem tud ellenállni az erejének.

Akár a sötétségről és a fényről, akár a kilégzésről és belégzésről van szó, egy adott pillanatban csak az egyikre tudunk koncentrálni. Ez azt jelenti, hogy életünk során újra meg újra döntenünk kell: a szeretetre vagy a félelemre irányítjuk a figyelmünket?

14. fejezet

A DÖNTÉS

A hosszú évek során, amióta a holisztikus gyógyászat szószólója vagyok, azt tapasztaltam, hogy talán a döntés fogalmát a legnehezebb elmagyarázni az embereknek.

Azt a gondolatot, hogy mindig tehetünk valamit, még a legnagyobb kihívásokkal szembenézve is. A legrosszabb esetben ez úgy hangozhat, mintha hibáztatnánk valakit. Az ember azt gondolhatja: „nem az én döntésem volt ez a diagnózis”, vagy „a párom nem maga döntött úgy, hogy elveszíti az állását” – és ebben igaza is van. Ez tényleg így van. Én sem gondolom, hogy az életem számos nehéz helyzetét magam okoztam volna. Az egészségügyi problémáimról sem én tehetek – sem az angolkórról, sem a maláriás hepatitiszről, sem a vesekövekről, sem a kétszeres rákdiagnózisról. Az a tény, hogy van választásunk, nem jelenti azt, hogy ha történik velünk valami rossz, az a mi hibánk. Amikor azonban a fenti dolgokkal szembesültem, lehetőségem volt eldönteni, hogy mit teszek és hogyan reagálok. Még ha elveszve érezzük is magunkat a sötétségben, mindannyiunknak lehetőségünk van alakítani az előttünk lévő utat. Ebben a megvilágításban a döntés lehetősége erőt ad. Felemel minket, és nem a mélybe húz. A döntéseink bizonyos szinten automatikusak. Gyakran anélkül választjuk a félelmet, hogy tudatosan ezt szeretnénk. Sokan élnek át olyan traumát, amely során a fájdalmas eseményekre semmiféle ráhatásuk nincs, és érthető módon nem szeretnék, ha őket hibáztatnák az átélt szenvedésért. Természetesen nem is áll szándékomban ilyesmit tenni.

Mégis, a szenvedésünk bizonyos mértékig a mi kezünkben van. Teljesen természetes reakció megdermedni a félelemtől, amikor az irányításunkon kívül eső, szörnyű dolgok történnek velünk – de az, hogy meddig maradunk ebben a megdermedt állapotban, már részben rajtunk is múlik. Arról, hogy mit kezdünk a minket ért traumával, hogyan lépünk tovább, és mit hozunk létre az életünkben az elkövetkező évek és évtizedek során, sok tekintetben már mi dönthetünk. Ide tartozik például az is, hogy megfontoljuk, járjunk-e terápiára, vagy valamilyen más módon tegyünk a velünk történtek feldolgozásáért. Minden esetben tudatosan dönthetünk arról, hogy mekkora figyelmet szentelünk a félelemnek és mekkorát a szeretetnek.

Ám még ha tudatosan döntünk is, az automatikus reakcióink gyakran visszahúznak. Nem sokkal azután, hogy 1955-ben Arizonába költöztünk, Bill egy orvosi konferencián megismerkedett a pszichológus-pszichoterapeutával, Milton Ericksonnal. Milton körülbelül húsz évvel volt idősebb nálunk, és osztozott érdeklődésünkben egy olyan terület iránt, amellyel a modern orvostudomány akkoriban még nem foglalkozott mélyebben – nevezetesen a tudattalan szerepével.

A tudatos elme tartalmazza mindazt, aminek az adott pillanatban tudatában vagyunk. A tudatalatti kiszélesíti ezt a kört, és magába foglal mindent, amire gondolhatunk, amit elképzelhetünk, vagy amit felidézhetünk, ha figyelmet fordítunk rá. De a tudattalanban ott van minden más is: a feltételezéseink, a hiedelmeink és az elfelejtett tapasztalásaink. Itt laknak az automatikus reakcióink is, amelyeket nemigen tudunk megmagyarázni.

Miltont különösen az érdekelte, hogyan lehetne a hipnózist klinikai környezetben alkalmazni, hogy a tudattalanban végbemenő változások hatással legyenek a páciens mindennapi életére is. Úgy vélte, hogy bár a tudatos és a tudatalatti elme akaratlagosan irányítható, amíg a tudattalan érintetlen marad, a terápián vagy pszichiátriai kezelés során elért eredmények csupán korlátozott hatásúak lehetnek, mert az emberek hajlamosak visszatérni a korábbi viselkedési mintáikhoz.

Milton és Bill hamarosan heti rendszerességű beszélgetőkört tartottak a nappalinkban. Ez volt az első lépése annak a folyamatnak, ahogy részévé váltunk az arizonai orvosi közösségnek. Milton hozzánk hasonlóan hitt abban, hogy a páciensek aktív szerepet játszhatnak a saját gyógyulásukban – az ő megközelítésében úgy, hogy tudatos figyelmüket a tudattalan hiedelmeik és az ezek kialakulásához vezető, gyakran fájdalmas események felé fordítják. Filozófiája később számos módszertani irányzat alapjául szolgált – ilyen például a család rendszerszemléletű megközelítése és a neurolingvisztikus programozás. Azokat a szakembereket, akik halála után továbbfejlesztették az elméleteit, ma gyakran „ericksoniánusokként” emlegetik. Milton már a kutatásai kezdetén is szilárdan hitt abban, hogy szinte bármi, ami a múltban történt, meggyógyítható. A gyógyulás azonban csak akkor kezdődhet el, ha a tudatos elme a változás felé fordul.

Annak megértése, hogy végső soron a mi kezünkben van a döntés, segít a bennünk lévő életerő felfedezésében és tudatos irányításában – mert a rettegés pillanataiban gyakran elfelejtjük, micsoda erő lakozik bennünk. Amikor egészségi problémával küzdünk, nem jut eszünkbe így szólni: „Szia, kedves testem. Mire van szükséged?” Amikor veszteség ér minket vagy bizonytalan helyzetbe kerülünk, nem tesszük fel magunknak a kérdést, hogy „Na, ebből vajon mit fogok kihozni?” Pedig ezeknek a kérdéseknek átformáló erejük van. Felébresztik a kíváncsiságunkat, amely áthatol a félelmen és szertefoszlatja a tehetetlenségérzésünket. Segítenek újra kapcsolódni a bennünk lévő életerőhöz – amely lényegében nem más, mint a szeretet.

A szeretet képes meggyógyítani a testünket és a szívünket. Ahogy a testünk természete szerint képes a regenerálódásra, úgy a szívünk is. Sokan ismerünk olyan embereket, akik nagy érzelmi traumát éltek át, mégis meggyógyultak, az ő történeteik pedig inspirációt jelenthetnek a saját gyógyulásunkhoz is. Ezt a könyvet megtöltöttem ilyen történetekkel, és biztosan neked is vannak saját példáid.

Vegyük például dr. Elisabeth Kübler-Ross esetét, amelyet a 11. fejezetben meséltem el. Elisabeth rettentő dühös volt a városka lakóira, akik megakadályozták, hogy megnyissa a hospice központját, kiközösítették őt – és akkor még nem is tudta, hogy megölik a lámáját és porig égetik a házát! Ebben az esetben Elisabeth kétségkívül áldozat volt – konkrét, nevesíthető bűncselekmények áldozata, amelyekért soha senkit nem vontak felelősségre. Elisabethnek segítségre volt szüksége ahhoz, hogy feldolgozza az őt ért traumát. Mégis, képes volt kimondani: „Kutch par wa nay” – és továbblépett. Ez egyértelműen a saját döntése volt. Szerette az életét, és kész volt önmagát választani a félelem, a harag és a fájdalom helyett, amit aktuálisan érzett.

A könyvem minden egyes története magában hordoz valamilyen döntési mozzanatot. Ahhoz, hogy az élet felé forduljunk, először is meg kell értenünk, hogy mindig van választásunk. Az életünk minden másodperce egy új esély. Amikor ezt tényleg őszintén elfogadjuk, elérhetővé válik a ránk váró szeretet. Ezért maga a döntés az önszeretet legelső lépése. És minden szeretet alapja az önszeretet.

De hogyan találhatjuk meg a bátorságot, hogy a szeretetet válasszuk a félelem helyett?

Ahogy Elisabeth történetéből is kiderül, az önszeretettel kell kezdeni.

15. fejezet

AZ ÖNSZERETET FONTOSSÁGA

Azt hiszem, az önszeretet forradalmibb gondolat volt ötven évvel ezelőtt, amikor először kezdtem beszélni róla. Ma már természetesebb része a közös szókincsünknek. Azonban egy dolog ismerni a kifejezést, és más ténylegesen e szerint is élni.

Csak akkor válunk képessé a szeretetre, amikor elhisszük, hogy szerethetők vagyunk. Amíg nem hisszük el, hogy minket lehet szeretni, mi sem fogunk tudni szeretni másokat. Ezért ez az első terület, amellyel dolgoznunk kell, miután eldöntöttük, hogy a szeretetet választjuk a félelem helyett. Mi tart hát vissza minket attól, hogy elhiggyük, szerethetők vagyunk?

Van, amikor a tudattalan hiedelmeink. Sokunkat – többek között engem is – olyan vallásos elvek mentén neveltek, amelyek összekeverik az önszeretetet a gőggel. Nem engedjük be a szeretetet, mert valahogy úgy gondoljuk, hogy nem érdemeljük meg, vagy hogy az elfogadása valamilyen módon erkölcstelen lenne. Talán hallottad már a mondást, miszerint magasról lehet nagyot esni – de ezt gyakran félreértik. A hamis alapokra épülő büszkeség, például az, ha másoknál jobbnak vagy fontosabbnak gondoljuk magunkat vagy az életben betöltött szerepünket, valóban bukáshoz vezethet. De az önszeretet nem büszkeség. Az önszeretet hála az életért, amelyet kaptunk. Amikor nem szeretjük magunkat, mások szeretetét is kizárjuk. Ahhoz, hogy képesek legyünk elfogadni a szeretetet, egyesével le kell számolnunk ezekkel a hiedelmekkel.

Az önszeretet minden szeretet alapja – azé, amit adunk és azé, amit kapunk. Alapvető fontosságú. És bár a pácienseim többsége ma már azt mondja, hogy érti ezt az összefüggést, amikor elkezdem kérdezgetni őket, kiderül: sokukban valójában ott él a kétely, hogy méltók-e a saját szeretetükre. Sok emberben lakoznak olyan tudattalan hiedelmek, amelyek a múlt tapasztalataiból erednek, és felülírják a tudatos gondolkodást. Pontosan ezért kell tudatosan visszairányítanunk a szeretetet önmagunk felé.

Szánj egy percet arra, hogy feltedd magadnak ezeket a kérdéseket: Tényleg hiszek abban, hogy méltó vagyok a szeretetre, amit másoknak adok? Hiszek abban, hogy a testem minden tökéletlenségével együtt érdemes a szeretetre? Hiszek abban, hogy a lelkem is érdemes a szeretetre annak ellenére, hogy annyi hibát követtem el életem során? Tisztelem magam? Felnézek magamra? Becsülöm magam? Bízom magamban?

Ha a válaszaid nem olyan egyértelműen pozitívak, mint ahogy remélted, nem kell megijedned. Sosem túl késő dolgozni ezen. Én is egy egész életen át tanultam, hogyan szeressem magam, és még most is folyamatosan fejlődöm benne. Minden alkalommal, amikor valami nehézséggel találom szembe magam, lehetőséget kapok arra, hogy gyakorlással még jobban megerősítsem az önszeretetemet. Még a kilencvenes éveimben is jött egy ilyen lehetőség, amikor mellrákot diagnosztizáltak nálam.

Nem ez volt az első találkozásom a rákkal: 1961-ben már szembe kellett néznem vele. Bill és én épp kezdtünk ismertté válni a holisztikus gyógyászat terén végzett munkánkkal, amikor egy tojás alakú tumor kezdett növekedni a pajzsmirigyemen. Pár héttel azután, hogy észrevettem, már két és fél centiméter hosszúra nőtt. A legnagyobb gyerekem kamasz volt, a legkisebb pedig alig egyéves. Nem voltam biztos benne, hogy a hagyományos, allopátiás kezelést válasszam-e, vagy próbáljam természetes úton meggyógyítani magam, ezért kértem egy álmot, hogy mutassa meg, mit tegyek.

Az álom szinte azonnal megérkezett, és megmutatta azokat a növényeket, amelyek a segítségemre lehettek: aloe, ocotillo (gyertyafa) és a rezgőnyárfa égéséből származó hamu. Szerencsés voltam, mert erős támogató közösség vett körül. Lazítottam a túlzsúfolt időbeosztásomon, és intenzív böjtbe kezdtem, meditációval és imádsággal kiegészítve. Mindennap kezeltem magam az álmomban megjelent növényekkel. Néhány hónap leforgása alatt a tumor zsugorodni kezdett, végül teljesen eltűnt.

A döntésem, hogy természetes módon gyógyítom meg a tumoromat, futótűzként terjedt el a holisztikus gyógyászati közösségben. Az emberek csodaként tekintettek arra, ami történt. Orvosként és a természetes gyógyítási mozgalom egyik vezető alakjaként fontosnak tartottam, hogy megmutassam, mi lehetséges.

Amikor öt évtizeddel később daganatot találtam a mellemben, elgondolkodtam rajta, hogy próbáljam-e meg újra ugyanazzal a módszerrel gyógyítani. Ám az életem azóta jelentős változásokon ment keresztül. A testem sokkal idősebb lett. Az az intenzív böjt, amit korábban folytattam, már túlságosan megterhelő lett volna számomra. Ugyanakkor a nyugati orvoslás módszerei jelentős fejlődésen mentek keresztül – különösen azon típusú daganatok gyógyításában, amilyet nálam is találtak. Most már olyan kezelési lehetőségek álltak rendelkezésemre, amelyek – bár továbbra is invazívak voltak – sokkal kíméletesebben és célzottabban működtek. Ami pedig talán a legfontosabb: akkoriban éppen számos olyan projektben vettem részt, amelyek nektárral töltöttek fel.

Bár nem zárkóztam el attól, hogy természetes módon próbáljam meggyógyítani a daganatot, tudtam, hogy nagy energiabefektetést igényelne. Ezúttal nem éreztem a korábbi elhívást, hogy a nyilvánosság elé tárjam a gyógyulásomat, megosztva a csodát másokkal; ez most sokkal személyesebb ügynek látszott. Nem volt bennem szörnyű félelem, de tisztában voltam vele, hogy minél gyorsabban döntök, annál jobbak az esélyeim a gyógyulásra. Útmutatást kértem, és azt tapasztaltam, hogy az elmélkedéseim és az álmaim alátámasztják a sejtésemet: az adott pillanatban és ezzel a daganattípussal a nyugati orvoslás jelenti a számomra megfelelő utat.

Ez azonban nem jelentette azt, hogy egyáltalán nem kell részt vennem a saját gyógyulásomban. Összefogtam egy onkológussal és egy sebésszel, és együtt dolgoztunk a tumor eltávolításán. Az ő feladatuk volt a sugárkezelés és a részleges emlőeltávolítás (lumpektómia). Én pedig azért voltam felelős, hogy vizualizáljam a gyógyulásomat, és szeretettel támogassam magam az egészség felé vezető úton.

Visszagondoltam arra, hogy mit mondtam egyszer egy páciensnek a műtétről: – Amikor a kertész megmetsz egy fát, levágja róla azokat a részeket, amelyek már nem szolgálják az életét. Betöltötték a szerepüket, a feladatuk végére értek. Ugyanez volt a helyzet a tumorommal. Túlságosan sok szeretet volt bennem önmagam, a testem és az életem iránt, hogy még több életerőt áldozzak rá. Ahogyan az első daganat idején tettem, most is teljes figyelmemmel erre a szeretetre összpontosítottam, és nem engedtem, hogy a félelem átvegye az irányítást.

A műtét előtti hetekben elkezdtem beszélni a csomóhoz. Úgy képzeltem el, mint egy helyes kis húzható bőröndöt. – Drágám, most tartunk egy nagy családi találkozót – mondtam a tumoromnak. – Ha vannak még rákos sejtek a testemben, hívd össze őket, mondd meg nekik, hogy másszanak be a táskába, és tartsanak velünk az utazáson. Amikor eljött az idő, örömmel mentem a műtétre, tudva, hogy a testem egészségesebb lesz, miután eltávolítják ezt a részét. Hasonlóan álltam a sugárterápiához is: tárgyilagosan, mintha csak a lábkörmöm levágásáról lenne szó. Volt a testemben néhány sejt, amelyekre már nem volt szükségem, és megtettem, amit kellett, hogy megszabaduljak tőlük. Nem voltam dühös ezekre a sejtekre és nem féltem tőlük, de már nem szolgálták a jóllétemet.

A kezelés hatott, és a második találkozásom a rákkal ugyanolyan gyorsan lezárult, mint az első. Nem fér kétség ahhoz, hogy az általam választott allopátiás kezelésnek alapvető szerepe volt a gyógyulásomban. De abban is biztos vagyok, hogy az, ahogy a kezelésekről gondolkodtam és a bőrönd vizualizációja is ugyanolyan fontos volt. A döntést szeretetből hoztam meg, és még több szeretettel támasztottam alá. Persze volt bennem félelem is, de nem tápláltam azt. És arra sem voltam hajlandó, hogy elutasítsam a saját testemet néhány burjánzó sejt miatt. Akkor is büszke voltam a testemre, mint ahogy ma is az vagyok. Ez a test lenyűgöző! Szeretem mindazt, amit eddig megtett, és azt is, amit még tenni fog. Amikor a pácienseim vagy szeretteim nehéz diagnózissal szembesülnek, mindig arra biztatom őket, hogy szeressék a testüket továbbra is. Jelenítsék meg a lelki szemeik előtt a gyógyulásukat, és ehhez teremtsék meg a saját belső képüket, mint ahogy én elképzeltem a bőröndöt.

Van, akinek nehézséget okoz a saját képek megalkotása. Azt szeretnék, hogy én találjak ki nekik egy képet, vagy mondjam meg, hogy mi ennek a helyes módja. Nagy bizalomra van szükség ahhoz, hogy elhiggyük, működni fog a kép, amit találtunk, és azok, akikben az önszeretet nem elég erős, gyakran nehéznek találják azt is, hogy bízzanak magukban. De csak te találhatod meg azt a belső képet, ami számodra működni fog. Meg kell találnod a belső orvost, aki tudja a gyógyulás módját, és el kell kezdened bízni benne.

Ez is része annak a folyamatnak, ahogy tudatos elménket a tudattalan átalakítása felé irányítjuk. A tudattalan felkínálja számunkra azokat a képeket, amelyekre a gyógyuláshoz szükségünk van. Mindenkinek meg kell találnia a saját belső képét, azt, ami neki működik, és ami valódinak érződik. Ezt a képet a lehető legtisztább szeretettel kell megalkotni. Újra és újra megtapasztaltam, hogy ez az ősrégi módszer működik – még akkor is, sőt, talán különösen akkor, amikor a páciens kételkedik abban, hogy képes megtalálni a számára megfelelő képet. Pontosan ilyenkor van szükségünk arra, hogy hagyjuk: a tudattalanunk mutassa meg nekünk, hogyan gyógyulhatunk meg.

Bár a megerősítések és a vizualizáció hatékonyságának gondolata nem új, a tudományos hátterét még mindig kutatják. Azonban lassan, de biztosan kezdünk rájönni, hogy a gondolataink és a testünk közötti kapcsolat mérhető. A Nobel-díjas Elizabeth Blackburn és munkatársa, Elissa Epel azt találták, hogy a telomerekre (a kromoszómák végein található lezáró szakaszokra) hatással vannak a gondolatok.10 Ez azt jelenti, hogy bár a pozitív gondolkodás nem befolyásolja közvetlenül a DNS-ünket, befolyásolja a gének kifejeződését, ami mélyreható hatással lehet mind az egészségünkre, mind az életélményünkre.

A vizualizáció összpontosítja a gondolatainkat, és valósággá formálja azokat a testünkben. Az őssejtekkel kapcsolatos újabb kutatások – amelyeket én a tudomány válaszának tekintek a teremtő életerőre – arra mutatnak, hogy a gondolatok hatással vannak ezekre a sejtekre. A tudományos vizsgálatok megerősítik azt, amit a holisztikus, spirituális, sőt, gyakran a bennszülött gyógyítók is évszázadok óta hirdetnek: a gyógyulás folyamatában betöltött szerepünk felismerése valódi gyógyító erőt jelent, mivel az elménk mindent befolyásol, egészen sejtszintig.

Testünk sejtjei tudják, mi a dolguk. Azért vannak, hogy támogassanak minket a saját feladatuk betöltésével. Élő emberi lényként mi döntjük el, hogy mit szeretnénk – a sejtjeink pedig szövetségesként mellénk állnak ennek a megvalósításához. A mi feladatunk, hogy feltöltsük őket életerővel, de ha ez megvan, ők is aktív résztvevői mindennek, ami történik. Az általam gyakorolt orvoslás, amelyet élő orvoslásnak nevezek, a holisztikus orvoslás gondolatát kiterjeszti az orvosi hatókörön túlra. Ez a modell a gyógyító és a páciens együttműködésén alapszik, olyan terápiás módszereket alkalmazva, amelyek felerősítik és fokozzák az emberben működő életerőt. A terápiás módszerek elősegítik a gyógyulás folyamatát, de az élő orvoslásban a saját testünk a jóllétünkért felelős elsődleges erőforrás – és a testünk természetesen magába foglalja az elménket is. A mi szerepünk az, hogy bízzunk ebben, és megadjuk a sejtjeinknek azt a szeretetet, amelyre szükségük van a jó működéshez. Ez a valódi önszeretet.

Ahhoz, hogy ilyen módon tudjunk gondoskodni magunkról, meg kell tanulnunk szeretetet adni és kapni. Sokak számára azonban szeretni egy dolog – szeretetet befogadni viszont valami egészen más.

16. fejezet

A SZERETET BEENGEDÉSE

Gyakran találjuk szembe magunkat olyan kihívásokkal, amelyekből azt a következtetést vonjuk le, hogy nem vagyunk méltók a szeretetre. Elhagynak, bántanak, vagy egyszerűen nem tudnak úgy szeretni minket, ahogy megérdemelnénk. Az olyan fájdalmas tapasztalatok, mint a bántalmazás, az elhanyagolás és a közöny, meghatározó tényezők lehetnek abban, hogy kivé válunk. Lenyomatot hagynak a tudattalanunkon, és jelentős hatást gyakorolnak az egészségünkre és boldogságunkra.

A szeretet elfogadásakor felszínre kerülhet egy nagy adag félelem, különösen, ha korábban bántottak minket. Pontosan ezért szükséges tudatosan figyelnünk erre. Bármilyen nehéz is átlépni a félelmen, ha sikerül, képesek leszünk több szeretetet befogadni.

Az egyik páciensem, Pamela számára nehéz volt elfogadni, hogy szerethető. Mire a hatvanas éveiben eljutott hozzám, már sok testi problémával küzdött. Csodálatos iskolapszichológus volt, aki sok nehéz sorsú gyermeknek segített, mégsem tartotta értékesnek az életét. Folyamatosan másokhoz hasonlította magát, és azt élte meg, hogy alulmarad. Úgy tűnt, hogy a szíve mélyén nem tartotta magát méltónak az életerőre – sőt, talán magára az életre sem.

– Úgy tűnik, mintha nem hinne abban, hogy szerethető – mondtam Pamelának. – Van valami elképzelése arról, hogy ez miért lehet így?

Pamela felnevetett.

– Na, most úgy hangzik, mint az anyám – mondta.

A válasza megdöbbentett. Mi a szöszt mondhatott neki az anyja? Megkérdeztem Pamelát, hogyan érti ezt.

– Ó, hát anyám egyszerűen nem tudott szeretni engem, mert olyan csúnya kisbaba voltam. Szeretett volna szeretni engem, de túl kínos voltam a számára.

Elmesélte, hogy koraszülött volt, ezért meglehetősen vékonyka. Gyermekkorában az édesanyja sokszor elmesélte neki, hogy amikor barátok jöttek megnézni az újszülöttet, letakarta Pamelát egy törülközővel, hogy csak az arca látszódjon.

– Így nem látták, milyen csúnya vagy – magyarázta neki az anyukája. Ezt az élményt tovább súlyosbította, hogy két évvel a születése után az édesanyja életet adott egy egészséges kisfiúnak. A családban sokat „viccelődtek” azzal, hogy míg Pamela csúnya baba volt, az öccse gyönyörű, ezért az anyának „nyilvánvalóan” könnyebb volt a fiát szeretni.

Ahogy ezt kimondta, Pamela maga is rájött: ez nem volt vicc. Az anyja újra és újra elmondott neki valami szívszorítóan fájdalmasat, ami mélyen beépült az önképébe. Ekkor döbbent rá, miért olyan alacsony az önbecsülése, és miért hasonlítgatja magát állandóan másokhoz, bármennyire fájdalmas is ez számára. Egy hosszú, erős öleléssel zártuk az alkalmat, amely során igyekeztem átadni Pamelának minden csepp szeretetet, amit mindig is megérdemelt volna.

A későbbi vizitek során már nem annyira Pamela tüneteire koncentráltunk, mint inkább a szerethetőségére. Először is, Pamela megtanulta, hogyan engedheti be az én szeretetemet. Azután azt, hogy miként fogadja el azt a szeretetet, amely a diákjaitól és a szüleiktől áradt felé, akik valójában rajongtak érte. Végül pedig képessé vált arra, hogy önmagát is megszeresse, és a tünetei nagy része elpárolgott.

Pamelának csecsemőkora óta nehézséget okozott elfogadni a szeretetet. Ez talán korainak tűnhet, de az önmagunkról és értékességünkről alkotott hiedelmeink ennél még előbb is elkezdhetnek kialakulni. Azt szeretném, ha az emberek életük minden egyes percében tudnák, hogy szerethetők. Ezért lett olyan fontos számomra a gyöngéd születés biztosítása.

1969-ben elmentem egy ismert médium előadására Nagy-Britanniában. Beszéd közben mindenféle ábrákat rajzolt, amelyeken azt mutatta be, milyen aurát lát az emberek körül. Bár én nem látom mások auráját, szinte mindig nyitott vagyok arra, hogy meghallgassam mások tapasztalatait a világról, ezért csak csöndben figyeltem.

Idővel észrevettem, hogy általánosságban kétféle aura látható a képein: a jól körülhatárolható típus, amely a fej körül örvénylik, aztán lefelé haladva átöleli a testet, illetve a fej fölött kaotikus összevisszaságban gomolygó. Megkérdeztem erről, és ő elmondta, hogy egyes emberek lelke „be volt takarva” születéskor, ami egységesebb aurát eredményez, másoké viszont nem, így az ő aurájuk összegubancolódott, zavarttá vált.

Azóta sem felejtettem el az általa felrajzolt képeket, ahogy a „betakarás” gondolatát sem. A magyarázatát azonnal összekapcsoltam a gyöngéd születésekkel, amelyeknél már addig is segédkeztem, és amelyeket még évtizedekig kísértem ezután is. Mostanra több ezer kisbaba világrajövetelénél voltam jelen – néha egy család két-három generációjánál is. Ahogy egymás után érkeztek a kezembe a gyermekek, legtöbbjük fejjel előrefelé, szeretetteljes jelenléttel fogadtam őket a világban. Mély tisztelettel tartottam a kezemben a kis fejüket. Megköszöntem, hogy eljöttek. Ilyenkor szinte hallottam az angyalok énekét.

Most arra kérlek, hogy tedd le a könyvet, és egy pillanatra képzeld el a saját születésedet. Képzeld el, milyen sebezhető és egyben tökéletes voltál. Képzeld el, ahogy először nyitottad ki csodálkozással teli kis szemedet a világra, és először néztél körül.

Ha szeretnéd, elképzelheted az angyalok karát is, ahogy egyre erősödik az énekük.

Képzeld el, ahogy aranyfényben fürdetnek, és így üdvözölnek a világban. Azért szeretném, hogy elvégezd ezt a kis gyakorlatot, mert ahhoz, hogy képesek legyünk szeretni magunkat, előbb meg kell értenünk, mekkora csoda a megtestesülésünk.

Gondolj csak bele a részletekbe: hogy te, éppen te öltöttél testet az édesanyád méhében és születtél meg erre a világra. Valamilyen célod volt azzal, hogy éppen ehhez a biológiai anyához és apához érkeztél, akiknek a DNS-e összeolvadt, hogy létrehozza a te saját DNS-edet. A lelki utadat azok az emberek alakították, akik felneveltek, akár két szülő, akár csak egy, vagy valaki egészen más volt az. Amíg itt vagy, változást hozol a világba, még ha csak kis dolgokban is. Kapcsolódni fogsz másokhoz, hatással leszel az életükre. Szépséget teremtesz. Megosztod másokkal az ajándékaidat és továbbadod a tapasztalataidat. A hatásod, legyen az nagy vagy egészen kicsi, hullámokat vet, és számos módon terjed tovább, amelyeket talán soha nem is fogsz teljesen megérteni.

Nem számít, hogy úgy hiszed-e, az életedet valamilyen teremtő erő álmodta meg, vagy inkább azt gondolod, véletlenszerű események hosszú láncolatának eredményeként jött létre. Akárhogy is: valódi csoda.

Amikor ráhangolódunk az életre, a szeretet energiája szabadon áramolhat a szívünkbe. Ám sokunkat érnek sérülések életünk során – akár már a születésünk pillanatában, ha nem „takarták be” megfelelően a lelkünket, akár később, más események során. A szeretettől való visszahúzódás erre a fájdalomra adott reakció. De gyógyítható. Valójában te vagy az, aki meggyógyíthatod. Bár mások segíthetnek, nélküled nem tudják elvégezni a dolgot. Alapvető fontosságú, hogy úgy dönts, begyógyítod a sebeidet, betakarod a lelkedet, és meglátod a csodát abban, hogy a világra jöttél. Ez a barlangban fellobbanó gyufaláng. Az első lépés a félelem legyőzéséhez, amely hazugságokkal tömi a fejed a saját értéktelenségedről. Ebben rejlik az erő, amely szabaddá tehet téged.

Van, akinek annyira nehéz szeretetet elfogadni más emberektől, hogy könnyebb állatokkal kezdenie. Ez számomra teljesen érthető: az állatok nem ítélkeznek, és jóval kisebb az esélye, hogy megbántanak. Sok páciensemnél láttam, hogy a szívük egy kutya, macska vagy ló szeretetén keresztül kezdett megnyílni. Az évek során nekem is sok kutyám volt, és különösen fontosnak tartottam, hogy a gyerekeim is kutya mellett nőjenek fel. Az állatok feltétel nélküli szeretettel ajándékoznak meg, és sokunk számára könnyű őket szeretni. Arra emlékeztetnek minket, hogy szerethetők vagyunk, és képesek szeretni, még akkor is, ha mi ezt elfelejtettük.

Ha egyszer képessé válsz a szeretet befogadására, megérkezik vele az egészség és a boldogság is. Attól kezdve pedig a legtermészetesebb dolog, hogy elkezded továbbadni ezt a szeretetet mindenkinek, akivel találkozol.

17. fejezet

A SZERETET TOVÁBBADÁSA

Gyerekként sokat tanultam arról, hogyan kell szeretni. A szüleim jól szerettek minket, nekik köszönhetem, hogy megtanítottak elfogadni a szeretetet, azáltal, hogy megmutatták nekem, mennyire értékes vagyok. Ez része volt a magasabb szintű életcéljuknak: a szeretet erejével gyógyítani.

A szüleim hithű presbiteriánusok voltak, akik úgy gondolták, Jézus üzenete csak a szeretetről szól. Ma már látom, hogy az emberek számos különféle módon értelmezik (és értelmezik félre) a kereszténységet. Ha a missziós munka valóban az együttérzés és a gyógyítás eszméje mentén folyik, akkor gyönyörű dolog, de sok kárt is okoztak már vele. Bármit lehet jól és rosszul is használni, és ez alól a vallás sem kivétel. Azonban őszintén hiszem, hogy az én szüleim helyesen használták a hitüket, annak alapját ugyanis az elkötelezett szeretet jelentette.

Egyik este, miután hazatértünk több hónapi terepmunka után, anyám épp az írógépnél dolgozott. Órákat töltött az ormótlan szerkezet mellett, és táborról táborra cipelte magával. Hozzám hasonlóan apámnak is nehézséget okozott az olvasás és írás, ezért anyám vállalta magára a presbiteriánus misszióval való levelezést, beszámolva arról, mire fordították az egyház által küldött támogatásokat. Azon az estén az írógép megszokott, ritmusos kopogása helyett azt hallottam, hogy anyám többször megáll, aztán újra nekilendül. Végül apám bekopogott a dolgozószoba ajtaján. Anyám jelezte, hogy bemehet, és ő be is lépett, de résnyire nyitva hagyta az ajtót, így hallottam, miről beszélnek.

Anyám sóhajtva mondta, hogy nagyon kevés a megtérés. A munkájuk része volt, hogy a többnyire hindu vallású helyieket megtérítsék és megkereszteljék. A szüleim azonban nem erre a részre helyezték a hangsúlyt – nem ez volt, amire az energiájukat fordították.

Apám válaszul elkezdte felsorolni a legutóbbi eredményeiket a sebek és betegségek gyógyítása terén, emlékeztetve anyámat, hogy milyen fontos munkát végeznek. Sok olyan embert kezeltek, akik még soha nem részesültek orvosi ellátásban. Beléptek a lepratelepekre; megérintették azokat, akiket érinthetetlennek mondtak.

Azért tették ezt, mert elhívásuk volt arra, hogy terjesszék a saját értelmezésük szerinti evangéliumot. Az ő felfogásukban az érintés az orvoslás szerves része volt, és ezt magam is így gondolom. A szeretetükkel és a kezükkel gyógyítottak, ahogy a számukra oly kedves bibliai történetekben Jézus is tette.

A dolgozószoba ajtaja mellett állva hallgattam, ahogy apám biztatja anyámat, felsorolva néhány betegséget és a csodás embereket, akiken segítettek az előző néhány hónap során: a fájdalmasan elrothadt fog kihúzását, a rosszul összeforrt csont helyretételét, egy gyermek fertőzésének a kezelését.

– Jól végezzük a munkánkat, Beth – mondta.

– Igen, azt hiszem – válaszolta anyám elgondolkodva. – Talán nem hozzuk a számokat, de jól végezzük a munkánkat.

A szüleim életük nagy részét indiai betegek kezelésével töltötték, és mindketten hosszú, boldog, nektárral átitatott életet éltek. Még gyászolni is nehéz volt őket, mert az életük maga volt az ünnep. Hiányoztak, de nem voltam szomorú miattuk. Teljes szívvel szerettek, és teljes életet éltek.

Az, ahogyan a szüleim bántak a betegeikkel, mély hatást gyakorolt rám – nem csupán az orvosi pályámra, hanem arra is, ahogyan életem folyamán az emberekhez viszonyultam. Azt tanították nekem, hogy minden embert szeretni kell, kivétel nélkül.

Fontos tisztázni, hogy mindenkit szeretni nem azt jelenti, hogy mindenkivel egyet is kell érteni. Nem jelenti azt sem, hogy mindent el kell fogadnunk, amit mások tesznek, vagy feltétlenül sok időt szeretnénk velük tölteni. A szeretet egy energia, ami túlmutat azon, hogy kedvelünk-e valakit vagy sem. Sok páciensemet nehéz volt kedvelnem, és biztos vagyok benne, hogy a szüleim is így voltak néhány betegükkel. De ha nem vagyok képes szeretni valakit, azt a saját problémámnak tekintem, nem a másikat hibáztatom érte, szóval igyekszem megtalálni a módját, hogy mégis szeretettel forduljak felé. Próbálok találni valami apróságot, ami közös bennünk – talán mindketten szeretjük a gyerekeinket, vagy mindkettőnket lenyűgöz a sivatagi táj. Ha ilyesmit nem találok, keresek valamit, ami kedvelhető benne, akármilyen banális is legyen – talán a frizurája vagy az ölelése. Újra és újra azt tapasztalom, hogy a szeretetem növekedni akar – csak meg kell építenem a támasztékot, amelyre felfuthat. A szeretet nem más, mint szabad utat engedni az energia áramlásának a szívünk és a világ között, és nem gördíteni elé akadályt. Ily módon a szeretet kulcsfontosságú eleme az egészségünknek és a jóllétünknek. Létfontosságú.

De még ha értjük is ezt, az élet mindig képes olyan váratlan dolgokkal meglepni minket, amelyek a lelkünk mélyéig megráznak. Az ilyen pillanatokban elhatalmasodhat rajtunk a félelem, még akkor is, ha már sokat tudunk a szeretetről, és gyakoroljuk is azt. Ha egyszer már sikerült elindítani a szeretet szabad áramlását a szívünk és a külvilág között, hogyan tudunk ellenállni annak, hogy újra visszazuhanjunk a félelembe?

18. fejezet

SZERETET ÉS CSODÁK

Talán már jó ideje dolgozol azon, hogy képes legyél szeretetet adni és elfogadni, és sokat fejlődtél benne. Aztán történik valami váratlan: kirúgnak, a céged tönkremegy, véget ér egy kapcsolatod vagy valaki megbetegszik. A szeretet orvosságként való alkalmazásának része, hogy akkor is keressük a szeretetet – sőt, akkor a leginkább –, amikor sötét idők köszöntenek ránk.

Íme, egy jellemző helyzet, amelyet orvosként számtalanszor láttam: egy páciens egészsége megrendül, ő pedig bezárkózik a félelembe, majd elfordul a saját testétől, megszakítja vele a kapcsolatot, vagy ellenségként tekint rá. Ez különösen igaz akkor, amikor úgy érezzük, a testünk elárult vagy épp elárulni készül minket.

Az egyik páciensem, Carolyn, hosszú ideje küzdött azért, hogy gyereke legyen. Már a megfoganás is nehézséget jelentett számára, a magzat kihordása pedig még inkább. Hiába tettünk meg mindent a sikerért, öt vetélést szenvedett el, amelyek mindegyike a terhesség ugyanazon szakaszában következett be.

Amikor hatodszor is várandós lett, mérsékelten bizakodó volt. Úgy tűnt, minden jól halad, de aztán elkezdett vérezni, pont akkor, amikor a korábbi vetélései történtek. Pánikban hívott fel. Erős félelem lett úrrá rajta, és nem tudta, mit tegyen.

– Biztos vagyok benne, hogy el fogom veszíteni ezt a kisbabát is – zokogott. – Olyan tehetetlennek érzem magam, mintha semmit sem tehetnék ellene.

Nem tudtam, hogy meg lehet-e menteni a babát, de abban biztos voltam, hogy ha nem tudja csökkenteni a félelmét, akkor növelnie kell a szeretetét.

– Amire a babának most a leginkább szüksége van, az a maga szeretete – mondtam neki –, akkor is, ha megszületik, és akkor is, ha nem.

Nyilván nem mondhattam Carolynnak, hogy ne féljen – hiszen természetes volt, hogy retteg. De segíthettem visszaterelni a figyelmét a szeretetre.

Arra kértem, hogy tegyen ricinusolajos pakolást a hasára, és beszélgessen a babával, mondja el neki, hogy mennyire szeretné világra hozni, és kérje meg, hogy maradjon vele.

– Beszéljen a gyermekéhez – mondtam neki. – Együtt vannak most ebben a helyzetben.

Carolyn egész este beszélt a gyermekéhez. Elmondta neki, hogy miért szeretnének kisbabát a férjével, és hogy már most mennyire szeretik ezt a kis testet, amely a méhében növekszik. Nagyon kérte a gyermekét, hogy maradjon, de azt is elmondta, hogy elfogadja, akárhogy is dönt – hogy nem fogja kevésbé szeretni, bármi is történik.

Reggelre elállt a vérzés. Bejött ultrahangra, megnéztem a szívhangot. A baba életben volt. Ahogy teltek a hónapok, úgy tűnt, hogy Carolyn terhessége problémamentes. Időre született, és ott lehettem, amikor világra jött. Ahogy mindig, most is hallottam az angyalok énekét.

De ahogy a kis arcát a tenyerembe vettem, elakadt a lélegzetem.

A felső ajkán és a szájpadlásán hegszövetet láttam, amit akkoriban „nyúlszájnak” neveztünk. Ez egy súlyos állapot, amelyet csak sok műtéttel lehet helyrehozni. Én még sosem láttam olyat, hogy magától meggyógyult volna, de úgy tűnt, hogy itt pontosan ez történt. Rámosolyogtam Carolynra, miközben eszembe jutott az az éjszaka, amikor a gyermekével beszélgetett.

– A Nagy Sebész elvégezte a munkáját! – mondtam neki.

És ezekkel a szavakkal átnyújtottam neki a tökéletes kisfiát.

Később utánaolvastam a magzati fejlődés szakaszainak, hogy felfrissítsem a tudásomat. Carolyn pont akkor kezdett vérezni és imádkozni a gyermekéért, amikor a lágy szájpadlás kialakulása történik. Minden okom megvolt, hogy higgyek abban: nem csupán önmagát szerette át a gyógyulásba, de a méhében lévő kisfiának is segített meggyógyulni.

Mélyen hiszem, hogy Carolyn megmentette a fia életét azzal szeretettel, amelyet felé sugárzott. Még ha hatalmas is volt a tét, elfordult a félelem sötétségétől, és a legerősebb fényhez kapcsolódott: a gyermeke iránti szeretethez.

Sok pácienst láttam, aki ugyanezt az utat választotta. Evelyn arra készült, hogy végiggyalogolja a Camino de Santiago zarándokút egy hosszabb szakaszát. Ez élete egyik nagy álma volt, és sokszor elképzelte, hogyan fog faluról falura vándorolni Spanyolország vidéki tájain, vendégházakban töltve az éjszakát és egyszerű ételeket fogyasztva.

Aztán olyan térdsérülést szenvedett, hogy járni is alig tudott utána. Pánikban keresett fel.

– Gladys doktornő, mi lesz, ha mégsem tudok elmenni erre az útra? – kérdezte. – Évek óta készülök rá. Hosszú kilométereket kell majd gyalogolnunk mindennap, egyenetlen talajon. Fontos, hogy a térdem erős legyen, és fogalmam sincs, hogyan gyógyulhatna meg időben!

– Mondja el a térdének, hogy mit szeretne és miért – tanácsoltam neki. – Aztán szeresse egészségesre. Beszéljen az őssejtekkel. Erősítse meg őket szeretettel és hittel.

A következő hónapokban Evelyn folyamatosan imádkozott és meditált, és kérte a térdét, hogy gyógyuljon meg egy világos cél érdekében: hogy végigjárhassa a spirituális utat, amelyről évek óta álmodott.

Persze sosem fogjuk tudni, hogy a térde ettől gyógyult-e meg, és azt sem, hogy miként alakultak volna a dolgok, ha nem imádkozik, nem meditál. Azt azonban tudjuk, hogy végigjárta a zarándokútnak azt a részét, amelyet eltervezett, és nemcsak fájdalom nélkül, jól működő térddel, hanem a célja iránti megerősödött elkötelezettséggel. A befelé fordulás, az elmélkedés még mélyebb értelmet adott az útjának, hiszen mielőtt elindult volna, lelki értelemben már megtett egy fontos lépést: letette a hit alapkövét.

Az élet egyik nagy igazsága, hogy sok minden van, amit egyszerűen nem tudunk. Amikor rossz hírt kapunk, nem tudjuk, hogyan fogjuk meglátni benne a jót. De magának a hitnek is ereje van. Ez a pillanat az, amikor döntést hozunk arról, hogy a félelem helyett a szeretetre koncentrálunk. Ez önmagában is gyógyír lehet – és még ha nem is hoz teljes gyógyulást, akkor is megtölti az életünket mélységgel és boldogsággal.

A szeretetet választani az elsöprő félelemmel szemben önmagában is csoda. Ám ez a döntés olykor más csodákat is elindít.

Susan, akinek a tragikus autóbalesetéről a 13. fejezetben írtam, saját bőrén tapasztalta meg ezt. Ahogy az ágya mellett ültem, teret adtam a félelmének, és gyöngéden felajánlottam neki egy választási lehetőséget: mit fog tenni ebben a látszólag reménytelen helyzetben? Tudtam, hogy neki magának kell megtalálnia azt a belső képet a vizualizációhoz, amely működni fog számára, éppúgy, ahogy nálam működött a húzható bőrönd a mellrák esetében. A képnek teljesen valóságosnak kellett lennie számára, és a szeretetre kellett épülnie.

Elmagyaráztam neki, hogyan zajlik a csontok gyógyulása. Beszéltem az oszteoblasztokról, amelyek új kapcsolatokat hoznak létre a csontsejtek között, és az oszteoklasztokról, amelyek lebontják a régi vagy sérült csontállományt. Meséltem a peptidek szerepéről, és arról a tényről, hogy a csontok tudják, hogyan gyógyítsák meg magukat, ha esélyt kapnak rá. – A teste képes a gyógyulásra – biztattam. – Lehet, hogy nem könnyű, de lehetséges. Válassza azt, hogy egészségesnek és erősnek látja a gyönyörű testét.

Susan balesete nem sokkal azután történt, hogy a Katrina hurrikán letarolta New Orleanst, és a hírek tele voltak az újjáépítési tervekkel. Ahogy ott feküdt mozdulatlanságra ítélve, Susan sokat gondolt New Orleansra. Látta maga előtt, ahogy napról napra újjáépül. Mivel az elméjének nem volt semmi más dolga, elképzelte, ahogy utakat aszfaltoznak és új épületeket húznak fel. Először nem értette, honnan jönnek ezek a képek – nem kapcsolta össze őket a beszélgetésünkkel. Úgy tűnt neki, hogy pusztán unalmában kerítette hatalmába ez a furcsa rögeszme az újjáépítés iránt.

Idővel azonban az orvosok elkezdtek váratlan dolgokat észlelni. Susan gerince olyan módon kezdett gyógyulni, amit addig elképzelhetetlennek tartottak.

Susan rájött, hogy a furcsa megszállottsága valójában vizualizáció volt. Amint ezt felismerte, elkezdett tudatosabban gyakorolni, megértve, hogy a „város”, amelyet a képzeletében épít, valójában a gerincét alkotó csontszövet. Látta, ahogy a munkások épületeket és hidakat építenek – ezek voltak az ő oszteoblasztjai. Figyelte, ahogy talicskáról talicskára hordják el a törmeléket – vagyis az oszteoklasztjai végezték a bontást és tisztítást. Idővel az orvosi csapat levette róla a gipszet. Képes volt felülni, aztán átülni a kerekesszékbe.

Alig több mint egy évvel a balesete után újra járt.

Az élő orvoslásban mindig azon dolgozunk, hogy oda-vissza tudjon áramolni a szeretet. Módot keresünk arra, hogy ez a törekvés nektárral töltsön fel minket. Amikor a szeretetet a mindennapi életünk részévé tesszük, újrateremtjük az életet.

Ez történhet nagy léptékben is, amikor egyre több és több szeretetet fogadunk be a világból, engedve, hogy a szívünkig érjen, és onnan továbbáramoljon a körülöttünk élők felé. És ugyanez történik kicsiben, amikor megtanuljuk szeretni önmagunk minden egyes részét. Fontos, hogy mivel tápláljuk magunkat, egészen sejtszintig ér a hatása, és nem kell megvárni, amíg szenvedni kezdünk, hogy elkezdjük magunkat szeretettel gyógyítani.

Gyakorlat: Egészségesre szeretni magunkat

1. Először csendesedj el, és hagyd, hogy felszínre kerüljön egy panaszod. Ez lehet valami testi dolog – egy hosszabb ideje fennálló egészségi probléma vagy egy friss sérülés –, vagy akár érzelmi természetű is, például egy rosszul működő kapcsolat.

2. Koncentrálj a panaszra, és várj, amíg megjelenik egy kép, amely jól kifejezi azt. Ne próbáld meg irányítani vagy elemezni – csak hagyd, hogy jöjjön, ami jön. A kép lehet mozgó-vagy állókép. Lehet egy tárgy, egy hely vagy akár egy személy is. Amikor megvan, szánj időt arra, hogy alaposan szemügyre vedd. Milyen formák, színek és textúrák jelennek meg?

3. Kérdezd meg a képtől: Mit akarsz mutatni nekem? Mire van szükséged? Lehet, hogy a testi vagy lelki egészségedről, esetleg a lelki utadról vagy a kapcsolataidról próbál mondani valamit? Valamilyen módon az elméd ajánlotta fel ezt a képet, hogy mutasson neked valamit. Mi az? Lehet, hogy egy választ találsz erre, de lehet, hogy többet is.

4. Lásd, ahogy a képet körülöleli a szeretet, az univerzum feltétel nélküli, szeretetteli ölelése. Halld, ahogy újra felzeng az angyalok kara, mint azon a napon, amikor megszülettél. Köszönd meg a képet, és hagyd, hogy elhalványuljon.

5. Most itt az ideje egy ölelésnek. Ne tarts ettől, még ha kicsit butaságnak is tűnik, miközben csinálod – meglátod, milyen hatása lesz ennek a gyakorlatnak! Tedd mindkét kezed az ellenkező oldali válladra, a szíved előtt keresztezve a karjaidat, és ejtsd előre a vállad. Közben hagyd leereszkedni az állad, szorítsd magadhoz a kezedet, és adj magadnak egy jó erős ölelést. Olyan erősen öleld meg magad, ahogyan bárki mást megölelnél, akinek szüksége van rá.

6. Miközben öleled magad, figyeld meg a szíved. Érezd meg, ma hol tart – mennyire érzed magad szerethetőnek és szeretetre képesnek? Fogadd a választ ítélkezés nélkül. Ezt a gyakorlatot bármikor megismételheted: átölelheted magad, hogy megérezd, hogyan áramlik át rajtad a szeretet.

IV. TITOK

Soha nem vagy igazán egyedül

19. fejezet

AZ ÉLET KAPCSOLÓDÁS

Kedvenc gyerekkori emlékeim a téli táborainkból származnak. Nagyon szerettem, hogy mindenkinek megvolt a maga feladata, és a munka örömteli volt. Tetszett az is, hogy egymásra támaszkodtunk. Szerettem tudni, hogy bár messze vagyunk másoktól, de együtt vagyunk, összekapcsolódva. Jólesik visszagondolni azokra az időkre: akkoriban alakult ki bennem a közösségbe vetett erős hit.

Egyik este, amikor a családi sátorban leültünk a vacsora utáni szójátékozásra, Ayah dugta be a fejét.

– Itt van szádhu – mondta mosolyogva. Indiában gyakran tűntek fel hindu szádhuk, de a mi táborunkban ritkább vendégek voltak, és pontosan tudtam, melyik szádhuról beszél. Mi, gyerekek mind az öten talpra ugrottunk – Gordon olyan kicsi volt, hogy valószínűleg még nem is tudta, miért ugrik talpra –, és kirohantunk, nyomunkban a szüleinkkel.

A szádhu magas férfi volt, sötét, átható tekintettel, amelyből ősi misztikum sugárzott. Ma már tudom, hogy egy nagyon öreg lélek jelenlétében voltam, bár akkoriban ezeket a szavakat istenkáromlásnak tartottam volna. Szundar Szing egy keresztény hitre tért szádhu volt, aki elutasította a kereszténységgel érkező nyugati kulturális befolyás átvételét. Úgy gondolta, hogy a hit terjesztésének legjobb módja Indiában az, ha egyszerűen úgy él, mint Jézus, és közben teljesen megőrzi az indiai identitását. A szádhuk sáfrányszín dhótijában járt, feje köré turbánt tekert és hosszú szakállt viselt. Jöttünkre elmosolyodott. – Hiányoztatok, gyerekek – mondta.

Szundar Szing szádhu minden télen ellátogatott a táborunkba, miután a nyarat Tibetben töltötte. Mindig gyalog járt, és egy-két hetet töltött a táborban, ahol jókat evett, és dalokkal meg mesével bűvölte el a gyerekeket. Az emberek ösztönösen vonzódtak hozzá, már a puszta jelenléte magában hordozta a kapcsolódás lehetőségét. Igyekeztem úgy viselkedni, mint ő, és tudtam, hogy amikor felnövök, én is szeretném majd magamhoz vonzani az embereket. Szerettem volna hozzá hasonlóan kiárasztani a szeretetemet a gyerekekre, reményt hozni mindenkinek, akivel találkozom, és örömmel osztani meg a történeteimet bárkivel, akit érdekel. Szerettem volna az igazságomat a másokkal való kapcsolódáson keresztül megélni.

Mindannyian alapvető szinten kapcsolódunk egymáshoz. Ezt könnyű elfelejteni, és különálló lényként tekinteni önmagunkra. Végül is én én vagyok, a saját bőrömbe burkolva, és ott vagy te is, a te bőröddel körülhatárolva. Ugyanakkor társas lények vagyunk, és a túléléshez szükségünk van egymásra. Bármennyire is próbáljuk elválasztani magunkat a többiektől, közösségek részei vagyunk, akár tetszik, akár nem. Részei vagyunk egy családnak, egy kultúrának, egy országnak, egy kontinensnek és az emberi fajnak. Összekötnek minket a közös élményeink és a génjeink. Szó szerint osztozunk a levegőn, amelyet belélegzünk.

Lehet, hogy különálló lények vagyunk, de egy közösséget alkotunk. Van egy kollektív életerőnk. Ahogy az egyén saját életerejének is gondozásra van szüksége, úgy ez a közös életerő is törődést kíván.

Ez a gondolat először 1969-ben ütött szöget a fejembe, amikor Bill és én Izraelbe utaztunk, és ellátogattunk egy kibucba. Aznap sokáig maradtunk fenn, szinte vibráltunk az élménytől, és izgatottan beszélgettünk arról, amit láttunk – egy közösségről, ahol minden és mindenki szervesen kapcsolódott egymáshoz. Mindenkinek megvolt a maga célja és feladata. Amit a gyerekek az iskolában tanultak, az összefüggött azzal, ami a földeken, az orvosi rendelőben és a konyhában történt. Mindenki hozzájárult a kollektív életerőhöz és részesült is belőle.

Részben ez az utazás adta az ihletet a „Babakocsi” programhoz, amelyet Barbara Brown szülésznővel közösen vezettünk az 1970-es és 1980-as években. A program az otthon szülés elősegítésére jött létre: a nőket a képzett szakemberek mellett a szeretteik segíthették szülés közben, az otthonuk kényelmében. Speciális felszereltségű furgonunk a vajúdó nő otthona előtt parkolt, miközben figyelemmel kísértük a szülés folyamatát. Ha beavatkozásra volt szükség, vagy kórházba kellett vinni a kismamát, minden eszközünk megvolt hozzá. A legtöbbször azonban a „Babakocsi” csak ott állt a kocsifeljárón, miközben a nők megszülték egészséges, boldog kisbabájukat az otthonukban. Néhány esetben a furgont az anya, a baba vagy mindkettőjük kórházba szállítására kellett használni. De az óriási gólyával díszített jármű mindenkor azt jelezte a közösségnek: egy új lélek érkezik! Fogadjátok szeretettel!

Napjainkban ritkaságnak tűnik a valódi közösség. Már a világjárvány előtt is sok médiabeszámoló született arról, hogy a magányosság válságát éljük. Számos országban és demográfiai csoportban azonosították problémaként a magányosságot.11 Ez az elszigeteltségérzés pedig pusztító hatással van a testre. A Brigham Young Egyetem egy kutatásában azt találták, hogy a magány ugyanolyan hatással van az élettartamra, mint napi 15 cigaretta elszívása.12 A rossz társas kapcsolatokat a szívbetegség kockázatának 29 százalékos és a stroke kockázatának 32 százalékos növekedésével hozták összefüggésbe.13

Az adatok ugyanakkor azt is mutatják, hogy a pozitív társas kapcsolatok segítenek, hogy jól működjünk. Ashton Applewhite író rámutatott, hogy a társas kapcsolódás a boldog és egészséges öregedés fő mutatója. A többgenerációs barátságokat is hasznosnak tartja, amit számos tanulmány is alátámaszt: ezekből kiderül, hogy a kisgyermekek közelsége pozitív hatással van az idősebb emberekre, akik épp azzal a kérdéssel szembesülnek, hogy mi értelme van az életüknek.14 Míg a házasságot általánosságban a szív-és érrendszeri betegségek kockázatának csökkenésével hozzák összefüggésbe, a konfliktusos házasságok éppen ellenkezőleg, fokozott kockázattal járnak.15 A Harvard Study of Adult Development szerint az, hogy ötvenéves korunkban milyen a kapcsolataink minősége, a legpontosabb előrejelzője annak, hogy nyolcvanéves korunkban milyen lesz az egészségünk és a jóllétünk.16 Az élet kapcsolódásból születik, kapcsolódás tartja fenn, és kapcsolódást hoz létre. Akkor vagyunk a legboldogabbak és a legegészségesebbek, amikor hozzájárulunk a kollektív életerőhöz, és merítünk is belőle. Ez a gondolat az alapja a negyedik titoknak, amelyet meg szeretnék osztani veled: soha nem vagy igazán egyedül. A közösséghez való kapcsolódás felerősíti az egyéni életerőnket azáltal, hogy ráhangolódunk a kollektív életerőre.

Ez azt jelenti, hogy akkor működünk igazán jól, amikor képesek vagyunk elfogadni mások kapcsolódási szándékát. És mivel a kapcsolódás nemcsak befogadás, hanem kezdeményezés is, mi magunk határozzuk meg a közösségeink egészségét. Mindannyiunk felelőssége, hogy támogató hálózatot építsünk magunk köré. Ennek során egyben hozzájárulunk a másokat is megtartó kapcsolati háló egészéhez. Az adás gesztusának még csak nem is kell önzetlennek lennie, mivel önmagunknak teszünk jót vele. Ahogy a fiam, Bob mondta még gyerekkorában: „Hé, anyu, most már értem! Ha összebarátkozom valakivel, és ő is összebarátkozik valakivel, és aztán ő is összebarátkozik valakivel, akkor az egész körüléri a világot, és visszajut hozzám!”

A világ számos pontján láttam virágzó közösségeket. A legnagyobb örömet azonban azokban a csoportokban tapasztaltam, ahol az emberek összedolgoznak egy közös cél érdekében, még akkor is – vagy különösen akkor –, ha nagy nehézségekkel kell szembenézniük. Nem tökéletes emberek kellenek egy közösség virágzásához, és nem is rengeteg pénz – csak az, hogy felhasználjuk azt, amink van, és megtaláljuk a módját, hogy ez elég legyen.

Úgy neveltek, hogy higgyek a kapcsolódás erejében. Összetartó családban és életteli közösségben nőttem fel, amelyben az emberek segítették egymást és valóban összetartoztak. Azóta is arra törekszem, hogy összetartó családot teremtsek, mindannak ellenére, amin keresztülmentünk, és mindig aktív részese vagyok az engem körülvevő világnak. Tudatosan előtérbe helyezem a társas kapcsolataimat, mert az egész lényemet áthatja, amikor adok másoknak, és elfogadom, amit tőlük kapok.

Úgy sejtem, te is ismered ezt az érzést. Remélem, életed során legalább egyszer megtapasztaltad már, hogy milyen érzés, amikor valaki teljes szívvel támogat. És remélem, volt már alkalom, amikor te nyújtottál támaszt valaki másnak, akár csak egy pillanatra is, és megérezhetted az igazi, mély kapcsolódást. Ha igen, emlékezz vissza, mennyire feltöltött energiával. Felidézheted, hogyan áramlott át rajtad ez a megújult életerő, amely előrevitt és mozgásba hozott. Az életerőnek ez a felerősödése a közösség fontosságának egyik legékesebb bizonyítéka.

Évtizedek óta van egy álmom: megalapítani az Élő Orvoslás Faluját, ahol a gyógyítás, a mindennapi élet és tanulás egyetlen egységet alkot. Bizonyos szempontból ez a vízió a gyermekkorom vándortáborain alapul, más szempontból viszont egy egészen új paradigmát tükröz, egy olyan közösséget, ahol az emberek együtt élnek és dolgoznak a gyógyulásért. Társas lények vagyunk – arra születtünk, hogy együtt legyünk. Akkor működünk jól.

Bár ezt sokan értjük a fejünkkel, a gyakorlatban egyre nehezebb megvalósítani. Az Egyesült Államok (a világ nagy részéhez hasonlóan) ideológiai törésvonalak mentén morzsolódik fel. A családtagok nem tudnak kapcsolódni egymáshoz, még az ünnepeket is mindenki inkább a saját kis kuckójában tölti. Egyre több házasság végződik válással. A házaink egyre nagyobbak, miközben mindinkább visszahúzódunk az elektronikus eszközeink világába. Minél többet birtoklunk, annál kevesebb időt töltünk együtt. Még ha elméletben vágynánk is a kapcsolódásra, valahogy túl nehéznek tűnik kielégíteni ezt a szükségletünket. Talán már nem is tudjuk, hogyan kell.

Ahogy ezt figyelem magam körül, elgondolkodom: ha annyira jólesik a kapcsolódás, és tudjuk is, hogy jót tesz nekünk, miért kerüljük mégis?

20. fejezet

A TÖKÉLETLENSÉG ELFOGADÁSA

Amikor az első gyermekem, Carl megszületett, Cincinnatiben éltem, és összebarátkoztam egy másik újdonsült anyukával az utcánkból, akinek volt egy hasonló korú kisfia. Ugyanabban a kórházban dolgoztunk rezidensként, és volt bennünk néhány közös dolog. Amint elég idősek lettek ahhoz, hogy lemásszanak az ölünkből, Carl és Harry sokat játszottak együtt. Jól kijöttek egymással, de egészen másként játszottak – részben azért, mert annyira más volt a nevelési stílusunk. Carl felfedező típus volt, akit Bill-lel együtt arra biztattunk, hogy kússzon-másszon és nyugodtan piszkolja össze magát. Harryt az édesanyja kesztyűben küldte ki játszani, és néha még pórázra is kötötte, hogy biztonságban legyen. Ma már rengeteg információ áll a fiatal szülők rendelkezésére arról, hogy milyen fontos néha engedni a gyerekeknek, hogy összepiszkolják magukat. A legtöbb ember tudja, hogy a túlságosan steril környezet nem tesz jót a fejlődésnek. Harry édesanyja viszont olyan orvosi képzést kapott, amelynek a csíraelmélet állt a középpontjában, vagyis minden a kórokozók elpusztításáról szólt – ő pedig a legjobb tudása szerint járt el. Sok más nőhöz hasonlóan ő is azt tanulta, hogy vannak bizonyos dolgok, amelyeket meg kell tennie ahhoz, hogy jó anya legyen, és ezek közé tartozott az is, hogy távol tartsa fiát a bacilusoktól.

Harry és az édesanyja egyben a pácienseim is voltak. Sokszor jöttek hozzám, mert Harry állandóan betegeskedett. Mindent összeszedett, bármennyire is igyekezett az anyukája, hogy megóvja őt. Egy nap Carl boldogan játszott a földön, miközben Harry csöndesen üldögélve nézte őt. Az édesanyja megkérdezte tőlem:

– Hogyan lehet, hogy Carl alig beteg, Harryt meg olyan gyakran kell elvinni hozzád? Pedig én annyira vigyázok rá!

Nevettem, és elmagyaráztam, hogy Carlnak valószínűleg erősebb az immunrendszere. Hagytam, hogy kapcsolatba kerüljön a világgal, és ennek köszönhetően ellenállóbbá vált. Ez a történet önmagában nem rendkívüli, ha azonban metaforaként tekintünk rá, sokat tanulhatunk belőle. Vannak dolgok, amelyek valóban veszélyesek – a forró kályha, a magas sziklák, a mérges kígyók –, és Harry édesanyja helyesen tette volna, ha ezektől megóvja a fiát. De túlzásba esett, és Harry szenvedte el a következményeit. Pontosan ilyen a közösség működése is. Igen, vannak emberek, akik árthatnak nekünk, ez igaz. De ha túlságosan meg akarjuk védeni magunkat másoktól, akkor éppen azoktól a kapcsolódási lehetőségektől vágjuk el magunkat, amelyek a javunkra lehetnének. Azért jöttünk egy emberekkel teli világba, mert arra születtünk, hogy közösségben éljünk, ennek minden szépségével és zűrzavarával együtt.

Gyakran azért nem lépünk kapcsolatba másokkal, mert nem akarjuk bepiszkolni a kezünket. Nem akarunk mások „hiányosságaival” vesződni. Meg akarjuk óvni magunkat a csalódástól. Közben pedig lemaradunk az életről.

A modern kor kényelmes megoldásai megkönnyítik ezt. Gyakorlatilag „kifertőtlenítettük” az életünkből azt az alapvető emberi érzést, hogy szükségünk van egymásra. Napjainkban, ha nincsenek anyagi gondjaink, úgy alakíthatjuk ki a világunkat, hogy szinte senkitől ne kelljen semmit kérnünk. A szomszédaink helyett alkalmazások segítenek abban, hogy elhozzuk az autónkat a szerelőtől vagy eljussunk az orvosi rendelőbe. A zsúfolt hétköznapokon percek alatt rendelhetünk vacsorát kiszállítással. Egy kattintással felbérelhetünk embereket arra, hogy sétáltassák a kutyánkat, összeszereljék a bútorunkat vagy lemossák az autónkat. Úgy tűnik, minél „fejlettebbek” vagyunk, annál inkább azt a kényelmet keressük, hogy soha ne kelljen semmit kérnünk a szomszédainktól és a barátainktól. Egy pénzen megvásárolható közösséget teremtünk magunk köré. Elmúltak azok az idők, amikor átszaladtunk a szomszédhoz egy bögre cukorért vagy közösen építettünk fel egy szerszámoskamrát.

Talán úgy hangzom, mint egy vénasszony, aki a világ változására panaszkodik. De valami sokkal alapvetőbb dologra próbálok rámutatni: szükségünk van arra, hogy kölcsönkérjük azt a bögre cukrot. Jót tesz nekünk, ha közösen építjük fel a szerszámoskamrát. Mert amikor így élünk együtt, az rákényszerít minket, hogy kapcsolódjunk egymáshoz, még ha csak kis dolgokban is. Régen a gyakori interakcióink gondoskodtak arról, hogy ismerjük a szomszédainkat, és tudjuk, mi történik a másik életében. Segítettek megőrizni az életerőnket azáltal, hogy védtek az elszigetelődéstől.

A modern életmód egyre inkább lehetővé teszi a mindennapi élethez szükséges interakciók számának csökkentését – és e mögött ráadásul az az ideológia áll, hogy akkor leszünk a legboldogabbak, ha csak akkor érintkezünk másokkal, amikor éppen kedvünk szottyan. Ennek azonban súlyos ára van. Túl sokat veszítünk, ha nem kapcsolódunk a közösséghez. Emberi létezésünk egy alapvető részétől fosztjuk meg magunkat.

A közösségi létet választani persze kompromisszumokkal jár. Először is, kevésbé kiszámítható. Ezt a saját bőrömön is megtapasztaltam 1958-ban, amikor Bill és én átköltözünk a második közös otthonunkba, Arizonában. Egy tipikus, szinte elpusztíthatatlan arizonai házat választottunk, amelyet tökéletesnek tartottunk héttagú családunk számára, amely hamarosan nyolcfősre bővült. Minden este együtt vacsoráztunk, és általában legalább tizenöten ültük körül a nagy tölgyfa étkezőasztalunkat. Nem aggódtunk amiatt, hogy rend van-e a házban vagy tökéletes-e az étel. A lényeg az volt, hogy együtt legyünk.

Annyi ember jött-ment nálunk, hogy egy nap, amikor a környékbeli betörések miatt becsöngetett hozzánk egy rendőr, és figyelmeztetett, hogy éjszakára zárjuk be az ajtót, rájöttünk, hogy hiába élünk ott nyolcan, egyikünknek sincs kulcsa. Akkoriban Bill-lel gyakran rendeztünk otthon adománygyűjtéseket az általunk alapított és támogatott szervezetek javára. Orvosokat és gyógyítókat láttunk vendégül, akik különböző kultúrákból és hagyományokból érkeztek, és sokan néhány napot is nálunk töltöttek. Esténként informális, baráti hangulatú beszélgetések zajlottak az asztal körül. És szinte mindennap megtöltötte a házat egy egész csapat környékbeli gyerek zsivaja.

Bill és én úgy döntöttünk, hogy olyan otthont szeretnénk, ahova gyerekek és felnőttek egyaránt örömmel jönnek, hogy jól érezzék magukat. Ezzel egy időben lemondtunk a nyugodt, csendes és makulátlan házról. Elég kaotikus évek voltak, de egyáltalán nem bántam meg. A közösségépítés szükségszerűen együtt jár egy kis zűrzavarral.

Egy délután végre találtam egy kis időt arra, hogy lazítsak egyet a kádban. A fürdőszobánknak két ajtaja volt, az egyik a hálószobánkba, a másik Bill dolgozószobájába vezetett. Épphogy lehunytam a szemem, és kezdtem ellazulni a meleg vízben, amikor valaki feltépte a hálószobából nyíló ajtót. Egy vad tekintetű fiú rontott be a fürdőszobába, egyenesen elfutott a csap mellett, feltépte a másik ajtót, és beszaladt a dolgozóba. Alig tűnt el az ajtó mögött, máris futva jött utána egy kislány, aki szintén továbbrohant a dolgozószoba felé. És aztán jöttek a többiek: a harmadik egy nagyobb gyerek volt, a negyedik egy kis kócos, az ötödik egy apróság, akinek a szeme sem állt jól. Pár pillanat alatt tíz gyerek száguldott át a fürdőszobán, miközben én ott feküdtem a kádban. Közülük csak három volt a sajátom, és egyikük sem vette észre, hogy egyáltalán ott vagyok. Egy részem bosszankodott – ott feküdtem anyaszült meztelenül a kádban, és próbáltam néhány perc nyugalmat lopni magamnak. De a másik részemet csodálattal és hálával töltötte el a gondolat, hogy milyen örömteli és nyitott otthont tudtam teremteni a gyermekeim számára.

Másokat beengedni az életünkbe azt is jelenti, hogy a dolgok néha kicsit kaotikusak és rendetlenek lesznek. Közösségben élve nem várhatjuk el, hogy minden tökéletes legyen, vagy pont úgy alakuljon, ahogy mi szeretnénk. Megértem az emberek vágyát arra, hogy kézben tartsák a dolgokat – mindannyian a saját utunkat járjuk, és szeretnénk mi magunk meghatározni ezt az utat. Az élet szépsége azonban pont abban rejlik, hogy az útjaink keresztezik egymást. Ez igazán csodálatos is lehet: megoszthatjuk egymással az addigi utunk során szerzett élményeket, elmondhatjuk, hogy mit tanultunk, hová tartunk, és mi is tanulhatunk másoktól. Bizonyos szempontból ez megterhelőnek tűnhet. A rövid ideig tartó, akut stressz azonban még jót is tehet az embernek. Ez persze nem azt jelenti, hogy sok időt kellene töltenünk állandóan negatív és bántalmazó emberek társaságában – a hosszan tartó stressz komoly károkat okozhat. A kutatások szerint azonban egy kis súrlódás időnként pozitív hatással bírhat.17

Amikor steril világot próbálunk létrehozni, kizárva belőle minden tökéletlenséget és bosszúságot, ami az emberi kapcsolatokkal jár, a saját életerőnk ellen dolgozunk, és gyengébbé válunk – mint szegény kis Harry a kesztyűjében.

Ma olyan társadalomban élünk, ahol azt sulykolják belénk, hogy csak akkor tudunk kijönni egymással, ha mindenben tetszik a másik. Egy ennyire polarizált világban ez a gondolatmenet oda vezethet, hogy már azt sem tudjuk, kihez kapcsolódhatunk egyáltalán. De ha egyszer a közösség ennyire fontos, hogyan kezdhetünk neki a felépítésének?

21. fejezet

BARÁTOKRA LELNI

Ahogy a 17. fejezetben írtam, törekszem arra, hogy mindenkit szeressek, de ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy mindenkit kedvelek. Ugyanígy segíthet, ha megtanulunk barátsággal fordulni mindenki felé – különböző szinteken. Amikor elhatározzuk, hogy mindenkit a barátunknak tekintünk, képesek lehetünk elfogadni őket, és valamilyen kapcsolatot fenntarthatunk velük, függetlenül attól, hogy kik ők és miben hisznek. Mindenkiben megtalálhatjuk a benne élő barátunkat, még ha ez csak egy kis szelete is annak, aki ő teljes egészében.

Elisa főiskolára járt, amikor hazautazott a téli szünetre, és felkeresett a könyökén megjelenő ekcéma miatt. Édesanyja évek óta járt hozzám, így Elisát gyerekkora óta ismertem, és bár hajlamos volt a szorongásra, általában egy-két perc után megnyugodott. Most azonban az ölelését kicsit furcsának éreztem, mintha nem lett volna teljesen jelen, és még azután is feszült maradt, hogy megfogtam a karját a vizsgálathoz. Bár látszólag nyugodtan ült, a tekintete ide-oda járt, és a karja enyhén remegett a kezemben. Akik ekcémával küzdenek, tudják, hogy a stressz gyakran súlyosbítja a tüneteket.

– Tegyél rá egy kis ricinusolajat, az segíthet, de hívj, ha mégsem, és akkor írok fel rá szteroidot – mondtam. Aztán lejjebb csúsztattam a karján a kezemet, és inkább a kezét fogtam meg, gyöngéden megszorítva.

– Elisa, igazából mi a baj? A keze hidegen feküdt az enyémben. Reméltem, hogy átadhatok neki egy kicsit az én kezem melegéből.

– Á, csak nem úgy alakul az itthon töltött téli szünet, mint vártam, ennyi – mondta félvállról. – Semmi különös. Az ünnepeket kibírom, aztán mehetek vissza az iskolába.

– Mi az, ami nem olyan, mint vártad? – kérdeztem, és átfutott rajtam a gondolat, hogy talán valami családi dolog.

Elmondta, hogy a családjával minden rendben van, és úgy tűnt, hogy a valódi problémáról való beszélgetés máris elkezdte lebontani a falakat. És akkor kibökte az igazságot:

– Csak a barátaimmal fura valahogy. Mármint a legjobb barátommal, Chloéval. Összeköltözött a barátjával, én meg kollégista lettem – annyira más most az életünk. Próbálok kapcsolatban maradni vele, de már nincs bennünk semmi közös. Olyan felszínes lett az egész. Érthető, mire gondolok?

– Érthető.

– Én nem igazán bírom a felszínes barátságokat. Idő-és energiapazarlásnak tűnnek. Szóval most nem tudom, hogy korábban vesztegettem-e rá az időmet vagy épp most teszem.

Rámosolyogtam Elisára. A keze kezdett felmelegedni; elég volt beszélnie arról, ami történik vele, hogy visszatérjen az életbe. Meséltem neki néhány gyerekkori barátomról – azokról, akikhez felnőttkoromban is tudtam kapcsolódni, és azokról, akikhez nem. Meséltem Peterről, akivel együtt nőttünk fel Indiában, aztán Cincinnatiben megismerte és feleségül vette drága Alice barátnőmet, végül pedig a szomszédom lett Arizonában.

– Vannak barátok, akik mellettünk maradnak, mások eltűnnek, aztán visszatérnek. Igaz, hogy vannak olyan barátságok is, amelyek elhalványulnak – de mindegyik értékes, és soha nem elvesztegetett idő. Gondoljon a tavaszi virágokra itt Arizonában – tettem hozzá, az ablakon túli tájra mutatva. – Az afrikai százszorszépek a rövid kis gyökerükkel csak néhány hétig virágoznak. A kandeláberkaktuszok viszont mélyre eresztik a gyökerüket – elég mélyre ahhoz, hogy ellenálljanak az erős szélnek és az időszakos szárazságnak. Egyik növény sem szebb a másiknál. Ugyanakkor mindkettő hozzájárul ahhoz, hogy ez a táj életre keljen. A barátsága Chloéval nem ért véget, csak változik.

Ahogy tovább beszélgettünk, meséltem arról, hogy vannak barátságok, amelyeknek a gyökere mélyre nyúlik, és évtizedekig tartanak. Rájuk számíthatunk akkor, amikor nehéz idők köszöntenek ránk. Más barátságok rövid időre szólnak. Betöltenek egy adott célt, aztán természetes módon véget érnek. És vannak barátságok, amelyek mindig a felszínen maradnak, akár évekig, akár percekig tartanak. Barátságosság és pozitív érzések övezik őket, de soha nem jutunk el egymás igazi mélységeihez. Több ezer embert ismerek, és bizonyos szinten mindegyiküket a barátomnak tartom.

– Tudod, én téged is a barátomnak tartalak – mondtam, és Elisa elmosolyodott. – Fiatalabb vagy nálam, és mivel gyerek voltál még, amikor én már felnőtt, talán furcsa így gondolni erre. De fogalmam sincs, mennyi idős a lelked, és te sem tudod az enyémről. Azt sem tudjuk, hogy a jövőben hogyan fog alakulni a kapcsolatunk. Tényleg, bármi lehetséges – pont úgy, ahogy Chloe barátnőddel is. Megszorítottam a kezét.

– Azt hittem, hogy Chloe és én örökre a legjobb barátok leszünk, és talán így is lesz. De talán nem. – Elisa sóhajtott. – Csak azt nem akarom, hogy egyedül én fektessek bele energiát.

– Úgy hangzik, mintha ez nyomasztana – jegyeztem meg.

– Igen. De szerintem, ha abbahagynám az erőlködést, akkor kevésbé nyomasztana. Csak hagyni kell, hogy kiderüljön, hogyan alakul.

– Pontosan. Megtehetsz mindent, hogy elérd őt, de nem irányíthatod az élet folyását.

Még beszélgettünk egy kicsit, és úgy tűnt, Elisa megnyugodott ettől a gondolattól. Végül azt mondta, hogy még felkeresi Chloét, amíg mindketten otthon vannak az ünnepek alatt, aztán elbúcsúztunk egymástól. Nem hívott fel szteroidos kenőcsért, úgyhogy gondolom, a ricinusolaj (vagy talán a beszélgetés) megtette a hatását.

Én úgy tudok barátkozni mindenkivel, hogy megkeresem a bennük élő barátomat. Megkeresem azt a pontot – még ha csak egyetlen ilyen pont is van –, ahol az életerőnk összeér, és abba kapaszkodom. Ebből lehet hosszabb vagy rövidebb ideig tartó kapcsolódás, és lehet mély vagy felületes. De abban a pillanatban, abban a találkozásban barátok vagyunk. A többit az élet hozza, napról napra.

Ha erős baráti közösséget szeretnél építeni magad köré, érdemes azokkal kezdeni, akik fizikailag a legközelebb vannak hozzád: a szomszédaiddal. Ezután jöhetnek azok, akikkel szakmai kapcsolatban állsz, a családtagjaid barátai, a bolti pénztárosok és a benzinkutasok, a fogorvos, a könyvelő és a kutyakozmetikus – mindazok, akik az életed részei. Barátkozz gyerekekkel, tinédzserekkel, idősebb emberekkel. Barátkozz mindenkivel, még ha csak korlátozott mértékben is, és meríts erőt minden barátságból. Ehhez csupán egy kis kedvességre és kíváncsiságra van szükség. Elég megtalálni önmagadban és a másikban azt a részt, amelyek barátok lehetnek, és erre építeni.

Az is fontos, hogy teret adjunk az élet áramlásának, amely új embereket sodor felénk. Tedd fel magadnak a kérdést: kivel találkoztam mostanában? Ki az, akinek szüksége van a figyelmemre és a szeretetemre? Ha nyitva tartjuk a szemünket, észrevesszük, hogy ki az, aki most lép be az életünkbe, akinek szüksége van ránk, akire nekünk van szükségünk (vagy egyszerre mind a kettő). Így engedjük meg, hogy a világ rajta keresztül üzenjen nekünk.

Veszélyes azt hinni, hogy csak akkor élvezhetjük egymás társaságát, ha mindenben egyetértünk. Ez a gondolkodásmód mindenkit a szélsőségek irányába sodor. Ha valakinek az élete hasonlónak tűnik a miénkhez, természetesen könnyebb kapcsolódási pontokat találnunk. De néha épp azok mutatják meg nekünk új nézőpontból a világot, akik a legkevésbé hasonlítanak hozzánk. Ezért van értelme olyan emberekkel is beszélgetni, akiket nem annyira kedvelünk. Amikor ítélkezés helyett kíváncsisággal közeledünk tőlünk nagyon eltérően gondolkodó emberekhez, fejlődni fogunk.

Amikor Ohióba költöztünk, úgy éreztem magam, mint a partra vetett hal. Azok a nők, akik megtehették, otthon maradtak a gyerekeikkel. Akik szűkösebben éltek, eljártak dolgozni, de senki nem volt olyan magasan képzett, mint én, és egyikük sem elhivatottságból dolgozott. Megszoktam már, hogy kilógok a sorból: Ohióban, ahol úgy éreztem, én vagyok az egyetlen ember (Margareten kívül), aki elefántok között nőtt fel és beszéli a hindusztáni nyelvet, és az orvosin, ahol a gyógyítással kapcsolatos nézeteim miatt kerültem konfliktusba másokkal. Éveket töltöttem egy férfiak uralta szakmában, újra és újra megtanulva, hogyan álljak ki magamért. De végig vágytam valakire, aki hasonlít hozzám – és ebben a bányászvárosban nem találtam meg. Margaret kétórányira lakott tőlünk, ami isteni ajándék volt, és Bill bátyja a feleségével szintén a közelben élt. Ez tartotta bennem a lelket az első pár évben.

Ráadásul úgy tűnt, hogy senki sem vesz igazán komolyan orvosként. Az emberek inkább Billt vagy a város többi férfi orvosát választották. Amikor odakerültünk, velünk együtt hat háziorvos volt a városban, de a többiek sorban nyugdíjba mentek, aztán Billt behívták katonának, és el kellett hagynia az államot. Ez azt jelentette, hogy mindenki, aki addig szkeptikusan állt a „női orvoshoz”, végül mégis az én páciensem lett.

Természetesen ugyanazzal a tudással és szeretettel fordultam feléjük, mint mindenki más felé, és rövidesen elnyertem a városlakók szívét. Ekkor viszont egy másik probléma kezdett kialakulni. A város szoros közösség volt, én pedig barátságos és nyitott, így az emberek nem érzékelték, mi fér bele az orvos-páciens kapcsolatba. Odajöttek hozzám a boltban, a bankban, az utcán, és állandóan orvosi tanácsot kértek tőlem. Egyszer megpróbáltam moziba menni a sógorommal és a feleségével, és a rendőrség kihívott a mozi hangosbemondóján keresztül. Valakinek valamilyen kisebb panasza volt – semmiképp sem sürgős eset! –, és mivel nem találtak, felhívták a rendőrséget, akik rádión keresztül lenyomozták, hol vagyok.

Később mumpszos lettem – ami akkoriban gyakran előfordult, mivel még nem volt ellene oltás –, és hetekre kórházba kerültem, két várossal odébb. Olyan beteg voltam, mint még soha, és a saját gyerekeimről sem tudtam gondoskodni, akik szintén lázasan feküdtek otthon. Viszont mivel én voltam az egyetlen háziorvos a környéken, az emberek a kórházban sem tudtak békén hagyni. Felautóztak a folyó mentén, hogy belopózzanak hozzám, és megkérdezzék, mit csináljanak ezzel vagy azzal a fertőzéssel, sőt volt, aki az ablak alól kiabált fel, hogy „Gladys doktornő!”. Én akkor tényleg nagyon rosszul voltam, és muszáj volt pihennem, így végül az orvos barátaim, akik a kórházban dolgoztak, átcsempésztek a saját házukba, infúziós zsákostul és mindenestül, és a mumpszból való felépülés utolsó napjait a nappalijukban fekve töltöttem. Ironikus fordulat volt ez: a kezdeti elutasítás után annyira szükségük lett rám, hogy még gyógyulni sem hagytak.

Bár mindig igyekeztem humorral könnyíteni a nehézségeken, a mumpszos eset rámutat egy fontos dologra, amellyel sokan szembesülnek a közösségépítés során: a határok fontosságára. Néha nehéz megtalálni az egyensúlyt, hogyan lépjünk kapcsolatba azokkal, akik nem tartják tiszteletben a személyes terünket és szükségleteinket. Egészséges dolog tőlünk különböző emberekkel kapcsolatba kerülni, sőt, néha még olyanokkal is, akiket nem különösebben kedvelünk – de mi a helyzet azokkal, akik szándékosan igyekeznek leszívni az életerőnket, vagy csak nem tudnak máshogy viselkedni? Hogyan találhatunk barátra mindenkiben, és hogyan kapcsolódhatunk másokhoz – ezzel hozzájárulva a közös életerőhöz – anélkül, hogy teljesen lemerítsék a tartalékainkat?

22. fejezet

A HATÁRAINK KIJELÖLÉSE

Az egészséges énhatárok kijelöléséhez vezető első lépés önmagunk és az életfeladatunk megismerése. Először is meg kell értenünk, hogy mi tölt fel bennünket nektárral, és mi szívja le a tartalékainkat, mert ez jelzi, mi tartozik a lelki utunkhoz, és mi akadályozza, hogy azon járjunk. A megfelelő határok kijelöléséhez és megtartásához nagyon jól kell ismernünk saját magunkat. Meríthetünk inspirációt másokból, akik már megtestesítik ezt az önazonosságot, de akkor is nekünk kell megtalálnunk a saját utunkat.

A nővérem, Margaret fontos példakép volt számomra egész életemben. Nagyon sok mindenben hasonlított anyánkra: a saját útját járta anélkül, hogy leszólt volna másokat azért, mert az ő útjuk más. Margaret csöndes jósága követendő minta volt számomra. Gyermekkorunkban még harcoltam ellene, de miután megtanultam elengedni ezt a harcot, az életem hátralevő részében már felnéztem rá és a nyomában jártam.

Amikor megszületett az első gyermeke, ő és a férje egy fedél alatt éltek az anyósával, Courtwright mamával. Az anyósáé volt az emeleti hálószoba. Még karon ülő volt a pici, amikor egyszer elmentem meglátogatni őket. A gyerek nagyon sírt, és úgy tűnt, bármivel is próbálkozik Margaret, semmi sem segít. Visszatekintve, a szelek bánthatták vagy kólikás volt – a bajának semmi köze nem volt Margaret gondoskodásához. De Courtwright mama azért csak lejött hozzánk, és rögtön elkezdte osztani az észt a nővéremnek.

A tanácsai mögött ítélkező, ellenséges energiák érződtek. Úgy tűnt, nem tartja Margaretet alkalmas anyának. A hangneme negatív volt, szinte már bántó. Néztem, ahogy a nővérem ringatja a babát, még szorosabban bepólyálja, és szorosan öleli magához. Végül Courtwright mama befejezte a mondandóját, és visszament az emeletre.

Margaret tovább dúdolt a kicsinek, lágyan, rezzenéstelenül. Ez meglepett, mert engem nagyon felbosszantott volna, ha így bánnak velem. Megkérdeztem, hogyan tudott ilyen nyugodt maradni ebben a helyzetben.

– Ó, hát ő ilyen – mondta Margaret a baba felé gügyögve, miközben a térdén ringatta őt. – De ez nem az én dolgom. Erre nincs energiám. Minden energiám ide megy – a gyerekemhez.

Courtwright mama még húsz évet élt, és szinte végig kritizálta a testvéremet. De mire meghalt, megtanulta tisztelni őt – olyannyira, hogy Margaretre hagyta az autóját.

Sokszor eszembe jut az a pillanat a nővéremék nappalijában. Az a mondata, hogy „erre nincs energiám”, a legtisztább megfogalmazása a határhúzásnak, amit valaha hallottam. Nem úgy értette, hogy nem rendelkezik elegendő energiával; csak úgy döntött, hogy inkább másra fordítja. A család nagyon fontos volt Margaret számára, és helyénvalónak érezte, hogy az anyósa náluk lakhasson. Így tudta megoldani, hogy ez a helyzet működjön.

Napjainkban népszerű téma a határhúzás. Azonban gyakran az emberek kizárásával azonosítjuk, mintha egyfajta erődöt kellene építenünk. Szerintem ez félreértés. A valódi határok belülről fakadnak – arról szólnak, hogy mire szánjuk az energiánkat, mit tartunk érdemesnek a figyelmünkre és mit nem.

Ebben az értelemben a határainkat teljes mértékben mi határozzuk meg. Gyakran nem tudjuk befolyásolni, hogy ki lép be az életünkbe, és milyen energiákat hoz magával, és ha ezt túl keményen próbáljuk szabályozni, az lemeríti az életerőnket. Azt viszont mindig mi döntjük el, hogy mennyi figyelmet fordítunk az emberek azon részeire, amelyeket nem kedvelünk. Ha alig marad pozitív életerő, amit táplálni lehet, a kapcsolat előbb-utóbb úgyis felszínessé válik, vagy akár ki is kopik az életünkből. De nincs szükség arra, hogy bárkit kizárjunk az életünkből: csak a negatív energiát, amit esetleg magával hoz. Ha így tekintünk rá, a határhúzás nem az emberek kizárásáról szól: a legjobb részüket beengedhetjük.

Az egyik páciensem ezt akkor értette meg, amikor tüdőrák alakult ki nála. Patty már régóta dohányzott, és gyorsan romlott az állapota, nem sokkal a diagnózisa után már kórházba is került. Betelefonáltam a kórházba, hogy beszéljek a kezelőorvosával, azt remélve, hogy legalább annyira stabilizálni tudják, hogy hazamehessen.

– Nincs jól – mondta az orvos a vonal túlsó végén. – Nagyon vérszegény, és túl gyenge ahhoz, hogy hazaengedjük.

– Nem kaphatna vérátömlesztést? – kérdeztem.

– Próbáltuk – válaszolta az orvos –, de nem engedi. A teste talán erőtlen, de ő maga makacs, mint egy öszvér!

Bementem a kórházba, hátha sikerül meggyőznőm. Elmondtam neki, hogy ha nem kap vért, valószínűleg meghal.

– Tudom – mondta Patty. – De ez egyszerűen nem helyes. Nem hagyhatom, hogy valaki más vére folyjon az ereimben. Nem is ismerem azt az embert. Nem is biztos, hogy kedvelném. Ráadásul mi van, ha fertőzött a vér? Nem helyénvaló ez. Talán anélkül is meg tud gyógyulni a testem.

Megértettem az aggodalmát, de a kórlapját nézve egyértelmű volt, hogy vérre van szüksége. Azt gondoltam, talán segíthetne neki, ha más szemszögből tekintene a helyzetére: nem úgy, mint valaki, aki beteg és vér kell neki, hanem úgy, mint aki talán egy szent lehetőséget kapott a szeretet elfogadására. Azt mondtam neki, gyönyörű dolog, hogy valaki valahol a világon annyira szereti őt, hogy a vérét adja érte. A legértékesebb és legjobb részét ajánlotta fel, attól függetlenül, hogy egyébként milyen ember. A teste azt üzeni neki, hogy most nagyon gyönge, és szüksége van erre a támogatásra. Szerencsére valaki a közösségből már felajánlotta a vérét pont ilyen célra. Nem számít, hogy ki. Csak az számít, hogy eléggé fontosnak érezte az ügyet ahhoz, hogy segítsen.

Ez a nézőpontváltás mindent megváltoztatott. Patty képes lett a vérre a szeretet ajándékaként tekinteni, amely a donor legjobb részéből fakadt. Elfogadta a transzfúziót, és hamarosan sokkal jobban érezte magát. Azáltal, hogy elfogadta a közösség támogatását, szert tett arra az erőre, amelyre szüksége volt a rák elleni küzdelemhez.

A határaink tükrözik, hogy kik vagyunk és mire van szükségünk – és mivel ez folyamatos változásban van, a határaink is ennek megfelelően mozoghatnak. Ez persze nem azt jelenti, hogy mások mozdíthatják el őket helyettünk – hanem azt, hogy nekünk magunknak kell rendszeresen befelé figyelnünk, és felismernünk, hogy mire van szükségünk, éppen milyen alakú kirakósdarabként illeszkedünk a világba. Ez gyakran másoknak is segít, hogy a helyére illesszék a saját darabjukat.

Ahogy a 14. fejezetben már említettem, dr. Milton Erickson az én nappalimban indította el a hipnózisról szóló beszélgetőkörét az 1950-es évek végén. Eleinte nagyon szerettem otthont adni a csoportnak; miután évekig kívülállónak éreztem magam Ohióban, örömmel töltött el, hogy Arizonában végre a nyüzsgés középpontjában lehettem. Ám ahogy az ötödik gyerekem születéséhez közeledtem, szükségem volt a pihenésre, és a tudat természetéről folytatott, éjszakába nyúló heves viták kezdtek a terhemre lenni. Már nem vettem részt a beszélgetésekben, csak aludni szerettem volna. Egy este megmondtam Billnek és Miltonnak:

– Elég volt. Új helyet kell találnotok a beszélgetőkörnek.

Várandós voltam és fáradt, szóval nem igazán finomkodtam.

Egy kicsit zúgolódtak – azt hiszem, Bill is élvezte, hogy központi szereplői vagyunk az éppen folyó fontos diskurzusoknak, Milton pedig szeretett volna mindent úgy folytatni, ahogy addig – de hamarosan találtak egy kicsit hivatalosabb helyszínt a csoport számára. A költözés elindított egy nagyobb ívű beszélgetést a csoport jövőjéről. Ennek hatására a csoport magja létrehozta az Amerikai Klinikai Hipnózis Társaságot. Az ASCH a mai napig a klinikai környezetben hipnózist alkalmazó egészségügyi és mentálhigiénés szakemberek legnagyobb szervezete.

A határ, amelyet meghúztam, a saját lelki utam része volt: akkoriban elsősorban a bennem növekvő élettel kapcsolatban voltak teendőim, és fel kellett készítenem a testemet a szülésre, ahelyett, hogy hosszú vitákat hallgassak a tudattalan elméről. De egyben Milton lelki útjához is hozzátartozott, ahogy mindazokéhoz is, akiket az ASCH munkája érintett a következő évtizedekben. A döntésem ideiglenes válságot teremtett azzal kapcsolatban, hogy hol fogják tartani az összejöveteleket, de összességében az egész csoport számára ez volt a legjobb, ami történhetett. Így működnek az egészséges határok: az egész rendszer javára válnak.

Persze nem mindig egyszerű határt húzni. Nekem sem volt kellemes a nyűgös, terhes feleség szerepe, ahogy Bill és Milton sem örült, hogy kirakták őket a viták megszokott, kényelmes helyszínéről. De jobb pillanataimban képes vagyok egy kis humorral oldani a helyzetet. Ohióban akkor tetőztek a dolgok, amikor rájöttem, hogy már a boltba sem mehetek el anélkül, hogy valaki oda ne jönne hozzám valamilyen egészségi panasszal. Egy szombat reggel négy gyerekkel indultam a helyi szupermarketbe. Bill távol volt, én a teljes kimerültség határán egyensúlyoztam, a gyerekek pedig különösen nyűgösek és mozgékonyak voltak. Egy páciens meglátott a kekszes polcnál, és egyenesen a bevásárlókocsim felé vette az irányt. Magamban felsóhajtottam, tessék, már megint.

Teljes megdöbbenésemre Yvonne nem valami egyszerű, felszínes panasszal jött oda hozzám – egy nőgyógyászati fertőzésről kezdett mesélni, minden részletet megosztva, teljes hangerővel. Az 1940-es években jártunk, és bár semmi problémám nem volt azzal, hogy nőgyógyászati fertőzésekről beszéljünk a rendelőmben, a kekszes polcnál ez nagyon furcsán vette ki magát. A nagyobb fiaim a földön birkóztak, de a két kicsi a bevásárlókocsiban ült, és tágra nyílt szemmel hallgatták a részleteket.

Amikor a testnedvekhez ért, láttam, hogy a legnagyobb fiam is elkezd fülelni. Ekkor betelt a pohár.

– Mondja, Yvonne, miért nem fekszik le most azonnal? – mondtam, a szupermarket padlójára mutatva. – Dobja le a bugyiját, és szívesen megvizsgálom itt és most.

Széles mosolyt villantottam a páciensem felé, jelezve, hogy komolyan gondolom, és elkezdtem a táskámban kotorászni, mintha a műszereimet keresném. A fiúk félbehagyták a birkózást – ismerték ezt a hangsúlyt, és mindig felkapták a fejüket az olyan „botrányos” szavakra, mint a „bugyi”.

Yvonne elvörösödött.

– Itt? – kérdezte, körülnézve.

– Vagy kérjen időpontot hétfőre – tettem hozzá, mintha az is ugyanolyan jó ötlet lenne.

– Ó! – kiáltott fel. – Igen, azt hiszem, inkább azt fogom tenni!

– Akkor hétfőn találkozunk! – mondtam, és elindultam a kocsival a zöldséges részleg felé, miközben a két nagy gyerekem vihogva követett, a két kicsi pedig a bevásárlókocsiban kuncogott. Szeretek úgy gondolni erre, hogy a humor kicsit elvette a határhúzás élét – de legalábbis felejthetetlen élmény lett az első négy gyermekem számára.

Azt hiszem, azért is kedveltek meg annyira ebben a városban, mert azt adtam a pácienseimnek, amire valóban szükségük volt. Nem tudtam megoldani minden problémájukat, de állandó, megbízható jelenlétté váltam az életükben. A teljes elutasítottság után olyan fontos szereplő lettem, hogy a puszta túlélés érdekében el kellett kezdenem határokat húzni.

Az, hogy mit adunk a közösségnek, legalább olyan fontos, mint hogy mit kapunk tőle. Ezt könnyű elfelejteni; sokan először csak azt nézzük, hogy számunkra mit tartogat. Pedig abból is sokat nyerhetünk, ha megosztjuk, amink van. Hogyan kezdjünk hát hozzá? Hogyan tudjuk a legjobbat nyújtani magunkból minden helyzetben, hozzájárulva a kollektív életerőhöz?

23. fejezet

A FIGYELEM EREJE

A Margarettel való kapcsolattartás volt az egyik kapaszkodóm, amely átsegített azokon a hosszú, fárasztó ohiói éveken. Ő Pittsburghben lakott, mindössze kétórányira tőlem, ami valódi áldás volt. Éppúgy kisgyerekeket nevelt és közben teljes állásban dolgozott az egészségügyben, mint én. A Johns Hopkins Egyetemen végzett ápolóként, és mint minden Taylor gyerek, aki az egészségügyben kötött ki, ő is a szüleink egészséggel és jólléttel kapcsolatos holisztikus nézeteit igyekezett továbbvinni. Sok közös volt bennünk, ami összekötött minket.

Amikor csak lehetett, találkoztunk: a gyerekeket elküldtük játszani, mi pedig beszélgetésbe merültünk. Én a lendületemet és a lázadó gondolataimat hoztam, ő pedig a csöndes érzékenységét és végtelen kedvességét. A nővérem volt a legkedvesebb, legodaadóbb barátom. Néha egészen belelovaltam magam valamibe, ő meg csak pislogott rám a nagy kék szemével, türelmesen hallgatva, amíg lassan megnyugodtam. Két találkozás között telefonon is sokszor beszéltünk. Megcsörgettem, ő pedig végighallgatott; aztán elmesélte, hogy az ő életében mi történik, és én is végighallgattam őt.

A pácienseim felé is hasonló figyelemmel fordultam, rászánva az időt, hogy elmondják, amit mondani akartak, nemcsak a testi panaszaikról, hanem az életük nehézségeiről is. Sokukat, főleg a nőket, soha nem hallgatta még végig senki, akit tekintélynek tartottak. Eleinte nehezen nyíltak meg, de ahogy kialakult köztünk a bizalom, ez kezdett megváltozni.

A figyelmes hallgatás képessége egész életemben hasznomra vált, mert sokszor ez a legjobb módja a közösséggel való pozitív kapcsolat fenntartásának. A valódi odafigyelés segít megérteni a másik nézőpontját és küzdelmeit. Amikor meghallgatunk valakit, segítünk, hogy kevésbé érezze egyedül magát – ettől pedig mi is kevésbé érezzük egyedül magunkat. Ez az egyik legfontosabb dolog, amit megtehetünk egymásért.

Carl bátyám is jól tudta ezt. Mozgalmas gyermekkorunk során megtanított verekedni, és gyakran cukkolt, hogy dhamar dhol vagyok (hindusztáni nyelven „ügyetlen vödör” – ezt a sértést hosszú végtagjaimmal érdemeltem ki). Később a Harvard orvosi karán tanult, majd Panamában és Indiában dolgozott orvosként. Végül visszatért az Egyesült Államokba, és a Johns Hopkinsnál elindította a nemzetközi egészségügyi szakirányt. Sok fontos projektje közül az egyik a Future Generations („a jövő generációi”) volt, melynek keretében helyi közösségekkel együttműködve igyekezett javítani a nők szülési körülményein Afganisztán vidéki tartományaiban. Már mindketten a nyolcvanas éveinket tapostuk, amikor egy nap felhívott, és megkérdezte, hogy segítenék-e neki.

– Az a baj, Dhamar, hogy ezek a nők senkivel sem hajlandók beszélni a férjük engedélye nélkül, és még olyankor is meglehetősen visszafogottak. Be kellene jutnunk, hogy megértsük, hogyan szülnek, és lássuk, hol lép fel a probléma. Az újszülöttek és az anyák halálozási aránya is döbbenetes némelyik közösségben, és biztos vagyok benne, hogy a higiénián és a szegénységen túl valami más is van emögött. Te olyan jó hallgatóság vagy, talán veled szóba állnak.

Beleegyeztem, és hamarosan egy Afganisztánba tartó repülőn találtam magam. Mivel a szüléseket többnyire nők vezették le, a kollégám, dr. Shukria és én kinéztünk néhány falut, és mindegyikből elhívtunk két nőt a bentlakásos programunkba. Nem volt könnyű rávenni őket, hogy jelentkezzenek a programra – sőt, amikor beszélni szerettünk volna velük, sok férfi nyilvánvalóvá tette, hogy nem akarja elengedni a feleségét. Azt javasoltuk, hogy küldjék el akkor az anyósukat, amibe már a férfiak is gond nélkül beleegyeztek.

Egy hétig éltünk együtt egy házban, és fokozatosan megismertük egymást. A kollégámmal megkértük ezeket a nőket, hogy meséljék el a saját szüléstörténetüket, hátha kiderül, mi nem működik jól. Már önmagában annak is igen erőteljes hatása volt, hogy meghallgattuk őket. Sokan közülük addig soha nem mesélhettek a terhességgel és szüléssel kapcsolatos nehézségeikről, még a közösség többi nőtagja sem hallotta ezeket a történeteket. A nekik szentelt figyelmünk azt üzente, hogy fontosak, és minden történetük is fontos.

Amint a nők elkezdtek beszélni, már könnyű volt megérteni, hogy mi történik; volt, aki saját maga is rájött. Bevett gyakorlat volt a vajúdás közbeni böjtölés, ami legyengítette a nőket, így nehezebbé – néha lehetetlenné – vált, hogy önállóan nyomjanak, és világra segítsék a gyermeküket. A köldökzsinór elvágásakor nem alkalmaztak sterilizálást, ami fertőzéseknek tette ki az újszülötteket. A szülési gyakorlat egyszerű változtatásaira volt csak szükség, amelyeket könnyen be lehetett vezetni a halálozási arány csökkentése érdekében. És mivel mi meghallgattuk őket, ők is nyitottá váltak arra, hogy meghallgassanak minket.

Dr. Shukria és én megosztottunk velük néhány egyszerű információt a higiéniáról, táplálkozásról, anatómiáról és hasonlókról. Azzal küldtük vissza őket a falvaikba, hogy osszák meg ezt a tudást az egész közösséggel. Ha a nők tudnak valamit, azt megtanítják egymásnak. Néhány héten belül a tőlünk kapott információk elterjedtek a vidéki területeken, a már meglévő közösségi hálózaton keresztül. És mindehhez csak annyi kellett, hogy mindegyik nő beszéljen, a többiek pedig meghallgassák őket.

Az olyan jószívű emberek, mint Carl, dr. Shukria és a nemzetközi segélyszervezetek milliónyi munkatársa, akik segítenek egészségügyi ellátást eljuttatni a bolygónk távoli pontjaira is, megmutatják, hogy sokszor a legfontosabb dolog, amit másoknak adhatunk, a puszta jelenlétünk. Afganisztánban az első dolgunk az odafigyelés volt, nem a problémamegoldás. Biztos vagyok abban, hogy legalább olyan fontos volt megteremteni egy biztonságos teret, amelyben ezek a nők beszélhettek a tapasztalataikról, mint a képzés és az erőforrások, amelyeket később megosztottunk velük. Bíznunk kellett abban, hogy a figyelmünk, a hallgatásunk önmagában is jelentőséggel bír.

Cserébe ezeknek a nőknek is bízniuk kellett abban, hogy fontos a mondandójuk. A legtöbbjük még soha nem osztotta meg másokkal a szülésélményét. Sokan még arról sem beszéltek soha, hogy elveszítettek gyermekeket és terhességeket, hogy látták a barátaikat meghalni szülés közben vagy utána, sem a kezeletlen gátrepedésekről és sipolyokról, valamint egyéb szüléshez kapcsolódó szövődményekről, amelyeket el kellett szenvedniük. Nem is gondolták, hogy a rendelkezésükre álló információ fontos lehet a számunkra vagy akár egymás számára.

Mégis, más szempontból ezek az afganisztáni nők tökéletesen tisztában voltak a közösség erejével. Megfigyeltem, hogy sokszor támaszkodtak egymásra. Együtt dolgoztak, együtt főztek, megosztották, amijük volt, és segítséget kértek egymástól. Engem is befogadtak a közösségükbe, pedig nem beszéltünk közös nyelvet, más volt a kulturális és pénzügyi hátterünk, valamint az iskolázottságunk. Ezek helyett találtunk sok más kapcsolódási pontot: az anyaságot, a szülés élményét és nagymamaként a következő generáció felnevelését. Azzal érkeztünk, amink volt, kapcsolatot kerestünk, és együtt új közösséget hoztunk létre.

Különösen lenyűgözött ennek a közösségi élménynek az ereje a hét végén, amikor néhány asszony meghívott, hogy töltsek egy napot náluk a hegyekben. Ez hosszú, szamárháton megtett úttal járt, és bár nyolcvanhat éves létemre elég jól tartottam magam, aggódtam, hogyan fogja bírni a testem az ösvényen való rázkódást. Az egyik asszony észrevette, hogy nehezen tartom magam a szamár hátán, és szeretett volna segíteni. Felnyúlt, és megragadta az egyetlen hevederszerű dolgot, amit akkor viseltem: a melltartómat. Így vonultunk felfelé a hegyre, egy csapat afgán asszonnyal, egy szamárral, és egy szorosan a melltartópántomra kulcsolódó kézzel.

A közösségekben így támogatjuk egymást – ahogy tudjuk. Amikor ott vagyunk egymásnak azzal, amink van, feltöltődünk nektárral. Amikor nyitott szívvel, félelem nélkül fogadjuk a kapcsolódást, nincs olyan hegy, amelyre ne tudnánk feljutni – szamarastul, melltartópántostul, mindenestül.

Ha ilyen módon hangoljuk össze az életerőnket a közösségével, annak rendkívüli ereje van. Olyan lehetőségek nyílhatnak meg előttünk, amelyeket addig talán el sem tudtunk képzelni. Az élet maga emel fel és támogat minket a közösségen keresztül. És amikor a legnagyobb szükségünk van rá, segítőket küld hozzánk vagy emberalakot viselő angyalokat.

24. fejezet

AZ ANGYALOK ÉRKEZÉSE

A Deaconess Hospital úttörő intézmény: 1888-ban alapították az ohiói Cincinnati első kórházaként. De amikor közel hatvan évvel később odakerültem gyakornokként, előtte még sosem dolgozott náluk női orvos.

Mindig tudtam, hogy nőként nekem kell kitaposnom az utamat az orvoslás világában, ahogy előttem anyám is tette. Mégis, mivel a tapasztalataim jó része egy női orvosi iskolából származott, és a háború idején bizonyos munkakörökben örömmel látták a nőket, reméltem, hogy engem is szívesen fogadnak, mint a Deaconess első női orvosát.

A reményeim azonban gyorsan szertefoszlottak. Nem kaptam szobát az ügyeleti napokon, így miközben a férfi orvosoknak volt hol aludniuk, nekem be kellett hoznom egy párnát és egy takarót, és felfeküdhettem a röntgenasztalra. Nagyon vártam a gyakorlatot, mert több hónapnyi szülészetet is tartalmazott. De aztán további hónapok következtek az ortopéd sebészeten, és ott igazi nehézségekbe ütköztem, mert a sebészeti osztály vezető rezidense, aki ebben az időszakban a közvetlen felettesem volt, már előre eldöntötte, hogy nem kedvel.

Ez volt az első – de nem az utolsó – alkalom, hogy nyílt diszkriminációval kellett szembenéznem női orvosként. A sebészeti osztály vezető rezidense egyértelművé tette, hogy szerinte a nőknek semmi keresnivalójuk az orvosi pályán – különösen, ha még terhesek is. Pár hónapja már házasok voltunk Bill-lel, amikor megkezdtem a gyakorlatomat, és alig vártuk, hogy belekezdjünk a hatgyerekes családról szőtt tervünk megvalósításába. Amikor látszani kezdett az első terhességem, a vezető rezidens nyilvánvalóvá tette a véleményét. Elkezdett 7:30-as műtétekre beosztani, ami azt jelentette, hogy nem tudtam előtte enni, mert az étkező csak 8-kor nyitott. Aztán észrevettem, hogy én a leghosszabb és legnehezebb ortopéd sebészeti beavatkozásokat kapom. A reggeli rosszulléteim egyre erősödtek, de mindent megtettem, hogy ne vegye észre, mennyire pocsékul érzem magam. Ő ezzel szemben mintha tudatosan azon dolgozott volna, hogy még jobban megnehezítse az életemet: minden felmerülő apróság miatt engem hívatott az interkomon, hogy biztosan ne tudjak lepihenni vagy akár csak leülni egy percre sem.

Ezt látva, néhány nővér a segítségemre sietett. És velem volt egy kedves takarítónő, Lucille is, akinek az éjszakai felmosás volt a feladata. Egyszer, amikor rosszul lettem, elbújtam egy kis tárolóhelyiségben, és belehánytam egy fémtálba. Épp csak végeztem, amikor megszólalt a csipogóm: a vezető rezidens volt az. Pánikba estem, nem tudtam, hogyan takarítsak el magam után, miközben válaszolnom is kell a hívásra. Ahogy kinyitottam a helyiség ajtaját, ott állt Lucille. Ragaszkodott hozzá, hogy ő takarítson fel utánam, én meg menjek eleget tenni a főnököm legújabb szeszélyének.

Kitartottam, és a lehető legjobban igyekeztem helytállni. Ahogy a vezető rezidens egyre agresszívebben tette nyilvánvalóvá az ellenszenvét, csak még elszántabb lettem: nem csupán végigviszem a gyakorlatot, hanem azt is megmutatom nekik, hogy a nők – még a terhes nők is – éppolyan alkalmasak orvosnak, mint a férfiak.

Aztán egyszer csak a heti beosztás, amelyet krétával írtak ki a sebészeti osztály táblájára, rejtélyes módon kezdett az én javamra változni. A nevem egyre gyakrabban került a rövidebb műtétek mellé, amelyek ráadásul kedvezőbb időpontokban kezdődtek.

Egy nap a vezető rezidens tombolva állított meg a folyosón.

– Hogy meri módosítani a beosztást? – kérdezte.

– Nem tettem ilyet! – válaszoltam. Ez igaz is volt – fogalmam sem volt, ki módosítja a beosztást. Úgy éreztem, mintha az univerzum válaszolt volna az imáimra. Nem lepett meg, de hálás voltam. Valaki törődött velem és vigyázott rám, még ha nem is tudtam, ki volt az.

Sokan megtapasztalták már ezt az érzést. Miután a szüleim Indiába költöztek, apám húga, Belle Taylor, aki példaképének tartotta anyámat, saját maga is oszteopátiás orvosnak tanult. Mivel Belle néni nem ment férjhez, abban az időben „vénlánynak” nevezték. Ennek ellenére – valamint annak dacára, hogy az 1920-as években jártunk – ő is eljött Indiába, hogy missziós munkát végezzen. Végül kilépett a misszióból, és alapított egy független árvaházat, néhány órányi távolságra a szüleimtől.

Amikor 1969-ben meglátogattam a szüleimet, elmentem Belle nénihez is, az árvaházba. A gyerekek jó része egy nagy projekten dolgozott: agyagtéglákat készítettek és a napon szárították őket. Megkérdeztem, mire kellenek a téglák, és elmondta, hogy új tehénistállót építenek. Az árvaház folyton ételhiánnyal küzdött, olyan sok éhes szájat kellett etetni, Belle néni pedig úgy gondolta, hogy egy fejőstehén megoldást jelenthet a problémáikra.

– De hiszen nincs is tehenetek – mondtam lassan, alaposan körülnézve, hogy jól látom-e.

– Még nincs – válaszolta Belle néni. – De így működik a hit. Le merem fogadni, hogy ha megépítjük a tehénistállót, az Úr látni fogja, hogy már küldheti a tehenet a gyerekeknek.

Néhány hétbe telt, amíg a gyerekek elkészítették a szükséges mennyiségű téglát és felépítették az istállót. A habarcs már száradt a napsütésben, de még mindig nem volt tehén. Ekkor készítettek egy etetővályút, megtöltötték szénával, és tovább vártak.

Pár nappal később betévedt az udvarukra egy tehén, tejtől nehéz tőggyel. Megérezte a széna illatát, és egyenesen besétált az istállóba! Belle néni térdre esett, hogy megköszönje az Úrnak ezt a hihetetlen csodát. Pár perccel később azonban már újra talpon volt, és folytatta a munkát. Hálás volt, hogy a tehén megérkezett, de egyáltalán nem volt meglepve.

Amikor kialakítunk egy kölcsönös adok-kapok kapcsolatot a körülöttünk levő világgal, egy idő után azt vesszük észre, hogy szinte bárhova nézünk, támogatást találunk. Jó energiát sugárzunk kifelé, és ez visszatalál hozzánk. Ahogy Belle néni, mi is támaszkodhatunk erre. Mivel mi hozzuk létre a közösségünket, és mi tesszük erőssé azt, bízhatunk benne, hogy meg fog tartani minket a szükség idején. Ehhez hitre van szükség – de nem feltétlenül spirituális vagy vallásos értelemben. Akár valami nálunk nagyobb erőben hiszünk, ahogy Belle néni tette élete minden egyes napján, akár saját magunkban és abban a képességünkben, hogy ki tudunk alakítani egy támogató társas közeget – minden erőfeszítés, amelyet egy közösség létrehozására fordítunk, a kollektív életerőnket táplálja. Ez lehetővé teszi, hogy az élet – a világegyetem – viszonzásul mellénk álljon, és a segítségünkre siessen, ha kell.

Belle néni rendíthetetlen hite az Úr gondoskodásában óriási hatással volt rám – ahogy anyám és apám hite is. Olyan felnőttek neveltek fel, akik sokat adtak a közösségüknek, és ugyanezt várták cserébe, ezért felnőve magam is így tekintettem a világra: mint egy olyan helyre, amelynek én is szerves része vagyok, és amelyre ezért teljes mértékben rábízhatom magam.

Amikor Bill és én az orvosira jártunk, semmi pénzünk nem volt. Ennek ellenére szerettem volna friss házasként hálaadásnapi vacsorát adni az új otthonunkban, ezért meghívtam pár barátot.

Hálaadás napján mind elmentünk egy meccsre. Azt terveztük, hogy utána áthívjuk őket az ünnepi vacsorára. Félidőben bevallottam Alice barátnőmnek: nem főztem semmit! Nem volt elég pénzünk egy újabb bevásárlásra, úgyhogy azt mondtam Billnek, hogy felküldök egy imát, aztán reménykedünk. Bill csak csóválta a fejét, de bízott bennem: amikor olyan érzésem volt, hogy megoldódnak a dolgok, gyakran igazam is lett. Azt terveztem, hogy végső esetben mogyoróvajas szendvicset szolgálok fel.

Alice szörnyülködve nézett rám.

– Mogyoróvajas szendvicset? – kérdezte. De én csak mosolyogtam, mert nem hittem, hogy sor kerül erre. A csontjaimban éreztem, hogy valami történni fog.

Még akkor is a csodában reménykedtünk, amikor visszaértünk a házhoz. Ahogy kitártam az ebédlő ajtaját, terített asztal várt, egy teljes hálaadásnapi vacsorával: töltelék, krumplipüré, szósz – és középen egy sült pulyka. Gyönyörűen volt megterítve, a legszebb étkészletemmel. Alice rám nézett és nevetett.

– Tudtam, hogy csak ugratsz, Gladys! – mondta.

– Pedig nem! – válaszoltam. – Fogalmam sincs, hogy került ez ide! Tényleg!

És akkor megláttam egy levelet a pulton. A fölöttünk lakók hagyták ott. Épp leülni készültek a frissen elkészült vacsorához, amikor hírt kaptak egy családi vészhelyzetről, így mindannyian rohantak a repülőtérre. Nem akarták, hogy kárba vesszen az étel, ezért lehozták hozzánk.

Bár a családi vészhelyzet, ami miatt el kellett utazniuk, véletlen egybeesés volt, az, hogy nekünk adták az ételt, már nem volt véletlen. Ismertük őket, és barátságos viszonyban voltunk. Láthatták, hogy anyagi gondokkal küzdő friss házasok vagyunk, távol a családunktól, és gondolom, kedveltek minket. A hitem tette lehetővé, hogy teljes nyugalommal üljem végig azt a meccset: nemcsak abban bíztam, hogy az univerzum gondoskodni fog rólam, hanem abban is, hogy én már megteremtettem ehhez a feltételeket. Az az igazság, hogy büszkén szolgáltam volna fel a mogyoróvajas szendvicseket is: ez volt otthon, és mindenkinek jutott volna belőle. De azáltal, hogy minden szinten kapcsolódtam a közösség erejéhez, teret adtam egy csodának – és az meg is érkezett. Ha úgy érzed, nem kapsz támogatást a körülötted lévőktől, érdemes lehet megkérdezni: Te támogatóan fordulsz feléjük? Hozzájárulsz valamilyen módon a kollektív életerőhöz, vagy csak merítesz belőle? Képes vagy erős határokat tartani abban, hogy mire fordítod a figyelmedet, ugyanakkor felfedezni mindenkiben a barátot? Örömöt és pozitív érzéseket terjesztesz magad körül? Megbízhat benned a közösség?

Ha bármelyik kérdésre „nem” a válaszod, hogyan várhatnád, hogy a kollektív életerő visszatükrözze a támogatásodat?

A közösség a kapcsolatok kölcsönösségén alapszik. Az egyéni kapcsolódásaink révén hozzuk létre a saját támogató hálónkat, amely minden szinten működik. Újra és újra megtapasztaltam, hogy amikor elkötelezzük magunkat a saját életerőnk mellett, és azt a közösségen keresztül tápláljuk, angyalok jelennek meg, hogy segítsenek végigmenni az utunkon. Mintha maga az élet kelne szárnyra, hogy a támogatásunkra siessen.

Ezeknek az angyaloknak az egyike rendezte át a neveket a Deaconess Hospital beosztásában. Nem gondolkoztam ezen túl sokat; annyit tudtam csak, hogy valakivel biztosan jól bántam, és most cserébe ő is jól bánik velem. (Vagy – Belle nénihez hasonlóan – akár úgy is tekinthettem rá, mint az Úr áldására.) Őszintén szólva túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy hosszan lamentáljak ezen, csak annyit mondtam magamban, hogy köszönöm, és próbáltam arra használni az így nyert plusz alvásidőt, hogy a lehető legjobban szolgáljam a pácienseimet.

Aztán egyik nap, késő este hívtak, hogy segítsek egy betegnek. Felkászálódtam a röntgenasztalról, elraktam a párnámat és a takarómat, és óvatosan kinyitottam a folyosóra nyíló ajtót. Ott állt Lucille egy széken a tábla mellett. Épp azon dolgozott, hogy kitörölje a nevem a reggel 7:30-as műtét mellől, és beírjon helyettem egy másik gyakornokot. Visszalopakodtam a röntgenhelyiségbe, hogy ne vegyen észre – nyilvánvaló volt, hogy titokban szeretné tartani, és akár az állásába is kerülhetett volna, ha rajtakapják. Csöndesen elmondtam egy imát, hogy valaki egyszer hozzá is ilyen jó legyen. Egy-két perc elteltével újra kinyitottam az ajtót, és láttam, hogy már a folyosó túlsó végén tolja a takarítószeres kocsit, mintha semmi sem történt volna.

Attól a naptól fogva még inkább törekedtem rá, hogy Lucille-lel a hozzá méltó kedvességgel és tisztelettel bánjak, és megfogadtam, hogy ha bármikor lehetőségem lesz másnak hasonló módon segíteni, meg fogom tenni.

Amikor hozzájárulunk a kollektív életerőhöz, a saját egyéni életerőnk is gazdagodik. Nagyobb célt és mélyebb értelmet találunk a mindennapjainkban. Nemcsak azt értjük meg, hogy részei vagyunk egy nagyobb egésznek, hanem azt is, hogy hogyan illeszkedünk az egészbe. Összhangba kerülünk azzal, amit kezdetektől nekünk szánt az élet.

Gyakorlat: Az élet szőttesének megszövése

1. Gondolj a barátaidra, munkatársaidra, családtagjaidra és szomszédaidra – azokra az emberekre, akikkel a leggyakrabban találkozol. Tedd fel magadnak a kérdést: Milyen szempontból működik jól a közösségem? Milyen szempontból nem? Érzed a kapcsolódás élményét? Támaszkodhattok egymásra?

2. Próbálj meg visszaemlékezni azokra az alkalmakra, amikor érezted a közösség támogató erejét. Ez lehet valami apróság is, például segítség a ház körül, egy váll, amin kisírhattad magad, hogy valaki elvitt az autószerelőhöz és így tovább. Emlékezz vissza, milyen érzés volt.

3. Ezután idézz fel olyan alkalmakat, amikor te ajánlottad fel az idődet és segítségedet másoknak. Bármilyen kis dolog is lehet, amivel örömöt szereztél valakinek. Emlékezz vissza, milyen érzés volt látni a mosolyát.

4. Most tedd fel magadnak a kérdést: Mely kapcsolataim igénylik most a szeretetemet és gondoskodásomat? Képzeld el a szeretetedet koncentrikus körökként, amelyek a szívedből sugároznak kifelé. Kivel tudnál beszélni vagy kapcsolatba lépni? Kinek bocsáthatnál meg? Melyik kapcsolataidban lenne szükség erősebb határhúzásra? Hogyan láthatod meg mindenkiben a barátot – még azokban is, akiket nem kedvelsz? Hogyan gazdagíthatod a kapcsolataidat, hogy szorosabbra sződd az élet szövetét?

5. Most fond össze az ujjaidat magad előtt, ahogy sokan imádság közben teszik, és emlékeztesd magad arra, hogy a szereteted a legmélyebbről fakadó imádság és az élet legigazabb kifejeződése. Érezd, ahogy a két kezed összekapcsolódik és megtartják egymást. Bármikor összefonhatod így az ujjaidat, ha szükségét érzed, hogy emlékeztesd magad a körülötted lévők szeretetére.

V. TITOK

Minden a tanítómestered

25. fejezet

MINDENBŐL VAN MIT TANULNI

Az élet felé fordulni hosszú folyamat. Évekig, akár évtizedekig is eltarthat, míg teljesen megértjük önmagunkat és a világban betöltött szerepünket. Ez a folyamat apró pillanatokból áll – kis döntésekből, amelyeket újra és újra meg kell hoznunk. Feltehetjük magunknak a kérdést: Hogyan fogom ezt kezelni? És azt? Hol nyílik lehetőségem elfogadni, amit az élet ad, és kihozni belőle a legtöbbet? Hogyan fogadhatom nyitott szívvel ezt a lehetőséget, még akkor is, ha megrémít, ha teljesen a határaimig feszít?

Akkor élünk a legjobban, amikor kíváncsisággal fordulunk az élet felé, és készek vagyunk mindenből tanulni. Azt hiszem, részben ez az élet értelme – tanulni, fejlődni, egyre magasabb szinten reagálni a tapasztalatainkra. Egész biztos, hogy akkor tudjuk a legtöbbet kihozni az életünkből, ha útközben levonjuk a következtetéseket. Az élet mindig tartogat új leckéket a számunkra, ha megtaláljuk a bátorságot a felkutatásukhoz.

A legnagyobb kihívás sokszor éppen ennek a bátorságnak a megtalálása.

Évtizedekkel ezelőtt, hatvankilenc éves koromban, egy késő esti órán a hátsó kertemben találtam magam. Akkoriban több mint egyórányira laktam Phoenixtől, és az ég tele volt csillagokkal, földöntúli fénybe vonva a sivatagi tájból kiemelkedő kaktuszokat. A kandeláberkaktuszok mereven álltak, tüskés karjaikat kitárva, az ocotillo bokrok pedig vékony karjaikkal nyújtóztak a csillagok felé. És ott álltam én, a fürdőköpenyemben és egy pár elnyűtt papucsban, szintén az ég felé emelve a karjaimat, mintha csak a sors elleni tiltakozásomat akartam volna kifejezni. Elhagyatottnak, elárultnak, elfeledettnek éreztem magam, mint egy régi kabát, amelyet szögre akasztottak. Ott álltam gyászban, hitetlenkedve, hátrahajtott fejjel üvöltve az égre.

Egész nap Bill óriási papucsában járkáltam. Bár nagy lábam van, ebben az elnyűtt lábbeliben flippergolyóként csúszkált ide-oda. Mégis így csoszogtam fel-alá a házban, és hallgattam, ahogy a sarka csattog a kőpadlón a lépteim nyomán. Szerettem volna tudni, milyen érzés az ő cipőjében járni. Szó szerint. Szerettem volna megérteni, mi történt a lelki útján, hogy olyan döntéseket hozott, amelyekkel teljességgel felforgatta az életemet, és kínzó fájdalmat okozott.

Kétségkívül ez volt életem legnehezebb időszaka. Nemsokára mesélek majd róla. De előbb szeretném leszögezni: egyáltalán nem gondolom, hogy az ötödik titok könnyű lenne. Nem hiszem, hogy egyszerű tanulságokat keresni, különösen, amikor úgy érezzük, igazságtalanság vagy szerencsétlenség ért minket, vagy egyszerűen mérhetetlenül dühösek vagyunk. Elköteleződésre van szükség hozzá. Önfegyelmet igényel. Közben megbotlunk, térdre esünk, hibázunk – ez nagyjából biztos.

Mégis, ez az egyik legfontosabb dolog, amit megtehetünk a lelki utunk során. Ha szokássá válik, még örömünket is lelhetjük benne: az élet legnehezebb pillanatai továbbra is fájni fognak, de ha keressük bennük a tanulságokat, az segít könnyebben feldolgozni a kisebb kihívásokat. Amikor az élet felé fordulunk, észrevesszük, hogy az élet is felénk fordul. Az élet mindig próbál valamit megmutatni nekünk. Az életünkben felbukkanó eseményeken, embereken és gondolatokon keresztül szól hozzánk, lehetőséget nyújtva a hála megtapasztalására.

Odafigyelünk?

Kezdjük egy fajsúlyos, mégis kevésbé megrázó példával. Pár évvel ezelőtt – évtizedekkel az után, hogy Bill papucsában csattogtam végig a házon – meghoztam egy nehéz döntést: abbahagyom a vezetést. Mindig is szerettem vezetni: a függetlenséget jelképezte számomra, mióta először beültem az első Ford A-modellem volánja mögé (akkor már ócskavasnak számított, de én imádtam). Ahogy azonban közeledtem a századik életévemhez, a szemem romlani kezdett. Hosszabb ideje használtam, mint a legtöbb ember, és egyszerűen nem örök életre tervezték.

Azért hagytam abba a vezetést, mert az élet jelezte, hogy eljött az ideje. Egy nap, miközben a szokásos útvonalamon haladtam Scottsdale-ben, felhajtottam az útpadkára. Mindig is óvatos sofőr voltam, így ez szokatlan volt. Egyszerűen nem láttam meg. Abban a pillanatban tudtam, hogy döntést kell hoznom. Az „A” lehetőség az volt, hogy úgy teszek, mintha meg se történt volna, vagy mintha nem lenne jelentősége. A „B” lehetőség pedig, hogy leteszem a kocsit. Eszembe jutottak az úton bicikliző dédunokáim, a kutyát sétáltató szomszédaim és barátaim, és a többi sofőr, akiket nem ismertem, de ugyanannyi joguk volt életben maradni, mint nekem. Letettem az autót.

Ha nem hajtok fel arra a padkára, lehet, hogy nem hagyom abba a vezetést. De kaptam egy figyelmeztetést, hogy változtatnom kell. Egy leckét az élettől, és szerencse, hogy képes voltam meghallani és megérteni.

Egész életemben kerestem, hogy milyen tanulságokat tartogat nekem a világ. Ezért az ötödik titkom ez: minden a tanítómestered. Amikor a tanulságot keressük, a figyelmünket visszairányítjuk a szenvedésről az életre. Az életben minden tanítómesterré válik. Ha így nézünk a világra, azzal az életünket egy életteli, lélegző folyamattá tehetjük. Ez arra hív minket, hogy mindenhez – tényleg mindenhez – kapcsolódjunk, ami az utunkba kerül.

Úgy gondolom, szerencsés vagyok, hogy megértettem a padka által küldött üzenetet, másként sokkal súlyosabb következménnyel járó leckét is kaphattam volna – olyat, amely már emberi sérüléssel jár, az enyémmel vagy másokéval.

Az egyik páciensemnek, Debnek is volt egy hasonló élménye, az ő esetében az egészségével kapcsolatban. Egy teljesen átlagos napon hirtelen elveszítette a hallását az egyik fülére. Mivel órákkal később még mindig nem tért vissza, megijedt, és bement a sürgősségire. Először az orvosok sem tudták, mi okozhatta, ezért kértek neki egy MRI-vizsgálatot.

Amikor kijött az MRI-gépből, nagy nyüzsgés támadt körülötte. Volt egy aneurizmája! Hihetetlen szerencséjére már ott volt a kórházban, sürgősségi szakemberekkel körülvéve. Ha nem lett volna a hirtelen hallásvesztés, lehetséges, hogy nem éli túl. Ez lehetővé tette számára, hogy hálát érezzen a hirtelen megsüketüléséért: arra figyelmeztette, hogy valami baj van, és valószínűleg megmentette az életét. Deb hálás volt azért, hogy az élet a kórházba küldte őt, ahogy én is hálás voltam azért, hogy áthajtottam azon a padkán.

Mostanában sokszor hallom, hogy az embereknek fenntartásai vannak a hálával kapcsolatban. Előfordulhat, hogy a pozitív dolgokra való fókuszálás negatív hatással van az emberre: ezt nevezik ma toxikus pozitivitásnak. Ez olyan, mintha tagadnánk a valóságot. Bár a toxikus pozitivitás fogalma viszonylag új, maga a jelenség nem az.

Nem sokkal azelőtt, hogy a papucsába bújtam, Bill és én a konyhában beszélgettünk. Egyszer csak megharagudott rám, mert azt mondtam valamire, hogy „csodálatos”. (Ez már talán jelezte azt, hogy merre tartanak a dolgok.)

Rám nézett, és bosszúsan széttárta a kezét.

– Miért mondod mindenre azt, hogy csodálatos? „Ez csodálatos.” „Az csodálatos.” Hogy lehet mindig minden csodálatos? Kiborítja az embereket, hogy folyton ezt mondod. Talán ők nem tartják a dolgokat annyira csodálatosnak. Talán csak tagadni próbálod, hogy milyenek is valójában a dolgok.

Ezen meglepődtem, úgyhogy pár pillanatba telt, hogy reagálni tudjak. Mindig is úgy gondoltam, hogy az optimizmus az egyik legjobb tulajdonságom.

– Hát – mondtam lassan –, mert tényleg mindenben van valami csodálatos. Én azt a részét keresem, úgyhogy azt is látom meg.

Bill bosszúsan megrázta a fejét.

Sokat gondolkodtam azon a beszélgetésen. Ha tehetném, visszamennék az időben, és ezt mondanám neki: a valódi optimizmus nem mérgező, mert a pozitívumokra való fókuszálás nem jelenti a negatívumok tagadását. Nem jelenti azt, hogy leválasztjuk magunkról a fájdalmunkat, legyen szó testi vagy lelki fájdalomról, vagy úgy teszünk, mintha minden rendben lenne, amikor nincs így. Csak azt jelenti, hogy megkeressük, mi az, ami mégis csodálatos. Hagyjuk, hogy ami fáj, fájjon, miközben tovább kutatjuk, hogy milyen tanulságot rejt számunkra, és hálásak vagyunk a leckéért.

A tanulságok felismerése lehetővé teszi, hogy még az élet nehéz pillanataiban is hozzáférjünk a hálához – például, amikor elveszítjük a hallásunkat vagy fel kell adnunk a vezetés szabadságát. Sokszor épp a legnagyobb kihívást jelentő pillanatok – a fájdalom, a veszteség, a csalódás pillanatai – azok, amelyekben minden másnál élesebben ismerhetjük fel az élet tanításait.

Bár az élet leckéire való odafigyelés segíti az optimizmushoz való kapcsolódást és a hála átélését, ez akkor is nehéz feladat. De ha már nem tehetjük könnyűvé, tehetünk-e bármit azért, hogy könnyebb legyen?

Kezdhetjük azzal, hogy ellenállunk a késztetésnek, hogy harcba szálljunk.

26. fejezet

ELENGEDNI A HARCOT

Amikor az élet kihívások elé állít, könnyen érezheti úgy az ember, hogy az egész világ ellene fordult. Azok számára, akik nem tudnak személyesen kapcsolódni egyfajta misztikus rend gondolatához, úgy tűnhet, hogy az életükben megjelenő nehéz események, emberek és körülmények a szerencsétlenségük bizonyítékai – vagy még rosszabb: ha az isteni elrendelésben hisznek, az érdemtelenségük miatti büntetésnek láthatják ezeket.

Az ilyen kihívások természetes módon ellenállást váltanak ki bennünk. Mégis egész életünkben fel-felbukkannak. Bár az, hogy milyen és mennyire súlyos próbatételekkel kell szembenéznünk, minden ember és közösség esetében eltérő, de senki – a világon senki – nem ússza meg annak megtapasztalását, hogy az élet nehéz. Csak egy döntő jelentőségű nézőpontváltás segíthet: ahelyett, hogy harcolunk az élet ellen, kezdjük el tárt karokkal fogadni azt.

Kislánykoromban sokat verekedtem. Eleve jó voltam benne, és évismétlőként sok alkalmam volt gyakorolni is. A bátyáim megtanítottak birkózni, Margaret és Gordon pedig tágra nyílt szemmel figyelték, ahogy az új tudományomat a magam és családom elszánt védelmezésére használtam. A többi gyerek szinte mindenért gúnyolta a Taylor család életét, a száraz évszakban végzett terepmunkától kezdve a szüleim elkötelezettségéig a társadalom számkivetettjei mellett. Még Indiában is rendhagyónak számított az életünk, és bármennyire is szerettem a gyerekkoromat, minden gyerek szeretne beilleszkedni.

Egy nap az egyik diplomata kislánya azért gúnyolt ki, mert az anyám együtt dolgozott az apámmal. A kis Claudia Knowles az előkelő brit akcentusával azon erősködött, hogy az anyám semmiképp sem lehet orvos. – Biztos csak nővér. Minden nő, aki dolgozik, nővér. Külön gúnnyal nyomta meg a dolgozik szót, mintha egy patkányról vagy csótányról beszélne. – A legtöbben pedig ilyet se csinálnak, csak rendes anyukák, akik otthon maradnak és teadélutánokat tartanak.

Arra már nem emlékszem, mit válaszoltam neki, de a döbbent arckifejezését sosem felejtem el, amikor orrba vágtam.

Nemsokára már folyton a játszótéren verekedtem a fiúkkal, iskola után pedig ment az adok-kapok a lányokkal, és egyre több hegyes brit orral ismertettem meg a Carl bátyám által tanított masszív jobbhorgot. Az egyik kislány, aki tökéletes loknikba igazítva viselte a haját, azután kapta meg a magáét, hogy kigúnyolta a ruháimat, amelyeket – anyám legnagyobb bánatára – én magam választottam. Mások lehülyéztek, és gúnydalokat költöttek rólam, hogy a kirekesztésük még jobban fájjon.

Aztán egy reggel felébredtem, és rájöttem, hogy a testvéreimen kívül egyetlen barátom sincs. Ez nagyjából a serdülés előtti időszakban történt, akkortájt, amikor a legtöbb gyerek érzékelni kezdi a társadalmi helyzetét, és én hirtelen felismertem az enyém tragédiáját. Ott feküdtem az ágyban, és el kellett ismernem, hogy ha nem változtatok, egész életemre barátok nélkül maradok. Abba kell hagynom a harcot, gondoltam magamban. De hogyan? Akkoriban is ugyanolyan határozott véleményem volt a dolgokról, mint ma, és nem akartam meghunyászkodni.

Elkezdtem számba venni az életem szereplőit, és eltűnődtem, közülük ki az, aki a legkevesebbet harcol. Talán tőle megtanulhatnám, hogyan lehet máshogy viszonyulni a világhoz.

Hamar megtaláltam a választ: az anyám. Ő soha nem harcolt másokkal. Egész biztosan nem verekedett a porban fetrengve, de még csak vitatkozni se nagyon szokott. Mégsem tudták legyűrni. Mindent el tudott érni az életben, amit akart, de harc nélkül.

Átgondoltam, hogyan állt hozzá minden helyzethez: jókedvűen és humorral. Még ha nem is értett egyet valakivel, továbbra is érdeklődéssel fordult az illető felé, arra gondolva, hogy talán van valami más, amit nyerhet a kapcsolatból. A mélységes önszeretettel rendelkező emberek bölcsessége lengte körül: erős volt, de ugyanakkor rugalmas, mint a lágy selyemszövetek, amelyeket a piacon láttunk a családi bevásárlásaink alkalmával.

Rájöttem, hogy ha élvezni szeretném az életet és az emberek társaságát, abba kell hagynom a harcot az engem gúnyolókkal, és pozitívabban kell kapcsolódnom hozzájuk. Úgy kell viselkednem, ahogy anyám teszi. Fel kell sorakoztatnom a humort, a bölcsességet, az önbecsülést és minden egyéb eszközt, amit csak találok, hogy visszavágás nélkül tudjak felelni az ellenségeskedésre.

Ez sorsfordító pillanat volt számomra. Azóta erős társas kapcsolatokat építettem, és a legtöbben ma már el sem tudják hinni, hogy valaha problémám volt azzal, hogy barátokat találjak. Több mint 90 év távlatából visszatekintve már tudom, hogy ez olyan nézőpontváltás volt, amely számos módon hatott rám. Nemcsak azt tanultam meg, hogy hagyjam abba a többi gyerek elleni harcot, hanem azt is, hogy ne küzdjek többé az élet ellen.

Ahogy ott feküdtem az ágyban, elkezdtem arra fordítani az energiámat, hogy bevonódjak az életbe ahelyett, hogy küzdenék ellene – különösen, ha nehéz idők járnak. Attól a pillanattól fogva hagytam, hogy az élet tanítson, még akkor is, ha nem értettem egyet, és akkor is, ha fájt. Elkezdtem arra fordítani az energiámat, hogy rájöjjek, mit tartogatnak számomra az egyes kihívások, ahelyett, hogy arra pazaroltam volna, hogy ellenálljak a változásnak. Ezáltal erőssé, ugyanakkor lággyá és rugalmassá váltam. Mint a selyem. Mint az anyám.

Annyi minden van az életben, amit az adott pillanatban még nem értünk meg. Ahogy azon a napon ott feküdtem az ágyban, azt hittem, csak egy társas problémát próbálok megoldani. Tudtam, hogy fontos szemléletváltás történik bennem, de fogalmam sem volt, mennyire meghatározó lesz a jövőben. Ez az egyszerű gondolat – a harc elengedése – lett végül életem egyik legfontosabb felismerése. Fájdalomból fakadt. Magányból, elutasításból, és az attól való félelemből, hogy a dolgok örökre úgy maradnak, ahogy vannak. Addig a pillanatig semmi könnyedséget nem éreztem: súlyos, sötét érzések töltöttek el. Ekkor azonban minden megváltozott.

Ez így van az élet számos területén: a kihívások visznek minket előre. Eszembe jut dr. Milton Erickson, a nagyszerű pszichiáter és pszichoterapeuta, akinek a nappalimban tartott kis összejövetelei egy tekintélyes szakmai szervezetté fejlődtek, mely a terápiás hipnózissal foglalkozik. Milton érdeklődése a tudat – a tudatos és a tudattalan elme együttműködése – iránt még kamaszkorában fogant, azokban a hosszú hónapokban, amikor ágyban fekve küzdött a gyermekbénulással. Saját magán tesztelte elméleteit: a tudattalanjában tárolt izommemória segítségével tanította meg újra járni lebénult és elsorvadt lábait. A találkozásunk előtti évtizedben poszt-polio szindrómával küzdött, és újra próbára kellett tennie az elméleteit, hogy talpon tudjon maradni. Akkoriban ez nem lehetett könnyű – biztosan sok szenvedéssel járt. Azonban az elmével és az idegrendszerrel kapcsolatos tudás, amelyet magányos útja során szerzett, segített felszabadítani a benne rejlő nagyságot. Ez vezette el őt egy olyan szakmához, amelyet szenvedélyesen szeretett, és ahol napjainkig építenek az örökségére.

Milton megtanult odafordulni az idegrendszerét támadó vírus felé, és megkérdezni, mit akar mutatni neki az elme erejéről. Nekem pedig meg kellett tanulnom odafordulni a barátok nélküli életem felé, és megkérdezni, milyen leckét tartogat számomra – ez pedig ahhoz vezetett, hogy abbahagytam az élet elleni harcot. Az életutunk nagyon különböző volt, de a nézőpontváltás ugyanaz: mindkettőnknek át kellett kereteznünk az ellenállásunkat – nem arra figyelni, amit elveszítettünk, hanem arra, amit nyerhetünk.

Kihívások nélkül nem is élünk igazán. Aggódva figyelem, hogy napjainkban sok szülő teljesen meg akarja óvni a gyerekeit a nehézségektől. Ha nem hagyjuk, hogy a gyerekeink kockázatot vállaljanak, és szembenézzenek számukra félelmetes dolgokkal, azzal kárt okozunk nekik. Elvágjuk őket a valóságtól. Ez persze nem azt jelenti, hogy mindennek ki kellene tennünk őket: a gyermekbénulás elleni oltás például nagyon jót tett a világnak, és még az én anyám is ránk parancsolt, hogy viseljünk cipőt, nehogy megmarjon egy skorpió vagy kígyó. De egy pici veszély jót tesz a gyerekeknek.

Számos spirituális hagyományban emelik ki a fejlődés és a szenvedés közötti kapcsolatot. A szenvedéstől nem szabadulhatunk meg – és a gyerekeinket sem kell teljesen megóvni tőle. A gyerekeknek meg kell tanulniuk, hogy képesek a fejlődésre és a gyógyulásra, és ehhez néha kicsit meg kell sebződniük. Felnőttként is szükségünk van erre: a saját fejlődésünkön keresztül kell megmutatnunk, hogyan fordíthatjuk vissza az energiánkat az élet felé egy fájdalommal teli időszak után.

Az energia átirányítása döntést igényel, amihez pedig lényünk legfejlettebb részét kell előtérbe engednünk – különösen a nehéz időkben. Ennek lényegi hatása lesz arra, hogy milyennek éljük meg az életet: segít újra kapcsolódnunk a körülöttünk lévő világhoz, a legjobbat adni magunkból és a legjobbat kapni cserébe.

Ennek a döntésnek a meghozása néha óriási erőfeszítést igényel a tudatos elme részéről. De mit tehetünk akkor, ha az élet olyan kihívások elé állít, hogy már nincs elég erőnk a tudatos válaszadáshoz? Ilyenkor hagyhatjuk, hogy a tudatunk többi része a segítségünkre siessen.

27. fejezet

AZ ÁLMOK SZEREPE

Amikor szövetséget kötünk a tudatos elménkkel, csodálatos társunkká válik. A pozitív gondolkodás óriási változásokat hozhat az életünkbe és az egészségünkbe – de bármennyire is igyekszünk, nem mindig tudjuk rögtön legyőzni a kihívásokkal szembeni ellenállásunkat. Időbe telik, amíg szokássá válik, és még akkor is előfordulhat, hogy egy hirtelen esemény vagy egy sor ismétlődő nehézség olyan mélypontra juttat, amivel az elménk már csak nehezebben tud megbirkózni.

Ezért, amikor életünk legnagyobb kihívásaival kell szembenéznünk, akkor a legfontosabb, hogy odafigyeljünk az álmainkra. Még ha a tudatos gondolatainkat nem is tudjuk irányítani, akkor is lefekhetünk aludni, és meglátjuk, mi történik.

Az álmok egész életünk során fontos szerepet játszanak. Rajtuk keresztül szól hozzánk a tudatalatti, és sokszor akár a tudattalan elménk is. Néha erős karakterek jelennek meg az álmainkban, például vezetők, segítők vagy az őseink. Máskor az álmok választ adhatnak a problémáinkra, vagy legalábbis segíthetnek más megvilágításban látni azokat. Akár külső segítségként, akár a saját titokzatos, nehezen hozzáférhető belső világunk üzeneteiként tekintünk rájuk, óriási segítséget jelenthetnek.

Az emberek évezredek óta használják az álmaikat útmutatásként. Az Ótestamentum (Tóra) világából például Jákob fia, József híres arról, hogy az álmok vezették. Az álmok sok kultúrában segítik a sámánokat, és az álomfejtés alapvető eleme mind a freudi, mind a jungi pszichológiának. Sokan számolnak be a jövőbeli eseményeket előre jelző álmokról: többek között Abraham Lincoln elnökről is azt tartják, hogy megálmodta az ellene elkövetett merényletet az azt megelőző éjszakán. Az álmok használata a bölcsesség forrásaként kultúrákon, vallásokon és korokon átívelő gyakorlat.

Én mindig hagytam, hogy az álmaim vezessenek, amikor döntést kellett hoznom, és a pácienseimet is erre biztattam. Ez nem azt jelenti, hogy az álmainkat mindig szó szerint kell értelmezni. Az álmok gyakran szimbólumokon keresztül üzennek nekünk. Ha te olyan ember vagy, akit ébren sem vonz a szimbólumok világa, akkor sebezhetőnek érezheted magad, ha egyedül próbálod értelmezni az álmaid szimbolikus tartalmát. Mit tudok én az álomfejtésről, gondolhatod. Fontos megértened, hogy mivel az álmod a te elmédből (vagy hited szerint a te segítődtől, magasabb szintű léteződtől, őseidtől vagy előző életeidből) származik, te vagy a legalkalmasabb az értelmezésére. Az álmaid kifejezetten neked szólnak, vagyis a bennük lévő szimbólumok is olyan módon jelennek meg, hogy számodra hordozzanak jelentést. Ha úgy érzed, hogy az álmod jelent valamit, akkor valószínűleg így is van.

Emlékszem egy nőre, aki az 1970-es években részt vett egy holisztikus egészség témájú workshopomon. Szívszorító volt a története: rajtakapta a férjét, amint szexuálisan bántalmazta az egyik fiukat. Azonnal elvált tőle, a férje pedig börtönbe került. Később azonban a nő tudta nélkül szabadon engedték, ő pedig elrabolta mindkét fiukat. Amikor találkoztunk, már évek óta nem látta a gyerekeket. Fogalma sem volt, hol lehetnek. Akkoriban nagyon kevés lehetőség volt az ilyen módon eltűnt emberek felkutatására, ezért többé-kevésbé beletörődött, hogy soha többé nem látja a gyerekeit.

Az ő helyzete valóban kilátástalan volt. Eszem ágában sem volt olyasmit mondani neki, hogy bocsásson meg a férjének, vagy „dolgozza fel” a gyászát, és próbálja meg „túltenni magát rajta”. Igenis vannak szörnyűséges, megkerülhetetlen dolgok.

De segíthettem neki túlélni a mindennapokat. A gyászához kapcsolódó legaggasztóbb tünet az volt, hogy nem tudott aludni, és volt egy visszatérő rémálma. Minden egyes éjszaka látta a volt férjét a konyhájukban a fiúk fölött állva. Álmában felkapott egy kést, hogy leszúrja. De az utolsó pillanatban a férfi maga elé rántotta az egyik fiút, ő pedig a saját gyerekébe vágta bele a kést. Ez a rémálom éveken át kínozta.

Ahogy együtt dolgoztunk a benne lévő fájdalommal, egyre világosabb lett számára, hogy az álom valamit meg akart mutatni neki. Azt, hogy ha minden figyelmét arra összpontosítja, amit a volt férje elkövetett, a gyűlölet körforgását táplálja, miközben a fiainak szeretetre van szükségük. Megértette, hogy a volt férje iránti gyűlölete felőrli őt. Óriási energiamennyiséget emésztett fel, amelyet jobb lett volna arra használni, hogy szeretetet sugározzon a gyerekek felé, akik valószínűleg maguk is egy elképzelhetetlen tragédián mentek keresztül. A gyűlölete nem segíthetett rajtuk – a szeretete talán igen.

Nem állítom, hogy megoldást találtam számára, mert sajnos nem találtam. Ha bármilyen módon változtathattam volna a helyzeten, ha hazahozhattam volna a fiúkat, megtettem volna. Egyetlen dolgot tehettem: segíthettem neki lelki értelemben kontextusba helyezni a történteket. Segíthettem megfejteni egy leckét a szeretetről, amely színtiszta fájdalomból fakadt. Mélyre kellett ásnia magában, hogy be tudja fogadni ezt az üzenetet, de amikor megtörtént, az felemelte őt. Ez volt az, ami lehetővé tette számára, hogy visszairányítsa a figyelmét a fiai iránt érzett szeretetre. Nem változtatta meg a helyzettel kapcsolatos érzéseit, de megváltoztatta azt, hogy mire fordítja az életerejét, és pontosan ezt kérték tőle az álmai. Az energiája újra konstruktív irányba fordult.

Sok páciensem kapott hasonló útmutatást az álmain keresztül, az életcéljukkal, az egészségükkel vagy egy döntéshelyzettel kapcsolatban. Az álmok képesek tisztánlátást hozni olyan kérdésekben, amelyek kezelhetetlenül nyomasztóak a tudatos elme számára.

Hogyan kaphatsz hát útmutatást az álmaidból?

Kezdd azzal, hogy kérsz. Kérj egy álmot, és legyél nyitott a fogadására. Ezt nem kell spirituális vagy természetfeletti dolognak tekintened, ha az ilyesmi taszít téged – tekintheted pusztán pszichológiai helyzetnek, amely során az alvó énedtől kérdezed meg azt, amit még nem értesz.

Ha megkapod az álmot, keresd benne a szimbólumokat. Mit jelentenek ezek a számodra? Meglátogatott bárki az álmodban? Ha igen, mit képvisel ez az ember az életedben? Gyakran az álom hangulata az, amiből a legtöbbet megtudhatsz – az álom konkrét tartalma esetleg értelmezhetetlen, de az általa keltett érzés választ jelenthet a kérdéseidre vagy segíthet új nézőpontot találni.

Idővel ez a nézőpont változni fog – és ez jó dolog. Ha feljegyezzük az álmainkat, az segíthet a későbbi értelmezésükben, és minél gyakrabban jegyezzük fel őket, annál nagyobb eséllyel emlékezünk rájuk. Önmagában az álmok feljegyzése is jelzi a tudatalattinak, hogy érdemesnek tartjuk őket a megőrzésre. Akár naplóírás, művészeti eszközök vagy hangfelvétel útján, de érdemes rögzíteni a fontos álmainkat. Ez segít abban, hogy jobban tudjuk értelmezni az ilyen módon kapott üzeneteket.

Egész életünkben célszerű folytatni ezt a gyakorlatot. Ahogy öregszem, azt tapasztalom, hogy az álmaim egyre gazdagabbá válnak. De különösen hasznos lehet ez, ha újra és újra ugyanolyan problémákkal találjuk szembe magunkat. Legyen szó testi, érzelmi vagy spirituális problémákról – gyakran egyszerre mindháromról –, mindannyian találkozunk tartósan fennálló vagy visszatérő kihívásokkal.

28. fejezet

AMIKOR NEM SZŰNIK A FÁJDALOM

Amikor úgy döntünk, hogy mindenre tanítómesterként tekintünk, megtanuljuk rábízni magunkat a folyamatra, még akkor is, ha éppen lehetetlennek tűnik a helyzetünk. Érdemes erre törekedni. Ha szerencsések vagyunk, lassan elsajátíthatjuk az automatikus nézőpontváltást, hogy már gondolkodnunk se kelljen rajta. Ez különösen hasznos készség, amikor visszatérő kihívásokkal nézünk szembe.

Ennek a működésnek tudományos alapja is van. Több kutatásban is összefüggést találtak a gondolkodási minták és a krónikus fájdalom kezelése között.18 Ezért ajánlják napjainkban gyakran a kognitív viselkedésterápiát (CBT) az olyan tartós betegségek esetén, mint a reumatoid artritisz és a migrén, amelyek egyaránt súlyos, epizodikus és gyakran bénító erejű krónikus fájdalommal járnak. Ezekre a krónikus állapotokra jellemző, hogy a tünetek ismétlődnek, gyakran ugyanazt a mintázatot követve minden alkalommal. Azonban, ha megváltoztatjuk a fájdalomhoz való viszonyunkat, ezzel akár csak kis mértékben is módosítva ezt a mintázatot, annak jelentős hatása lehet. Egyesek még arra is képesek, hogy a krónikus fájdalmukat valami olyan tevékenységbe csatornázzák, amely értelmet ad a szenvedésnek. Örökké pozitív barátnőm, Evelyn – akiről a 18. fejezetben meséltem, amikor a Camino de Santiago zarándokutat járta végig – évek óta krónikus fájdalommal él. Megtanulta, hogyan fesse ki magából a fellángolásokat, örvénylő színekbe öntve a fájdalmát, amikor már túl soknak érzi. Addig fest, amíg meg nem szólal benne az, amit ő „tingnek” nevez – az öröm, boldogság, a felszabadultság –, aztán elteszi a festékeit, és folytatja a hétköznapi életét. Ezeket a festményeket „fájképeknek” nevezi. Evelyn hozzáállása jól mutatja, mi minden lehetséges, ha nyitottá válunk a megértés irányváltására. Úgy gondolom, ez az egyik legfontosabb tanítás, amit a krónikus fájdalom adhat: a saját hozzáállásunk ereje.

Egy másik páciens, aki a mai napig jár hozzám, makuladegenerációban szenved. Az általa tapasztalt látásvesztés a legtöbb embert halálra rémítené. Ő azonban arról számol be, hogy a látásvesztéssel párhuzamosan képessé vált több mindent érzékelni. Egyszer azt mondta nekem:

– Talán kezdem elveszíteni a látásomat, de nem veszítem el a víziómat.

Megtanulta elfogadni a folyamatot, és ráhangolódni a többi érzékszerve által közvetített információkra. Világosabbá vált számára, hogy mit szeretne még megvalósítani a megmaradt látásával. Ez nem teszi kevésbé tragikussá a látásvesztését, de olyan értelmezési keretet biztosít, amely összekapcsolja a kihívást jelentő helyzetet az életfeladatával. Ráadásul mások számára is inspirációt jelent. Százéves koromban a szemem már nem működött olyan jól, hogy autót vezessek, mostanra pedig az olvasás is egyre nehezebbé vált. Emiatt gyakran eszembe jut, amit a vízióról mondott. Amíg otthon vagyok, hangoskönyveket hallgatok, és elképzelem, mit fogok még tenni vagy alkotni. Több időm van arra, hogy elképzeljem a következő lépéseimet, és ezért hálás vagyok.

Néha a visszatérő kihívások rámutatnak arra, amit elhanyagoltunk, vagy arra az énrészünkre, amelyről korábban nem tudtunk megfelelően gondoskodni. Nemrégiben együtt dolgoztam egy pácienssel, Sarittal, aki az otthonomban keresett fel.

Kreatív területen dolgozott, ami nagyon jól illett hozzá, viszont naponta több órát kellett miatta a számítógép előtt töltenie. Folyamatos fájdalmat és feszültséget érzett a jobb vállában, ami egyre jobban megnehezítette a munkáját, különösen, amikor a covid-járvány idején a szokásosnál is több időt töltött online. A mellettem levő fotelbe ült, körülvéve az életem relikviáival, és azt kérdezte, hogy mit tehetne.

Kérdéssel válaszoltam. Megkérdeztem, hogy többet terhelte-e gyerek-és kamaszkorában a jobb vállát, és elmondta, hogy sok éven át volt dobó a softballcsapatban, és mindig a jobb karjával dobott. Ahogy erről beszélt, az arca megfeszült, ezért arra kértem, hogy meséljen kicsit a softballos emlékeiről. Kedvelte a csapattagokat? Szeretett játszani?

Átnézett a vállam fölött, az ablakpárkányon álló virágra, mintha próbálna visszaemlékezni. Először gyorsan leszögezte, hogy szerette ezt a sportot, de aztán meglágyult a hangja.

– Azt hiszem, inkább apám akarta, mint én. Ő szerette volna, hogy játsszak, én meg örömet akartam szerezni neki. Igaz, hogy egyre jobb lettem benne – de nem tudom, hogy magamtól ezt a sportot választottam volna-e.

– Mit választott volna inkább? – kérdeztem.

Sarit arca felragyogott, de aztán kissé elkomorult.

– Ó, hát egészen biztosan a táncot. Mindig arról álmodtam – válaszolta. Aztán ki is fejtette. Volt egy ismert táncstúdió az iskolája mellett, ahova sok barátja járt. Sarit szülei azonban úgy vélték, hogy a táncstúdióban olyan üzenetet közvetítenek a testalkattal kapcsolatban, amelyet nem szerettek volna, ha a lányuk magáévá tesz. Ám azáltal, hogy softballra küldték, és ezáltal távol tartották a táncstúdiótól, akaratukon kívül azt érték el, hogy egy másik üzenetet tett magáévá.

– Azt hiszem, úgy gondoltam, hogy azért kell softballra mennem, mert nem vagyok elég jó a tánchoz. Valószínűleg nem ezt szerették volna üzenni nekem, szülőként már én is tudom. De akkor ezt szűrtem le belőle.

Ahogy ezt mondta, újra rám nézett, és összeszorította az ajkát.

Javasoltam neki, hogy kezdjen el rendszeresen táncolni – nem azzal a céllal, hogy fellépjen, hanem csak úgy, önmagáért.

Tanácsomra ötperces táncszüneteket iktatott be az otthoni munkanapjaiba, és a vállában lévő feszültség lassan oldódni kezdett. A fájdalma valójában arra akart rámutatni, hogy tud táncolni. A felnőttéletében Sarit már teljesen maga döntötte el, hogy mivel tölti a napjait. Az egyetlen dolog, ami visszatartotta a táncolástól, saját maga volt.

Azon a nálam töltött napon Sarit rájött: bármikor dönthet úgy, hogy feláll és táncol egyet, amikor fokozódik a vállában a feszültség. A feszültség egyfajta meghívás volt, ő pedig úgy döntött, hogy elfogadja. A krónikus problémák pontosan így működnek: módot nyújtanak arra, hogy újra meg újra felismerjük a lehetőségeinket és döntsünk.

Az évek során sok krónikus betegséggel élő páciens fordult meg a rendelőmben. Ezek a betegségek, amelyeket nehéz pontosan mérni, és gyakran még nehezebb kezelni, azok közé tartoznak, amelyekről az általános orvosi közösség is leginkább elismeri, hogy holisztikus kezelést igényelnek. Ennek oka, hogy mindenki számára egyértelmű: ezek mögött egyénenként eltérő tényezők összetett hatása áll. (Én hajlok arra, hogy szinte minden betegség így működik, de ezzel nem mindenki ért egyet.)

Szeretek krónikus tünetekkel élő betegekkel együtt dolgozni, mert sok esetben náluk a legegyszerűbb felismerni az összefüggést a tüneteik és az életük között. Miután számos „gyors megoldást” kipróbáltak már, amelyek nem működtek, készen állnak arra, hogy tágabb perspektívából tekintsenek rá a helyzetükre.

Több éven át dolgoztam rendszeresen két középkorú nővel, akik a lupusz krónikus tüneteit mutatták. Azáltal, hogy párhuzamosan foglalkoztam velük, lehetőségem nyílt, hogy egymás mellett lássam a tüneteiket és a megoldásmódjaikat. Észrevettem, hogy ami az egyiknek segített, az nem feltétlenül vált be a másiknál.

Úgy tűnt, hogy az egyikük – Janet – esetében előrelépés történt. Figyeltem, ahogy az idő múlásával egyre magasabb szinten kezelte a tüneteit. A lupusz arra késztette, hogy különféle étrendeket próbáljon ki, új alvási és testmozgási rutinokat vezessen be, a társasági életét pedig finomabb ritmusra hangolja. A lupuszától azt tanulta meg, hogyan élhet kiegyensúlyozottabb életet. Gyakran annyira vidáman és ragyogva érkezett a rendelőbe, hogy szinte hitetlenkedve hallgattam a tüneteit – szörnyű fejfájás, ízületi fájdalmak, gyulladás –, mert nehéz volt elképzelni, hogy ilyen nehézségekkel szembesül a mindennapi életében, és mégis sikerül megőriznie a pozitív hozzáállását.

A másik páciens, Laura, elakadt. Nemcsak ő érezte így, én is éreztem körülötte valami megrekedt energiát, mintha lenne valami, amit nem tud elengedni. Nem szeretném, ha úgy tűnne, hogy lekicsinylem, amivel küzdött: a lupusz igen megterhelő betegség, amely mélyrehatóan befolyásolja az érintettek életét. Mégis, úgy tűnt, hogy Laura inkább a lupusza felé fordul, mint az élet felé. Ezzel összecsengett, hogy bár mindent, amit Janetnél alkalmaztam, Lauránál is kipróbáltam, az ő tünetei nem mutattak javulást.

Ahogy párhuzamosan dolgoztam velük, azon kaptam magam, hogy kétségbeesetten kívánom, bárcsak Laura is át tudna venni valamit Janet hozzáállásából. Mindketten erős fájdalmat éltek át, és mindkettőjüknek nagy nehézséget okozott a testüket érintő gyulladásos folyamat. Mégis úgy tűnt, hogy Laura sokkal jobban szenved. Janet lupusza mintha nem elszívta volna az asszony életerejét, hanem beépült volna abba. Az élettel kapcsolatos leckéket vett a testétől, például, hogy hogyan találjon célt és áramlást, hogyan mondjon nemet azokra az ételekre és elfoglaltságokra, amelyek nem szolgálták a javát, hogyan gyakorolja az öngondoskodást, és támaszkodjon a közösségére. Hagyta, hogy a teste megtanítsa neki, hogyan élheti a lehető legjobb életet.

Azon gondolkodtam, hogyan taníthatnám meg Laurának azt, ami Janet ösztönösen megértett.

Ahhoz, hogy megértsük, hogy ez a két nő miért viszonyult annyira különbözőképpen a betegségéhez, érdemes megnézni, mi történik velünk, amikor teljesen felkészületlenül talál el minket egy esemény. Kapunk egy ijesztő diagnózist, nehéz pénzügyi helyzetbe kerülünk, hirtelen széthullik egy kapcsolat.

Hogyan találhatjuk meg a tanítást a legnagyobb fájdalom közepette? Hogyan győzhetjük meg magunkat arról, hogy még ilyenkor is érdemes keresni a nekünk szóló leckéket, miközben úgy érezzük, jóvátehetetlenül összetört a szívünk, használhatatlanná vált a testünk és darabokra hulltak a reményeink?

29. fejezet

A LEHETETLEN PILLANATOK

Eljött az ideje, hogy meséljek az én életem leglehetetlenebb pillanatáról. Közel hetvenéves voltam, amikor az ötödik titkom eddigi legnagyobb próbájával kellett szembenéznem.

Valamikor a nyolcvanas éveim elején egy utazás során találkoztam valakivel, aki rácsodálkozott, hogy milyen boldog vagyok, és megjegyezte, hogy biztosan „könnyű volt nekem”. Nevettem, és így feleltem: kedvesem, ha tudná! Épphogy csak kilábaltam életem legnehezebb évtizedéből. Ráadásul a fájdalmam nagy nyilvánosságot kapott. Úgy tűnt, hogy a közösség minden tagja töviről hegyire ismeri a részleteket: hogyan lépett ki Bill a közös életünkből – a házasságunkból és a vállalkozásunkból egyaránt –, hogy együtt legyen a rendelőnk egyik nővérével.

Azt viszont nem tudták, hogy nem ez volt az első alkalom, amikor fontolgatta a házasságunk felbontását – erről ugyanis alig beszéltem valakinek. Még Ohióban volt egy másik ápolónő, bár Bill ezt sosem vallotta be, és noha erős volt a gyanúm, elhittem, hogy semmi sem történt közöttük. Annyit tudtam csak, hogy hirtelen bejelentette: hat hónapja hordja az aktatáskájában a válási papírokat, és szeretné, ha mielőbb aláírnám őket. Akkoriban négy tízévesnél fiatalabb gyermeket neveltünk, és a válás sokkal ritkább volt, mint manapság. Teljesen megdöbbentem. A hosszú évek alatt, amíg ő más államban töltötte a katonai szolgálatát, egyedül neveltem a gyerekeinket és vittem a rendelőt. Különös nehézséget okozott, hogy az ápolónőnk édesanyja beteg volt, és rendszeresen utazott el meglátogatni. Ezt a történetet is ekkor kezdtem megkérdőjelezni. Elmondtam neki, hogy én hogyan látom a helyzetet: hogy azon a napon az oltárnál elköteleztük magunkat egymás mellett. Akkor már tizenkét éve voltunk együtt; kialakítottunk egy közös életet, gyerekeink lettek, és én szerettem volna együtt maradni vele. Úgy véltem, akármi is a baj, biztosan helyrehozható.

Egészen Kansasig utaztunk, hogy részt vegyünk egy egyhetes intenzív házassági tanácsadáson. A terapeuta tanácsára megpróbáltam „engedelmesebb” lenni, vagy nem is tudom, milyen szót használt. Azt az üzenetet kaptam, hogy túl akaratos voltam Bill számára. Az ambícióimat úgy értelmezte, hogy el akarom nyomni. Az a mód, ahogy Bill és én kapcsolódtunk egymáshoz – hogy megosztottuk egymással a gondolatainkat, hosszú filozófiai vitákba bonyolódtunk, egymást támogatva dolgoztunk a vállalkozásunkban és házastársakként is – akkor egészségtelennek számított, mert a kor normái szerint nem így kellett viselkednie egymással egy férjnek és egy feleségnek. Az 1950-es években jártunk, és én elég sok gondolatot belsővé tettem a nők alávetett szerepével kapcsolatban. Igaz, amikor hozzámentem Billhez, azt hittem, hogy ő másfajta férfi, aki másfajta feleségre vágyik, de úgy tűnt, hogy ebben tévedtem. Ez fájdalmas és zavarba ejtő felismerés volt, de komolyan vettem. Hátrébb léptem egy lépést, és hagytam, hogy ő vezesse az utunkat.

Nem sokkal ezután ő vezetett minket Arizonába, és ezzel vette kezdetét közös érdeklődésünk az alternatív gyógyászat iránt. Aha! – gondoltam. Szóval mégis társra vágyik, nem csak egy feleségre! A munkakapcsolatunk megerősödött, ahogy a barátságunk is. Mindkettő rengeteget fejlődött a következő évtizedekben. Együtt vezettünk workshopokat, konferenciákat és szimpóziumukat, saját kezűleg fénymásoltunk hírleveleket, és postáztuk őket a négy égtáj felé, egyenként bélyegezve fel minden egyes borítékot. A rendelőnk ismert és sikeres lett, és a közösségben sok barátunk volt, akik úgy tekintettek a házasságunkra, mint arra, ami lehetségessé válik, amikor két nagyszerű szellem egyesül. Éjszakákba nyúlóan beszélgettünk egymással, és közben folyamatosan tereltük egymást az új gondolatok és úttörő lehetőségek felé. Nagyszerű csapatot alkottunk a gyereknevelésben is, és örömmel hívtunk még két gyermeket a világra Arizonában. Úgy éreztem, hogy a házassági tanácsadó továbblendített minket csodálatos közös életünk egy következő szintjére: amíg hagytam, hogy ő nyerje meg a legtöbb vitát, és ő játssza a vezető szerepet a külvilág előtt, addig kirobbanó és kíváncsi természetemet szívesen fogadta. A gyerekeink felnőttek és megházasodtak, mi pedig nagyszülők lettünk. Az élet ment a maga útján.

Aztán egy nap, harmincöt évvel azután, hogy először felvetette a válás gondolatát, Bill kezdeményezte, hogy a forgalmas rendelőnk egyik ápolónője legyen az ügyvezető. Ehhez nekem le kellett volna mondanom a vezető szerepemről. Furcsának tűnt a felvetés – bár jó ápolónő volt, semmilyen szempontból nem volt vezetői vénája; valójában nem is túl sokan kedvelték. Úgy tűnt, egyedül Bill kedveli igazán. Együtt jártak szakmai rendezvényekre, és néha késő estig dolgoztak a rendelőben. Többször rákérdeztem a barátságukra, ami az évek során egyre szorosabb lett, de mindig nevetve hárította el az aggodalmaimat.

Megütköztem a javasolt vezetőváltáson, és azt javasoltam neki, hogy menjen fel az Oak Creek Canyonba, a kedvenc helyünkre, ahol el szoktunk mélyülni, és gondolkodjon el ezen: őt akarja vagy engem – mármint a rendelő élén.

Egész hétvégén azért imádkoztam, hogy az igazi Bill McGarey, akit ismertem, észhez térjen. Sokat beszélgetett bennem Gladys – az a részem, aki még mindig harcolni akart – és Gladys doktornő, a bölcs tanácsadó, aki helyre tudta tenni őt. Gladys félt, de Gladys doktornő biztos volt benne, hogy bármi is következik, képes lesz átvészelni.

Ami pedig következett, az a lehető legrosszabb dolog volt, vagy legalábbis akkor annak tűnt. Bill hazajött, és a kezembe nyomott egy levelet – amelyet korábban már átadott a gyerekeinknek és a rendelőnk igazgatótanácsának is. Ebben elmagyarázta, hogy a lelkének magányra van szüksége, ezért elválunk. Akkor hallottam erről először, de addigra már mindenki más tudta.

Ez számára a helyes döntés, magyarázta Bill, a lelki útja szerves része. Az én lelki utam nem merült fel, gondolom. Negyvenhat éve voltunk házasok.

Aznap este a vendégszobában aludt, és hamarosan elköltözött.

Amikor elment, szinte mindent magával vitt, ami az övé volt, mintha ezzel akarta volna bizonyítani, hogy nem fog visszatérni. Csak pár dolgot hagyott hátra, például azt az elnyűtt papucsot. Ahogy fel-alá jártam a házban, miután elment, jajgatva és zokogva, próbálva mozgásban tartani a testemet, hogy ne dermedjek bele a félelembe, a tekintetemet újra és újra megragadta az a papucs. Mintha rám kacsintana.

Végül megszólalt Gladys doktornő.

– Na, Gladee, anyu mindig azt mondta, hogy ha meg akarsz érteni egy másik embert, próbálj meg az ő cipőjében járni. Vedd fel Bill cipőjét. Próbáld megérteni.

Az összes maradék életerőmet össze kellett szednem, hogy kövessem a tanácsát.

Egész nap a papucsban járkáltam, késő estig, körbe-körbe a házban, és céltalanul bóklászva az udvaron. És aztán ott álltam, üvöltve.

Pár hónappal később Bill küldött nekem egy újabb levelet. Postán érkezett. Meghívó volt az esküvőjére azzal az ápolónővel, akiből igazgatót csinált – azzal, akit megtett a valaha közös rendelőnk vezetőjének, a rendelőének, ahonnan kiszorítottak, hogy együtt vihessék tovább. Kiderült, hogy a lelkének végül mégsem kellett olyan sokáig egyedül lennie.

Mindig hajlandó voltam elhinni neki, hogy csak barátok, a gyanakvásom ellenére is. Úgy éreztem, hogy erős a házasságunk, és minden szempontból valóban társak vagyunk. A döntése, hogy elhagy, mindezt romba döntötte, és a meghívója egyértelművé tette, hogy mi volt mindennek az oka. A házasságunk évtizedei egy pillanat alatt nevetséges színjátéknak tűntek. Soha nem éreztem még magam ennyire megbántottnak és megalázottnak.

A meghívót ráadásul az új rendelőmbe küldte. Összeszorított foggal csináltam végig a napot. De a hosszú úton hazafelé, ahogy a kormánykereket szorosan markolva száguldottam az autópályán, elkezdtem ordítani. Ez nem az a gyötrelmes jajgatás volt, amely az udvaron állva szakadt ki belőlem; hanem valami még mélyebb, ami nyöszörgésnek indult, hörgéssé alakult, és végül üvöltéssé erősödött. Düh volt, tiszta, nyers düh – ugyanaz a düh, amit a játszótéren beletettem a jobbhorgomba, az a düh, ami azt követelte, hogy harcoljak a túlélésért. Istenre ordítottam, Billre ordítottam, az univerzumra ordítottam, magára az életre ordítottam. Majdnem tíz percen át folyamatosan ordítottam. Úgy éreztem, nem tudom abbahagyni. Majd rájöttem, hogy nem is akarom.

És aztán ugyanolyan hirtelen, ahogy elkezdtem, abbahagytam.

Abban a pillanatban felismertem, hogy valami addig ismeretlen dolog következik. Megjelent Gladys doktornő, és átvette az irányítást. Egészen addig a jövőm a Bill-lel való házasságom volt, de ekkor egy olyan jövő kezdett kinyílni előttem, amit addig sosem képzeltem el. És abban a jövőben volt valami, amiért hálát adhattam. Éppen kitárult előttem egy ajtó. Ez az élmény tanítani akart – még ha egyelőre nem is sejtettem, hogy mire.

Eszembe jutott anyám, a selyemszövethez hasonló lágysága és ereje. Eszembe jutott, hogyan szólítottak a lányok főiskolán: „Happy Bottom”, azaz „boldog popó”, ami szójáték volt a keresztnevemmel („glad-ass” – „vidám fenék”). Bill döntését nem változtathattam meg, de a hozzá való viszonyulásomat igen, és megtalálhattam magamban az örömöt. Még ebben is van valami, amiért hálás lehetsz, mondta Gladys doktornő, Gladys pedig visszakormányozta az autót az autópályára. Pár nappal később új rendszámtáblát igényeltem, és évekig azzal jártam. Ez állt rajta: „BE GLAD” – ÖRÜLJ!

Így jártam keresztül-kasul Phoenix vonzáskörzetében, miközben a házasságom széthullása mindenki számára látható volt, és mégis, hálás tudtam maradni. Az autót annak a vadonatúj rendelőnek a parkolójában raktam le, amelyet Helene lányommal közösen alapítottam – a rendelőében, amelyre sikerült személyi kölcsönt kapnom annak ellenére, hogy az én koromban már nyugdíjba szoktak vonulni az emberek. Arra a részemre hallgattam, amelyik tudta, hogy mit kell tenni, levontam a tanulságokat, és azt vettem észre, hogy az élet megy tovább.

Akármennyire is összeomlottunk, akármennyire is úgy érezzük, hogy nem tudjuk kezelni, ami történt velünk, mindig van egy részünk, amelyik pontosan tudja, mit kell tennünk. Mindig van egy halk hang, amely képes átvezetni minket életünk nehézségein. Én ezt a bölcsebb énemet Gladys doktornőnek hívom. Te akárhogy szólíthatod a sajátodat, de hidd el, neked is van. Mindenkiben ott él a bölcsesség, amely átsegít a lehetetlen pillanatokon. Hinnünk kell ebben.

Amikor életünk legnehezebb kihívásaival nézünk szembe, az olyan, mint az autós kiborulásom: dönthetünk úgy, hogy fájdalom ide vagy oda, megkeressük ezt a bölcsességet, és felkutatjuk a tanulságokat, hogy újra fellobbanjon bennünk az élet szikrája. Tudni fogjuk, amikor ez megtörténik. Hirtelen könnyebbnek érezzük magunkat, a mozdulataink felszabadultabbak lesznek. Mintha hatalmas erő járna át minket, mert valóban ez is történik.

És aztán az élet megy tovább, úgy, ahogy a lehetetlen pillanat előtt. Jönnek új kihívások, amelyek nyomán újra és újra megrendül az elhatározásunk, hogy a fényt válasszuk. A gyógyulás nem egyszerre történik, a döntés pillanatában, hanem egy hosszú folyamat. De ahogy továbblépünk, valami varázslatos történik: elkezdjük egyre mélyebben kibontani a múlt fájdalmának rétegeit. Rájövünk, hogy a régi sebeinkből újra és újra tanulhatunk, és ezek a felismerések alakítják azt is, hogy hogyan fogadjuk mindazt, ami ezután következik.

30. fejezet

EGYIK LECKE A MÁSIK UTÁN

Ha az életre tanítómesterként tekintünk, akkor amíg tart, mindig új és új leckéket fogunk kapni. Nem kell sietni; a tanítások jönni fognak a maguk idejében.

Nem sokkal azután, hogy Bill elment, Bobbie menyem, aki lelkész, azt mondta:

– Ez is része az életed szőttesének. Ha túl közelről nézed, csak a különálló szálak és csomók látszanak – ez a szőttes hátoldala. De ahogy továbbhaladsz, az egész értelmet nyer.

Igaza volt.

Sok évbe telt, míg levontam a válásomból az összes tanulságot. Megértettem: az, hogy Bill mással akart lenni, elegendő ok volt arra, hogy mi ne maradjunk együtt, még akkor sem, ha én szerettem volna folytatni a házasságunkat. Azt is beláttam, hogy azok az évek, amíg visszafogtam magam, hogy az a szerény feleség legyek, akire – azt hittem – ő vágyott, kezdetben valóban segítettek. Valójában lehet, hogy ez része volt annak a mélyebb oknak, ami miatt az első alkalommal megrendült a házasságunk: hogy kicsit hátralépjek, ezzel lehetővé téve számára, hogy továbbvezessen minket az életünk és a karrierünk következő lépésére. Ha ő nem lett volna ilyen domináns, vajon nyitott lettem volna-e mindazokra a gondolatokra és emberekre, akiket elhozott az otthonunkba? Ha nem erőltette volna, hogy költözzünk nyugatra, rábólintottam volna-e?

Idővel azonban az, hogy az én szükségleteimet mindig a férjeméi mögé soroltam, elkezdte kikezdeni a lelkem valódi küldetését. Ezt tetézték még a régi hiedelmeim arról, hogy nem vagyok elég okos, így övé maradt a vezető szerep a közös munkánkban, jóval azután is, hogy ez hasznos lett volna. Hagytam, hogy ő írja a hírleveleket, megkértem, hogy írja át a beszédeimet, és én lettem az „és Gladys” a „dr. Bill és Gladys McGarey” megnevezésben.

A lelkemnek rengeteget kellett tanulnia abból, hogy önállóan is lehetek Gladys doktornő. És bár a váláskor úgy éreztem, hogy véget ért az életem, harmincnégy csodálatos év távlatából elmondhatom: nem ért véget. Valójában az életem onnantól csak még jobb lett. Elkezdtem könyveket írni, vezetőként fellépni, és végre azzá váltam, akivé válnom kellett. Még egy negyed századon át együtt vezettem az új klinikát Helene lányommal.

Ez idő alatt sok más kihívással is szembe kellett néznem. A legnagyobb kétségkívül Analea lányom, a drága Annie Lou elvesztése volt, aki az ötvenes éveiben halt meg rákban. Idővel mind a négy testvérem is elment. Az emberek elvesztése az egyik legnagyobb fájdalom, amit az életben megélhetünk. A halál önmagában is kihívást jelent, legyen szó egy közeli szerettünkről, egy háziállatról, vagy akár arról a kis szomorúságról, amit az ablak alatt fekvő elpusztult kismadár látványa okoz. Mégis, meg kell tanulnunk helyet adni mások halálának az életünkben, és közben megtalálni a szívünkben a hálát, mert mindannyian meg fogjuk tapasztalni ezt előbb-utóbb. A halál az élet része. Meg kell engednünk magunknak a gyászt, különben elvágjuk magunkat az élettől.

A válásom egyfajta halál volt, és a belőle levont tanulságok átsegítettek az azt követő gyászidőszakon. A „BE GLAD” üzenet velem maradt – nemcsak a rendszámtáblámon, hanem életfilozófiaként is. Az a nap az autóban nem változtatott meg mindent, de mindenképp egy nagyobb átalakulás kezdete volt. Elmélyítette a gyermekkoromban megtanult leckét, rámutatva, milyen lehetőségek nyílnak meg előttünk, ha úgy döntünk, hogy nem harcolunk tovább.

Azonban jó egy évtizedbe telt, míg sikerült elengednem a düh és elárultság érzésének utolsó morzsáját is. Végül rájöttem, hogy még mindig szeretem a férjemet – és ez a mai napig így van. Még mindig szeretem azt a Bill McGarey-t, akihez hozzámentem. A társam volt és a barátom. Az ő lelke és az én lelkem bejárták azt az utat, amit együtt kellett megtenniük, és ennek a közös útnak a végéhez értünk.

Ahogy tovább dolgoztam ezzel, új tanulságok is felbukkantak. Éveken át Bill feleségeként tekintettem magamra. Miután elment, ez még évekig így is maradt – én voltam Bill első felesége, elvált felesége, az, akit elhagyott. Időbe telt, amíg feldolgoztam ezt az új identitást. Amikor túl lettem rajta, végre el tudtam fogadni azt a szerepet, ami mindig is elérhető volt számomra: Bill barátja. Ma is így tekintek magunkra, bár már évekkel ezelőtt meghalt. Barátok vagyunk. Két ember, akiknek az élete összefonódott, és akik minden kétséget kizáróan találkozni fognak még valamilyen formában a következő életeink során. Rengeteget tanultunk együtt. Még egész biztosan nem végeztünk.

Az életben gyakran okoznak fájdalmat az elavult szerepek, amelyekhez még mindig ragaszkodunk. Ezért is fontos tanítómesterként tekinteni az életre, mert ezáltal egyben tanulókká is válunk, ez pedig talán a legfontosabb szerep. Lehetek valakinek a fia vagy lánya, apja vagy anyja, testvére vagy barátja; lehetek vallásos, spirituális vagy ateista; származhatok ebből vagy abból az országból, vagy azonosulhatok egy számomra fontos politikai irányzattal. Azonban mindezeknél fontosabb tanulóként tekinteni magunkra. Ez adja ugyanis a leghasznosabb értelmezési keretet a küzdelmeinkhez és az örömeinkhez.

Sőt, még azt is lehetővé teszi, hogy legalább néhány küzdelmünk örömmé váljon. Ebből a leckéből ismétlést kaptam Janettől és Laurától, a két lupuszos páciensemtől, akikről a 28. fejezetben meséltem. Kiderült, hogy ők ketten egészen máshogy viszonyulnak a lupuszukhoz. Az egyik nap Janet mindössze pár órával azután jött hozzám, hogy volt egy különösen nehéz találkozásom Laurával, akinek a tünetei továbbra sem mutattak javulást. Miközben láttam Janet előrelépését, és Laurán járt az eszem, megkérdeztem Janetet, hogy azonosul-e bármilyen módon a fájdalmával.

– Ó, dehogy – válaszolta. – Vannak fájdalmaim, van lupuszom, de a lupusz nem én vagyok. Elmondta, hogyan kezelte az egyik fellángolását. A „barátját” leültette egy székre az osztályteremben. Tanár volt, és mindig tartott egy üres széket a teremben. Amikor a fájdalom túlságosan felerősödött, ránézett a székre. – Ülj le oda, fájdalom, és fel ne merj állni! – gondolta magában. – Én pedig itt maradok. És így ültek ott – együtt a teremben, mégis külön.

Janet megközelítését annyira különlegesnek találtam, hogy amikor Laura jött hozzám legközelebb, tőle is megkérdeztem, hogy azonosul-e a fájdalmával. Laura gyorsan rávágta, hogy büszke arra, hogy lupusszal él – sok mindent átvészelt már.

– Valójában – mondta, kimutatva az ablakon – még egyedi rendszámtáblám is van, ahogy önnek, Gladys doktornő. Látja? Kinéztem a parkolóba, és ott állt az autója, nem messze az enyémtől. Laura rendszámtábláján ez állt: „LUPUS”.

Csak ültem ott, megdöbbenve. Teljesen félreértette az én rendszámtáblám üzenetét: én azzal azonosítottam magam, amit követendő példának tekintettem, ő viszont azzal, amit épp próbált leküzdeni. Nem ő volt a hibás a lupuszból fakadó fájdalmáért, de hirtelen megértettem, miért olyan súlyos a szenvedése.

Gyöngéden megpróbáltam rávezetni, hogy válassza le az identitását a tüneteiről. Szerettem volna, ha megérti, hogy bár a lupusz a mindennapi élete része, fontos, hogy ne azonosuljon vele. Örülnék, ha azt mondhatnám, hogy ez a vizit javulást hozott, de valójában nem így történt. Amíg a páciensem maradt, végig nagyon szenvedett a lupuszától, és továbbra is olyan autóval járt, amely folyamatosan erre emlékeztette.

Ha azt veszed észre, hogy valamilyen lehetetlennek tűnő dologgal birkózol, vagy ordítozol az univerzummal, ahogy én tettem Bill távozásakor, fontos elismerni a helyzet súlyosságát. Először is engedd magadnak, hogy megtapasztald az elsöprő erejét. Azután hagyd, hogy ez az intenzitás segítsen felismerni, hogy ez egy jelentőségteljes pillanat. Fontos lehetőséget kapsz, és ez jó alkalom arra, hogy feltegyél magadnak néhány kérdést. Mit tanulhatok ebből? Mit tanít számomra ez a tapasztalat? Hogyan tekinthetnék rá másképpen? Ezután, ha lehetséges – örülj! Nem baj, ha még nem érzel hálát a helyzet miatt; légy hálás azért, hogy egyáltalán megpróbálod. Próbálkozz meg egy mosollyal, és ha lehetséges, csikarj ki magadból egy nevetést, még ha semmi vicces nincs is a helyzetben, és fogalmad sincs, hogyan fog megoldódni. Emlékeztesd magad, hogy ez nem azt jelenti, hogy te vagy a hibás – csak annyit jelent, hogy egyedül te tudod átfordítani a helyzetet.

Az is segíthet, ha megkérdezed magad, ahogy Janet tette: mi más van még itt a teremben? Nézz körül – csak a fájdalmad, a dühöd, a gyászod, vagy valami más is van? Van ott egy szék, amire leültetheted az életed kihívását? Vagy más karakterek, például az örömöd, kíváncsiságod, rácsodálkozásod? Mi más van még veled a térben – és hol van a te helyed mindebben? Pusztán az a szörnyű dolog vagy, ami veled történt, vagy valahogy több annál?

Egy ilyen nézőpontváltáshoz gyakorlásra van szükség. Esetlenül megy, néha mesterkéltnek is tűnhet. De minél többször csinálod, annál inkább automatikussá válik. Idővel ez az egyszerű gyakorlat valóban képes lesz átformálni az életed, sokkal örömtelibb és tartalmasabb élménnyé téve azt.

Amikor felismerjük, hogy mindig van döntési lehetőség, és minden pillanat esély a tanulásra, többé már nem fogjuk vissza magunkat. Megértjük, hogy az életet élni kell, jöjjenek jó vagy rossz idők, egészen a legutolsó pillanatig.

Gyakorlat: A tanulság megkeresése

Ez a gyakorlat nem mindig könnyű. Inkább gyakorlásnak nevezném: olyasmi, amit újra és újra elvégzünk, azt remélve, hogy egy nap sikeressé válunk benne. Légy gyöngéd és kedves magadhoz, mindig.

1. Az első lépések megkönnyítéséhez egy kellemes emlékkel kezdünk. Gondolj vissza egy élethelyzetre, amelyből sokat tanultál. Lehetett könnyű vagy közepesen nehéz lecke, de ezen a ponton ne válassz nehezet – olyat keress, amely nem vált ki erős érzelmi reakciót.

2. Most vedd végig gondolatban, hogy mi mindent tanultál abból az esetből, és milyen pozitív dolgok származtak belőle. Merítkezz meg ebben a jó érzésben; engedd, hogy úgy áradjon rád, mint a napfény. Most gyűjtesz erőt a gyakorlat második feléhez, szóval hagyd, hogy valóban átjárjon ez a pozitivitás.

3. Amikor készen állsz, hagyd, hogy az elméd felkutasson valamit, ami éppen nehézséget okoz az életedben. Lehet ez egészséggel, érzelmekkel, kapcsolatokkal, pénzügyekkel, a minket körülvevő világgal kapcsolatos dolog vagy bármi más. De válassz valamit, amit igazságtalannak érzel.

4. Most próbáld meg minden szemszögből körüljárni ezt a nehézséget. Tegyél fel kérdéseket magadnak, például: Mit jelenthet ez a lelkem számára, ha tágabb kontextusban nézem? Mit tanulhatok ebből az egészből? Milyen bölcsességre tehetek szert ebben a rendkívül nagy kihívást jelentő helyzetben? Milyen módon változtathatom meg ma a múlthoz, a jövőhöz vagy az életemhez fűződő viszonyomat? Ki vagy mi éppen a tanítómesterem? Képzeld el magad, ahogy évek múlva visszanézel erre a kihívásra – hogy mit tanultál belőle, és akár hogy hogyan segített a fejlődésben és a változásban, ezáltal gazdagítva az életedet. Bár néha nehéz átvergődni a fájdalmon és a szorongáson, érdemes megpróbálni, mert valódi ajándék vár a túloldalon.

5. Ezt követően kérj egy álmot, amely feltárja előtted, amit még nem látsz. Feküdj le aludni, és hagyd a tudatalattidnak, hogy megossza veled a folyamattal kapcsolatos tudását, majd lépj tovább a 6. pontra, ha megérkezett az álom. Jegyezd fel az álmodat rögtön ébredés után, hogy minden részletre emlékezz – még azokra is, amelyek értelmetlennek tűnnek.

6. Gondold át a jegyzetedet. Hogyan értelmezhetnéd? Hogyan segítenek hozzá az álmodban szereplő különböző karakterek, helyek, elhangzott kifejezések, cselekedetek és/vagy események a kihívásod jobb megértéséhez?

7. Bármilyen válasz is bukkan fel, fogadd hálás szívvel. Ez nem azt jelenti, hogy hálás vagy a történtekért. Csak annyit jelent, hogy önmagában az is csoda, ha képes vagy bármilyen apró részletére pozitívan tekinteni. Még ha jelentéktelennek is tűnik, légy hálás bármilyen apró tanulságért, és légy hálás önmagadnak is a bátorságodért, amellyel nekivágtál, hogy felkutasd.

8. Miután végeztél, érintsd össze a két tenyeredet, a hüvelykujjadat a szívedhez igazítva. Ez az imádkozó kézmozdulat, vagy ahogy sokan nevezik, „namaste kéztartás” a hála egyetemes szimbóluma. Hindusztáni nyelven a namaste szó szerint azt jelenti: meghajlok előtted. Ebben a gyakorlatban az élet előtt hajlunk meg, amiért tanít minket.

VI. TITOK

Szórd szét kincseid

31. fejezet

AZ ENERGIA – BEFEKTETÉS

Gyermekkorom óta, attól a pillanattól fogva, hogy megtanultam elengedni a harcot, az életem minden napját úgy töltöttem, hogy a boldogságot és jó érzést keltő dolgokra irányítottam az energiámat. Az eredmény egy hosszú és meglehetősen boldog élet lett – ahhoz legalábbis elég boldog, hogy sokan kérdezgessenek, mit teszek másképp, mint mások. Nehéz megfogalmazni a választ. Közel 102 évembe telt.

Azért nehéz, mert a válasz lényege az energia.

Az élet maga nem más, mint energia.

Sok évet végigéltem, sok pácienst kezeltem, és sok színpadon álltam, ahol megpróbáltam elmagyarázni ezt anélkül, hogy túl elszálltnak tűnjön. Hiszen az energia nem száll el – nagyon is itt van velünk. A termodinamika első főtétele kimondja, hogy energia nem keletkezik és nem vész el, csupán átalakul. Az általunk ismert világ: energia. Energia vesz körül minket. Energia van bennünk. Ahogyan egy gomba, egy virág, egy lepke vagy egy elefánt energiából áll, úgy mi is. Az életerőnk ennek az energiának az irányított megnyilvánulása; az a mód, ahogyan az energia áthalad rajtunk. Az, hogy honnan jön és hova tart.

A jól megélt élet tehát nem más, mint megtanulni, hogyan irányítsuk az energiánkat az élet felé. Ehhez arra van szükség, hogy szeretetteljes figyelmünket a bennünk áramló energia ritmusára fordítsuk, és teljesen belemerüljünk abba. Amikor ez megtörténik, az élet megelevenedik. Örömteli kapcsolódássá válik. Napról napra, pillanatról pillanatra megtaláljuk az örömet a szeretet áramlásában. Én vagyok erre az élő bizonyíték.

Ehhez azonban újra kell gondolnunk mindent, amit az életről tanítottak nekünk. Az élet még több életet kíván. Ezért arra vagyunk hivatva, hogy magunkhoz öleljük a lelkünk vad ritmusát, és minden pillanatban felfedezzük, miért vagyunk itt, újra meg újra megkeresve, mi tölt fel minket nektárral – és annak szentelve az életerőnket.

Ha már eljutottál eddig a könyvben, észrevehetted, hogy az életre erőként, energiaként hivatkozom, felcserélhető módon. Ez azért van, mert számomra a kettő nagyjából ugyanazt jelenti. Az első titkom arra tanított, hogyan találd meg magadban az életerőt; a második, hogy miért olyan fontos tudni, merrefelé áramlik ez az életerő. A harmadik titok arról szólt, hogy az életerőt a szeretet aktiválja, mivel bizonyos értelemben ez az erő maga is szeretet. A negyedik titok megmutatta, hogyan erősíted fel a szeretetet és az életerőt a közösségen keresztül. Az ötödik pedig arra ösztönzött, hogy a legnehezebb időkben is emlékezz minderre, hogy meglásd azokat a tanításokat, amelyek segítenek a továbblépésben.

A hatodik, végső titkom pedig ez: Szórd szét kincseid. Amikor az első öt titok az életünk szerves részévé válik, képesek leszünk tudatosan olyan dolgokba fektetni az életerőnket, amelyek visszasugároznak ránk, így rákapcsolódunk egy folyamatosan áramló pozitív, fényes energiaforrásra. Egyszerűen fogalmazva: amikor az energiánkat összehangoljuk az élettel, egy kölcsönösségen alapuló kapcsolatot hozunk létre a forrással. Nem kell többé megpróbálnunk saját magunknak „gyártani” az energiánkat, ami eleve vesztes küzdelem, mert energia nem keletkezhet és nem veszhet el. Ehelyett a rendelkezésünkre álló energiát befektetjük az életbe. Ezt követően, ha bármikor kevesebb lenne, mint amire szükségünk van, egyszerűen visszakérünk kölcsönbe valamennyit.

Azért hagytam ezt a titkot a végére, mert ezt a legnehezebb elmagyarázni. Nem annyira megérteni, mint inkább érezni kell. A bennünk élő legmélyebb tudáshoz kell hozzáférnünk, ahhoz, amely a gondolkodó elmét megkerülve egyenesen a testünkbe és lelkünkbe hatol. Nem véletlenül nevezem úgy ezt a titkot, hogy „Szórd szét kincseid” ahelyett, hogy „Oszd szét kincseid”. A bölcsesség ugyanis túl sok ember fejében egy racionális, elméből fakadó tudáshoz kapcsolódik. Ennek a titoknak a forrása azonban a bennünk élő vadság bölcsessége, a testünk bölcsessége, a világegyetem ciklusainak bölcsessége. Ha arra irányítjuk a figyelmünket, ami növeli az energiánkat, akkor természetes módon elfordulunk attól, ami lemeríti, anélkül, hogy túl sok figyelmet szentelnénk neki.

Olyan időket élünk, amely az individualizmust ünnepli. A modern kultúra hangsúlyozza az én és a függetlenség fontosságát. Gyakran felmerül bennünk a kérdés: Ki vagyok én, hogy összekapcsolódjak valami nálam nagyszerűbbel és fontosabbal? Talán én nem vagyok elég nagyszerű vagy fontos? Ez a fajta gondolkodás az erőforrásaink felhalmozására ösztönöz. Megtanuljuk tartogatni, amink van, és csak körültekintően osztogatni, hogy mindig maradjon elég saját magunknak.

Ha azonban így tekintünk a világra, az feszültséget és görcsöt szül bennünk, amely akadályozza magának az életnek az áramlását. Bizton állíthatom, hogy ha ezt olvasod most, a szíved dobog, a véred kering, a lélegzeted pedig be-és kiáramlik, ami nem jelent mást, mint hogy rendelkezel valamennyi energiával, amit elkölthetsz. Amikor belemerevedünk a félelembe, és nem használjuk fel azt az energiát, ami rendelkezésünkre áll, nem csupán az életerő kifelé áramlását akadályozzuk meg, hanem azt is, hogy az életerő visszatérjen hozzánk.

Az attól való félelmünk, hogy amink van, nem lesz elég, generációkra nyúlik vissza. A legújabb epigenetikai kutatások – amelyek azt vizsgálják, hogyan kapcsolnak be vagy ki a gének a megélt tapasztalatok hatására, és hogyan öröklődnek ezek az állapotok – azt mutatják, hogy olyan kihívásokra is reagálunk, amelyek valójában már nem a mieink, hanem az őseinké voltak.19

Sok ősünknek nem volt elegendő erőforrása. Lehetséges, hogy a szüleink és az idősebb korosztály adták tovább nekünk a szorongásaikat gyermekkorunkban. Az ő félelmük ily módon a mi félelmünkké vált.

Ez a félelem lappang a mögött a kérdés mögött is, amelyet sok páciensem feltesz nekem: szeretnék tudni, hogyan tudtam ilyen sokáig élni, mert félnek, hogy kezdenek kifogyni az időből. És ugyanez az aggodalom jellemzi az ételhez, figyelemhez és pénzhez való viszonyukat: Mi van, ha nem lesz elég? Azonban, ha ennek a félelemnek a jegyében élünk, az csak tovább erősödik, még nagyobb hatalmat kap.

Ha valóban hozzá akarunk férni az életerőnkhöz, arra kell törekednünk, hogy megfordítsuk a dolgot. Meg kell kérdeznünk magunktól: Miből van elég nekem? Mit tudnék nélkülözni? Mit adhatok azért, hogy kapjak valamit? Ezek a kérdések elsőre természetellenesnek tűnhetnek. Lehet, hogy a puszta megválaszolásukat is kimerítőnek érezzük. De ha úgy tekintünk az energiánkra, mint befektetésre, akkor új lehetőség nyílik meg előttünk. Ahelyett, hogy egy üres bankszámlát látnánk, és azon tűnődnénk, mi történhetett, megkérdezhetjük magunktól: Mit tettem fel a számlámra mostanában?

Sokan találkoztunk már a gondolattal, hogy a másoknak adott szeretet sokszorosan visszatér hozzánk. Talán a gyerekeinknek vagy unokáinknak is mondtuk ezt, amikor még kicsik voltak. Azonban, ahogy a gyerekeknek szánt üzenetekkel ez lenni szokott, könnyű elfelejteni, hogy ránk, felnőttekre is ugyanúgy vonatkoznak. És mivel az életerő, a szeretet és az energia gyakorlatilag egymással felcserélhetők, ez a törvény mindhárom esetében működik.

Mármint akkor, ha elkezdjük megérteni, hogy mire és hogyan érdemes fordítani az energiánkat, hol szórjuk szét a kincseinket.

32. fejezet

MIRE ÉRDEMES FORDÍTANI AZ ENERGIÁDAT?

Ahhoz, hogy túllépjünk azon a félelmen, hogy kifogyunk az energiából, érdemes megvizsgálni, hol áramlik szabadon a szeretetünk – félelem nélkül.

Azokat a dolgokat kell keresnünk, amelyeket a legjobban szeretünk a világon – amelyek jó érzéssel töltenek el és segítenek a fejlődésben. Ha ezeket megtaláljuk, engedhetjük, hogy a szeretet mutassa meg nekünk, mennyi energia áll rendelkezésünkre.

Pár hónappal ezelőtt hozzáférést kaptam édesanyám leveleihez, amelyeket az indiai tartózkodásuk idején írt az egyházi vezetőknek. Az archívum része volt csaknem ötvenévnyi havi beszámoló, amelyben szerepelt, hogy kit és mivel kezeltek a szüleim, részletesen leírva, hogy mire költötték a támogatást, és tisztelettel kérve, hogy küldjenek még. 1916-ban, néhány évnyi kilincselés után, a szüleimnek sikerült egy női kórházat nyitniuk a mai Uttarakhand tartományban. A nők egészen addig csak a táborokban kaphattak orvosi ellátást, mert a helyi kórházak nem fogadták őket. A szüleim közel négy évig vezették a kórházat, amikor a missziótól levelet kaptak, hogy a rossz gazdasági helyzet miatt nincs elég pénz mindenre. Dönteniük kellett: vagy a táborokban végzett terepmunkát hagyják abba, vagy bezárják a női kórházat.

A történet folytatására emlékszem gyerekkoromból. Anyám egyszer elmesélte, hogy apámmal felmentek a hegyekbe. Az orvosi felszerelést cipelő egyetlen öszvérrel és az öszvér gondozásáért felelős fiúval gyalogoltak fel a hófödte csúcsok felé. A gyerekeket egy hónapra a dadusunkra, Ayahra és egy másik misszionáriusra bízták. Amikor erről mesélt, feltételeztem, hogy engem is otthagytak a többiekkel. A levelek keltezése alapján azonban rájöttem, hogy a túrára a velem való terhessége elején került sor. A szüleimnek akkorra már tudniuk kellett, hogy anyám várandós – elvégre orvosok voltak és már volt három gyerekük. Azt is biztosan tudták, hogy milyen veszélyeket rejtenek a Himalája magas hegyei. Egész biztosan nagyon fáradtak voltak; anyám valószínűleg rosszul érezte magát, ahogy a nőknél gyakran előfordul a terhesség korai szakaszában, és sok mindentől félhettek, a kórház lehetséges elvesztésétől kezdve a természeti elemek jelentette kihívásokig. Ők azonban mégis mentek, és vittek magukkal engem is, hogy visszavonuljanak a természet csendjébe, és meghozzák életük egyik legnehezebb döntését.

A szüleim szerették a kalandokat. Szerették az ismeretlent. Szerették a Himaláját. Erre a szeretetre irányították az energiájukat, miközben meghozták a döntésüket. Sokan ezt az időpontot teljesen alkalmatlannak találták volna egy himalájai túrára. Sőt, a szüleim hátterével rendelkező emberek többségének semmikor sem lett volna alkalmas az idő egy ilyen expedícióra. A szüleim számára azonban ez volt a legjobb módja annak, hogy megtalálják a döntéshez szükséges erőt. Egy hónappal később visszatértek a hegyekből a döntésükkel: folytatják a terepmunkát és bezárják a kórházat.

A szüleim vad, lenyűgöző életet éltek. Sosem álltak meg. Nem tartogatták az energiájukat. Épp ellenkezőleg: mindet arra fordították, amit szerettek – és semmi másra.

Anyámat kevéssé érdekelte a kulturálisan hozzá hasonló hátterű nők világa: bár igényes volt a ruhájára és a külsejére, sokkal többre becsülte az írógépszalagját, mint bármilyen hajszalagot. A halála napjáig nagyra értékelte a humort. Nem sokkal előtte volt egy csúnya esése. Rohantunk vele a kórházba. Még a hordágyon fekve, fájdalomtól eltorzult arccal is viccelődni akart, felvidítani minket.

– Ez a vén, szürke csataló már nem a régi – mondta, felmosolyogva rám és apámra. Azért, mert tudott valami fontosat: hogy amíg egy csepp energiája is marad, csak rajta múlik, hogy számára örömteli dolgokra fordítja-e. Látni akarta, ahogy apám és én elnevetjük magunkat.

Létfontosságú, hogy arra fordítsuk az energiánkat, amit szeretünk. Ez segít az élet felé fordulnunk, és befogadnunk a ránk váró energiát. De ez nem jelenti azt, hogy mindig minden energiánkat el kell használnunk. Meg kell találnunk a saját ritmusunkat, azt, ami nekünk működik, és igazodni hozzá, ahogy változik.

Az élet áramlása ritmusra épül. Ritmus van az erdők életében: porig égnek és újranőnek. Ritmus jellemzi a testeket: megszületnek, tanulnak, végül pedig meghalnak. A mezőgazdaságnak is van ritmusa: szántunk, vetünk, gondozzuk a növényeket, betakarítjuk őket, aztán hagyjuk pihenni a földet. A régi írásokban gyakran jelenik meg ezeknek a természetes ritmusoknak a spirituális jellege: ilyen a Teremtés könyvébe beleszőtt hetedik nap is, amelyen Isten megpihent. Senki más nem határozhatja meg a te ritmusodat – csak te. Ahogy anyám tette, aki végigjárta a Himaláját várandósan. Ahogy én teszem, aki 102 évesen is teljes életet élek. Neked is megvan a saját ritmusod.

A pihenés az élet ritmusának természetes része. Azokban az életszakaszokban, amikor a testünk a legintenzívebben növekszik – csecsemőkorban és kamaszkorban –, van szükségünk a legtöbb alvásra. Sok növény is éjszaka nő a legtöbbet.20

A pihenés gyakran a gyógyulás fontos része is. Vajúdó nőknek szoktam tanácsolni, hogy két összehúzódás között próbáljanak meg pihenni és ellazulni. Ez ugyanis hatékonyabbá teszi az összehúzódásokat, és biztosítja a vajúdás folytatásához szükséges energiát. Ha így tekintünk rá, könnyű belátni, hogy a pihenés is nektárforrás.

Ez akkor is igaz, ha a pihenési szokásaink az idő múlásával változnak, ami természetes. Sokan kevesebbet alszunk, ahogy öregszünk. Gyakran alvászavarnak nevezik ezt, de én inkább megkérdezném az embereket, hogy valóban zavaró-e számukra, mielőtt rásütném ezt a címkét. Persze van, akinek tényleg komoly gondot jelent az álmatlanság, melynek a kezelésére számos módszer és terápia létezik. De sokan mások csak a saját természetes ritmusukhoz igazodnak, és ez nem feltétlenül probléma.

Személy szerint például egyáltalán nem érzem gondnak, hogy kevesebbet alszom! Gyakran talál ébren az éjszaka. Ahelyett, hogy emiatt szoronganék, igyekszem hasznosan tölteni az időt: arra figyelek, ami örömöt és boldogságot okoz. Végigveszem, hogy éppen mi jelent kihívást a számomra, átgondolom a céljaimat és terveimet, és bolyongok egy kicsit az emlékeim között, felidézve a múltam csodás szereplőit és pillanatait. Ez nem elvesztegetett alvásidő; ha alvásra lenne szükségem, a testem aludna. Inkább olyasféle pihenés, amely feltölti a nektárkészletemet, és segít az energiám legjavát fordítani az előttem álló napra.

Amikor pedig alszom, különleges álmokat látok. Az éveim előrehaladtával ezek egyre csodálatosabbá és intenzívebbé válnak: új világokba repítenek, új felismerésekhez juttatnak, miközben én csak fekszem az ágyamban. Még alvás közben is aktív vagyok. Az egész testem megtelik élettel. Ez egyszerűen az a mód, ahogy a testem pihenni akar.

A valódi pihenés cselekvés. Olyasmi, amit teszünk; nem pedig az az állapot, amikor nem csinálunk semmit. Amikor pihenünk, fontos, hogy kedves, gyöngéd, gyógyító gondolatokkal tápláljuk a testünket. Ilyenkor tudunk feltöltődni, élvezni a lelassult ritmust, és teljes szívvel jelen lenni.

Ennek semmi köze a lustasághoz. Ahogy én látom, a lustaság az, amikor az életerőnket nem tesszük bele a közösbe; visszatartjuk, nem vagyunk hajlandók adni, részt venni, kapcsolódni. Ez az, ami lemerít minket. A pihenés célja pont az ellenkezője. Amikor pihenünk, tudatosan a számunkra fontos dolgok felé fordítjuk az energiánkat. Emlékeztetjük magunkat arra, hogy mire szeretnénk figyelni: azokra a pozitív és jó dolgokra, amelyek által önmagunk legjavát adhatjuk másoknak. A valódi pihenés elősegíti, hogy a testünk és lelkünk elvégezze az erre az életre szóló küldetését. Ha ilyen módon frissülünk fel, képesek leszünk „mindent” beleadni az életbe.

Ez a „mindent” persze még ijesztőbben hangozhat azok számára, akik amiatt aggódnak, hogy nekik nem marad elég. Pedig pontosan az ilyen pillanatokban történnek a csodák. Ahogy az angyalok is akkor jelennek meg, amikor a legnagyobb szükségünk van rájuk, néha, amikor úgy érezzük, végleg kifogyunk valamiből, az visszatér hozzánk.

33. fejezet

TERET ADNI A CSODÁKNAK

Az 1930-as évek végén Belle néni stoppal indult haza Indiából. Átszelte a Közel-Keletet, Ázsiát és Európát, végül valahogy feljutott egy hajóra, amellyel megérkezett az Egyesült Államok keleti partjára. Apám másik nővére, az én rendíthetetlen és kifogástalan Mary nénikém autóval ment érte New Yorkba; úgy sejtem, már elege volt Belle kalandjaiból, és egyszerűen csak haza akarta juttatni. Mire Belle néni megérkezett a kikötőbe a kis batyu ruhájával – mert a többit elajándékozta –, olyan zilált volt, hogy Mary néni alig ismerte fel.

Hazavitte, rendbe szedte, és vásárolt neki a társadalmi helyzetéhez illő ruhákat. Belle néni azonban nem volt hajlandó az elvárásokhoz igazodni a látogatása során, ahogy máskor sem. Szegény, kimerült Mary nénikém kezdte elveszíteni a türelmét. Próbált segíteni pénzt gyűjteni Belle néni árvaháza számára, Belle azonban képtelen volt Mary kívánságainak megfelelően viselkedni, és jó benyomást tenni az úri közönségre. Igaz, tudott imakört vezetni, beszélni a hitéről, és mesélni arról, hogy milyen fontos munkát végeznek az árvákért, de a modora nem olyan volt, mint amilyet Mary néni barátai elvártak egy „igazi hölgytől”.

Egy nap Belle néni eltűnt néhány órára, majd úgy tért vissza, hogy egy pár régi, elnyűtt cipőt viselt a vadonatúj harisnyájára húzva.

– Belle, mit műveltél? – kérdezte Mary néni, a levegőbe emelt kézzel. – Most vettem neked új cipőt! Mi a csuda történt?

Belle néni csak nevetve legyintett.

– Ó, nekem ez a cipő is pont megfelel. Összebarátkoztam valakivel, akinek szüksége volt a másikra. Az utcán él, és nagyon nehéz a sorsa. Ráadásul nagyjából hasonló a lábméretünk!

– Belle! Elcserélted vele a cipődet? De hát ez csupa lyuk! Ebben nem fogod tudni átvészelni a telet. Mégis hogyan fogsz új cipőt szerezni?

Pár perc múlva Mary néni kiterelte Belle nénit az ajtón, hogy elvigye új cipőt venni, ahogy Belle számított is rá.

A családunkban mindenki nevetett, ahányszor csak felmerült ez a történet – még Mary néni is. A családi legendárium szerves része lett. Jó példa volt arra, ahogy Belle néni élte az életét: rendíthetetlen hittel abban, hogy amit nyitott szívvel ad az ember, az valamilyen módon visszatér hozzá. Ez volt az egyik oka annak, hogy annyira szerettük: inspiráló volt, emlékeztetett minket arra a varázslatra, amely mindannyiunk számára elérhetővé válik, amikor felismerjük, hogyan áramlik a saját energiánk a világ energiájával együtt. Néha a végletekig el kell mennünk, mielőtt elkezdünk visszakapni valamit – és csak ilyenkor, amikor valóban mindent odaadunk, kezd az élet energiát visszaáramoltatni felénk. Mintha az univerzum Nagy Bankja azt kérdezné: „Tényleg szükséged van erre a kölcsönre?” Ha igennel felelünk, a kérésünk teljesül.

Ez azonban nem mentesít minket a saját felelősségünk alól.

Belle néni meglett volna a lyukas cipőben is, és készen is állt arra, hogy így legyen. Ezt nevezzük megfontolt kockázatvállalásának. De bizonyos kockázatokat muszáj vállalnunk, ha jól szeretnénk megélni az életet. Ha nem vagyunk hajlandók kockáztatni az energiánkat, elkezdjük azt visszatartani – és ezzel elszakadunk saját ösztönös természetünktől. Végül azonban, akármilyen óvatosak is vagyunk, azt kockáztatjuk, hogy mindenünket felemészti a félelem.

De hogyan ismerhetjük fel, hogy mely kockázatokat érdemes vállalni? Mikor érdemes energiát fordítanunk valamire abban a reményben, hogy a befektetésünk meg fog térülni?

A válasz ezekre a kérdésekre gyakran egyéni. Sosem tudhatjuk, milyen tragédiák vagy csodák várnak ránk. Mindannyian átélünk hihetetlen eseményeket az életünk során, és ezek mind részei a lelki utunknak. Ezért vezettelek végig ezen a könyvön, hogy megértsd, ki vagy, és milyen feladattal érkeztél ide: hogy kapcsolatba léphess a belső gyógyítóddal, és meg tudd válaszolni a kérdéseid nagy részét.

Ugyanakkor van egy tanácsom is. Bizonyos dolgok szinte soha nem érik meg az energiabefektetést. A múlton rágódni, önsajnálatba merülni és a negativitást táplálni ritkán visz előre – és akkor is csak abban az esetben, ha ezek segítenek, hogy változtass a jeleneden és a jövődön. A másik öt titkom is segíthet ennek a felismerésében.

Másrészt minden, ami nektárral tölt fel, érdemes az energiádra. Carl bátyám imádta a globális egészségügy területén végzett munkáját. Már jócskán elmúlt kilencven, és egy fájdalmas tumorral élt, amikor még mindig tartott előadásokat. Az utolsó előadására 2010-ben, négy nappal a halála előtt került sor.

Alapvetően fontos megérteni, hogy merre tart az életed, és hol van elakadva, mert ez segít eldönteni, hogy hova érdemes az energiádat irányítani. Ha valamivel kapcsolatban elakadást érzel, inkább azt tápláld, ami mozgásban van. Ne pazarold az energiádat arra, ami megrekedt.

A szeretet mindig megéri az energiát. Mindig. Meríts erőt abból, amit szeretsz, akit szeretsz, ahogy szeretsz. A szeretet az életerő kiapadhatatlan forrása, és mindig rendelkezésedre áll.

A jó közösségekbe is érdemes energiát fektetni. Margaret nővérem nagyon csalódottan vette tudomásul, hogy élete utolsó éveit egy idősek otthonában fogja tölteni. De aztán úgy döntött, kihozza belőle a legjobbat. Közeli barátságokat kötött, belépett egy együttesbe, és elkezdett dobolni, ahogy Ayahtól tanulta gyerekkorunkban. Örömet talált az új helyzetben, mert jó szívvel fogadta a vele járó közösséget, és végül a halálos ágyán is énekelt, azt állítva, hogy Ayah ott van mellette.

Ha mindenben a tanítást keressük, az is irányt mutat az energiánk számára. Az orvosi munkám nyolcvan éve alatt azt tapasztaltam, hogy azok a páciensek szenvednek a legkevesebbet, akik ezt a szemléletet leginkább a magukévá tudják tenni. Az egyik kitűnő példa erre Bobbie Woolf, aki a barátom és páciensem is volt egyben (és nem azonos a Bobbie nevű menyemmel).

Évtizedekkel azelőtt, hogy találkoztunk volna, amikor még csak kis totyogós volt, Bobbie beleesett egy vödör forró kátrányba. Azonnal rohantak vele a kórházba, és a sürgősségi orvosok meg tudták menteni az életét, de elveszítette az egyik veséjét és a másik veséjének több mint a felét. Kisgyerekkora nagy részét kórházban töltötte, dialízisgépre kötve, egyetlen vese egynegyedével működve. Később a hétvégékre hazaengedték, aztán már iskolába is járhatott, de egy speciális eszközt kellett viselnie, amelyből csövek lógtak ki, és vastag betétekre csöpögött a folyadék. Nehezen barátkozott, részben az egészségi állapota miatt, részben azért, mert nem igazán találkozott más gyerekekkel. Az orvosoktól időről időre azt a visszajelzést kapta, hogy soha nem élhet teljes életet.

Szerencsére nem hitte el.

Középiskolás korában Bobbie sportolni kezdett. Akkorra már szkoliózisa (gerincferdülése) volt, mert a teste a hiányzó vese és az ezzel járó egyensúlyhiány miatt aszimmetrikusan fejlődött. Mindez nem akadályozta meg abban, hogy számos sportot kipróbáljon. A csapattagokkal kialakított kapcsolatai lehetővé tették, hogy kitörjön a betegsége miatti társas megbélyegzés börtönéből, és megtanítsa a lányoknak azt, amiben maga is hitt: hogy a különbözősége nem gúnyolni való dolog, hanem bizonyíték arra, hogy az élete maga egy csoda.

Gyermekkori küzdelmeiből egy rendkívül magabiztos ember született. Már korán megtanulta, mire érdemes fordítania az energiáját és mire nem. Nem igazán foglalkozik azzal, hogy mit gondolnak róla mások vagy mit mondanak róla az orvosok. Életenergiáját inkább arra szánja, hogy felfedezze, mire képes az a test, amely a rendelkezésére áll. A szeretetével az általa szerzett barátok és az általa felnevelt fia felé fordul.

Susan, aki újjáépítette a gerincét a 18. fejezetben, szintén figyelmen kívül hagyta, amit a legtöbben gondoltak – a véleményük ugyanis nem segítette a gyógyulását, a saját belső hangja viszont igen. Ez tanította meg arra, hogy mélységesen bízhat a saját megérzéseiben. Élete késői szakaszában, jóval azután, hogy nyugdíjba ment tanári állásából, úgy döntött, életerejét arra fordítja, hogy segítsen megváltoztatni az iskolai erőszak mintázatát. Továbbra is nektárban gazdag napjai voltak, mert a szeretetét olyan dologra irányította, amely értelmet adott az életének. Amikor meghalt, a testét felajánlotta tudományos kutatási célokra, hogy tanulmányozhassák a gerincével történt csodát.

Ezek a nők arra használták a nehézségeiket, hogy megértsék, mi fontos igazán az ő egyszeri és megismételhetetlen lelküknek. Ezután mindketten vadul és bátran fordították erre minden energiájukat. És mélységesen gazdag, csodálatos életet kaptak cserébe.

Az, hogy mi éri meg az energiaráfordítást, minden ember számára és minden pillanatban eltérő lehet. A kulcs az, hogy megtanuljunk figyelni a belső hangunkra, ez segít eldönteni, hogy épp most, ebben az adott pillanatban mire érdemes szánni az életerőnket és mire nem. Ehhez pedig valóban élni kell. Arra születtünk, hogy részt vegyünk az életünkben. Életre szóló feladatunk egyszerű: addig próbálkozzunk, amíg egyszer sikerrel nem járunk.

Az igazság az, hogy én nem tudom elárulni neked, mire érdemes fordítanod az energiádat – de az életed elárulhatja.

Amikor így éljük az életet, minden pillanatban lehetőségünk nyílik feltenni ezeket a fontos kérdéseket: Mennyi életerőt érdemes ebbe fektetnem? És abba? Egyre könnyebb lesz kimondanunk, hogy „Kutch par wa nay”, ha nem fontos dolgokkal találjuk szembe magunkat, ahogy anyám tanította a testvéreimnek és nekem annyi évvel ezelőtt. Maga a folyamat is csodaszéppé válik. Életre kelt minket.

Ennek a gyakorlása közben elkerülhetetlenül találkozunk olyan gondolatokkal és dolgokkal, amelyekről felismerjük, hogy lemerítik az életerőnket. Egyes esetekben ezek könnyen kezelhetők – egyszerűen hagyjuk őket kikopni az életünkből és továbblépünk. De mit tehetünk, ha olyan tevékenységek, helyek vagy emberek esetében tapasztaljuk, hogy elszívják az életerőnket, amelyeket/akiket nem tudunk vagy nem akarunk kizárni az életünkből? Hogyan formálhatjuk át a hozzájuk fűződő viszonyunkat, ha meg szeretnénk tartani őket az életünkben?

34. fejezet

MELYIK FARKAST ETETED?

Ahogy oly sok más igazság esetében is, amelyet megosztottam veled, a dolog a nézőponton múlik.

Amikor a pácienseimnek megpróbálom elmagyarázni, hogyan használjuk fel az energiánkat, sokan az ellenkezőjét értik alatta, és rögtön azon kezdenek gondolkodni, hogyan takarékoskodjanak vele. Ezzel pont a lényeg veszik el. Ez a gondolkodásmód negatív nézőponton alapszik. Sokan annyira hozzászoktak ehhez a negatív nézőponthoz, hogy már észre sem veszik – én viszont igen, mert én mindent, és tényleg, mindent a pozitív irányból nézek.

Ez pedig azt jelenti a tudatos válogatás folyamatában, hogy ha valamiről vagy valakiről, esetleg egy helyről azt vesszük észre, hogy lemeríti az energiánkat, nem kell feltétlenül teljesen kizárnunk az életünkből. Ehelyett tudatosan másfajta energiát kell felé irányítanunk. Nekünk kell kézbe vennünk az irányítást, és eldönteni, hogyan fogjuk átalakítani ezt a kapcsolatot negatívból pozitívvá.

Az én életem legnehezebb feladata talán a válásomon való túllépés volt. Már régen a BE GLAD rendszámmal jártam, és az örömöt választottam, mégis nehezemre esett pozitív energiával fordulni a történtek felé. Persze képes voltam pozitív energiát sugározni az életem többi része felé, és hálát tudtam érezni mindazért, amit akkor még nem értettem, de hogy magával a válással kapcsolatban is jó érzéseim legyenek, az sokkal nehezebb volt.

Ez idő alatt Bill és a felesége alig voltak a mindennapjaim részei, legalábbis fizikailag. Ritkán találkoztunk. Érzelmileg és mentálisan viszont nagyon is jelen voltak az életemben. Gyorsan felismertem, hogy ha Bill feleségére gondolok, az jelentősen meríti az energiámat, és amúgy sem tartoztam neki semmivel. Elengedtem őt (kutch par wa nay), mint virágszirmokat a folyón. Nem kívánok neki rosszat, de egy csepp energiát sem vagyok hajlandó rá fecsérelni. Önmagában ez a döntés is jelentős energiát szabadított fel bennem, amelyet más dolgokra fordíthattam.

De Billt nem akartam kizárni az életemből. Az esküvőnk napján megfogadtam, hogy örökké szeretni fogom, és ez az ígéret nem vesztette érvényét a válásunkkal.

Megbocsátottam a döntését. Azonban láttam, hogy az életerőm még mindig negatív módon áramlik felé, és azt is, hogy emiatt én magam is kevésbé vagyok eleven.

Az a Bill, aki elhagyott engem, minden reggel ott volt velem, amikor elindultam a rendelőbe. Velem volt, amikor esténként leültem megnézni a naplementét, ahogy a sivatag narancssárga és rózsaszín ragyogásában kirajzolódik a kandeláberkaktuszok sziluettje. A legszomorúbb az volt, hogy ez a Bill még csak nem is az a Bill volt, akit ismertem. Békét tudtam kötni a világgal, és még örömet is találtam mindenben, amit meg kellett tanulnom – de a sebzettségemet még mindig nem engedtem el. Az energiámat folyamatosan leszívta a válás gondolata, és akármennyi nektárt is gyűjtöttem, hogy feltöltsem a készleteimet, újra és újra elszivárgott belőlem. Elkeserítő gondolat volt, hogy erre fogok csak emlékezni a házasságunkból: arra, ahogy véget ért, és hogy milyen szívszaggató fájdalmat okozott.

És akkor kaptam még egy utolsó tanítást Billtől és a válásunktól. A hetvenkilencedik születésnapom estéjén álmot láttam.

Az álmomban az egész család összegyűlt a nagy tölgyfa asztal körül abban a házban, ahol a leghosszabb ideig éltünk együtt a gyerekeinkkel. Ott volt az összes gyerekünk, Bill, és még az anyám is. Anyám odalépett hozzám, arcon csókolt, és azt mondta: mondd meg neki, hogy most már menjen el.

Billhez fordultam, és azt mondtam: most menned kell.

Felállt, adott egy búcsúcsókot, és kisétált az ajtón. Akkor vettem észre, hogy száz ezüstkötelet tart a kezében. A kötelek a derekam köré fonódtak. Én pedig akaratom ellenére talpra álltam, és követni kezdtem őt. Küszködtem, de nem tudtam kiszabadulni.

Akkor az egész családom felállt, és láttam, hogy mindannyian ollót tartanak a kezükben.

Egyesével elvágták az összes ezüstkötelet, amíg végül szabadon álltam. Billt mindez nem érdekelte, mintha nem is tudott volna a kötelekről, és csak ment tovább, kifelé az ajtón, végig a kocsifelhajtón. Beszállt az autójába és elhajtott.

Amikor felébredtem, megértettem, hogy a kötelek a negativitást szimbolizálják.

Nem a kapcsolódásunkat.

Az elkövetkező években csak tiszta szeretetet küldtem annak a Billnek, akihez hozzámentem. Megosztottam vele az életerőmnek azt a részét, amit meg akartam osztani. Szeretettel fordultam a házasságunk emlékei felé: ott voltak a közös életünk szép évei, a közös munkánk örömei, sikerei és meglepetései. Ezzel párhuzamosan már nem adtam az életerőmből annak a Billnek, aki elhagyott, mert azt a férfit alig ismertem. Abba fektettem energiát, ami működött, és nem voltam hajlandó energiát pazarolni arra, ami nem. Tudatosan sugároztam energiát Bill felé – de csakis azt a pozitív energiát, amely a saját életerőmet is táplálta, nem a negatívat, amely lemerítette azt.

Amikor ma Bill McGarey-re gondolok, ez a szeretet jut az eszembe leginkább.

És ezt javaslom neked is, amikor igyekszel azonosítani azokat a finom változtatásokat, amelyekkel módosíthatod, hogy hogyan használod fel az energiádat. Ha van egy tevékenység, amelyet összességében meg akarsz tartani az életedben, de bizonyos részét nem szereted, változtasd meg azt az energiát, amit az érintett részre irányítasz. Ha van valaki, akinek bizonyos tulajdonságát nehezen viseled, mégis szeretnéd, ha az illető az életedben maradna, változtasd meg a hozzá való viszonyulásodat – mind a viselkedésedben, mind a szívedben és a gondolataidban. Keresd meg mi az, amit tényleg szeretsz. Ebbe add bele a legjavadat. Ajánld fel mindenedet. Irányítsd oda az életerődet.

Ennek sokféle módja van. Egy kedves barátomnak, aki évekig élvezte a nagy kertes ház áldásait, egy kis lakásba kellett költöznie. Először zavarta az új helyzet. Hiányzott neki a kert, amelyet gondozhatott. Hiányzott neki, hogy az ablakon kinézve a szomszéd kertjét lássa, és zavarta, hogy tégla-és betontengerre nyílt a kilátása. Vett hát egy dísznövényt. Aztán még egyet és még egyet. Az erkélyére egy kis balkonládát helyezett, és koktélparadicsomot ültetett bele. Mindent beleadott ebbe az apró balkonkertbe, az ablakon kinézve újra zöldellő leveleket látott, és ugyanúgy megszerette az új otthonát, mint a régit.

Egy páciensem, Eric, a covid-járvány után kezdte újraértékelni a karrierjét. Rájött, hogy szeret otthonról dolgozni, és nem akart visszatérni az irodába. A főnöke azonban máshogy gondolta, és amikor megszűnt a kötelező home office, Ericnek kilenctől ötig újra bent kellett ülnie az irodában. Anyagilag nem engedhette meg magának, hogy otthagyja az állását, ezért megkérdezte magától, mit szeretett legjobban az otthoni munkában. Rájött, hogy a szomszédokkal kialakított kapcsolatokat, ahogy kis dolgokban kapcsolódtak egymáshoz a nap folyamán. Azt is szerette, hogy több időt tölthetett a kutyájával. Emellett nagyon utálta a reggeli értekezleteket az irodában, amelyeket száraznak és értelmetlennek talált.

Eric beszélt erről a főnökével, és közösen kitalálták, hogy ebédidőben kisebb közösségi programokat szerveznek, ahol a különböző részlegek munkatársai informálisan kapcsolódhatnak egymáshoz. Az így kialakult kapcsolatok miatt tartalmasabbá váltak a folyosói találkozások, és a reggeli értekezletek is jobb hangulatban teltek. Eric rájött, hogy amikor energiát fektet a munkatársaihoz való kapcsolódásba, az értekezletek is sokkal kevésbé unalmasak; sőt, elkezdte várni ezeket az alkalmakat. Ami pedig még fontosabb, Eric főnöke beleegyezett, hogy heti néhány alkalommal bevigye a kutyáját az irodába, ami pedig mindenkinek vidámabbá tette a napját a munkahelyükön.

Ezek a példák emlékeztetnek minket arra, hogy gyakran nem a külső körülményeket kell drasztikusan megváltoztatni ahhoz, hogy jól érezzük magunkat, hanem a belső nézőpontváltás hozza el a felszabadulást.

35. fejezet

A FIGYELEM ÁTHELYEZÉSE

Amikor valami negatív módon ragadja meg a figyelmedet, választhatsz: eltávolodsz az adott tevékenységtől, személytől, gondolattól, helytől, vagy kitartasz mellette? Ha úgy döntesz, hogy kitartasz mellette, egy dolgot tehetsz: megtalálod benne azt, ami pozitív, és azt kezded el táplálni. Arra fordítsd a figyelmedet, ami valóban számít. Ne ülj ott és vívj háborút az élettel a negativitás közepette – inkább add bele a legjobbat, ami tőled telik.

A találkozásunk előtt néhány évvel Barrynél krónikusfáradtság-szindrómát diagnosztizáltak. Addigra már a hetvenes éveiben járt, és nemrég lett nagypapa. A krónikusfáradtság-szindrómát gyakran okozza valamilyen lappangó vírus, például az Epstein-Barr, vagy kullancs által terjesztett baktériumok, például a Lyme-kór okozói. De sok ember szervezetében jelen vannak ezek a vírusok vagy baktériumok, és mégsem szenvednek hosszú távú betegségtől; valahogy az ő energiájuk más irányt vesz. Ezért, amikor ilyen betegséget kezelek, nemcsak a kórokozót nézem, hanem azt is, hogy a páciens hogyan és hova irányítja az energiáját.

A rendelőmben Barry mélyen belesüppedt a székbe. Idősebbnek tűnt, mint egy hetvenes éveiben járó férfi – nem fizikailag, bár természetesen a haja fehér volt, a bőre pedig petyhüdtebb, mint amilyen korábban lehetett.

Beszámolt nekem a tüneteiről. Akármennyit is aludt, az energiája nem tért vissza. Egyre többször találta magát a nappalijában lévő dönthető fotelben üldögélve, napközben is a híreket nézve. Amit régen közösen csináltak, azt a felesége egyedül folytatta: gondozta a kertet, és továbbra is eljárt a szokásos heti bridzspartikra a barátaikkal.

– A feleségem is kicsit lassabb már, mint harminc éve voltunk, de azért jól működik – mondta. – Mármint úgy működik, ahogy én biztosan nem. Felkel reggel, és tesz-vesz, ide-oda megy, felhívja a barátait, és órákon át beszélgetnek. Én meg arra gondolok: ennyi lenne? Ezek az „aranyévek”? Néha elgondolkodom: lehet, hogy egyszerűen csak… öreg vagyok? – mondta, miközben a szeme elkerekedett, mintha hirtelen elszégyellné magát, amiért egy nála húsz évvel idősebb embernek teszi fel ezt a kérdést.

Emlékeztem, hogyan lépett be a helyiségbe: kicsit húzva a lábát, beesett vállal. Valami kétségkívül történt vele. Mintha az életenergiája elfolyt volna mellette; az élet körülötte zajlott, de nem volt részese, és nem pusztán a kihagyott kártyapartik miatt.

– És mire fordítja az energiáját? – kérdeztem.

Barry felhorkant és vágott egy kis grimaszt.

– Milyen energiát? – mondta szárazon. Aztán mégis elmosolyodott és visszakérdezett:

– De tényleg, mit ért azon, hogy „mire fordítom”? Az orvos azt mondta, pihennem kell.

– Persze, igen, de amikor épp nem pihen, akkor olyan dolgot csinál, amit szeret? Élvezi azt, amivel az időt tölti? Amibe energiát fektet, az feltölti energiával?

– Azt hiszem, erre még sosem gondoltam így – válaszolta, összedörzsölve az ölébe ejtett kezét. – Azt hittem, hogy spórolnom kell vele.

Idegesnek tűnt, láthatóan kellemetlenül érezte magát.

Ahogy sok más páciensemet, őt is elkezdtem a gyerekkoráról kérdezni. Szerettem volna megérteni, milyen lencsén keresztül nézi az életet. Miért félt ennyire attól, hogy kockára tegye az energiáját?

Barry elmondta, hogy az anyja nagyon kockázatkerülő volt. Bár ma már megérti, hogy ez a szorongásaiból fakadt, és nem hibáztatja érte, a gyerekkora sokban hasonlított Carl fiam kis barátjáéra, akit csak kesztyűben engedtek ki játszani. Barry anyja gyakran rákiabált, hogy ne másszon túl magasra a mászókán, és csak ritkán hagyhatta el egyedül a házat – még az udvarra se nagyon engedték ki felügyelet nélkül. Felidézett egy különösen erős emléket, amikor anyja nem engedte biciklizni a zsákutcában, ahol laktak, mert félt, hogy elüti egy autó. Nem sokkal később teljesen abbahagyta a biciklizést. Miközben a többi gyerek fel-alá száguldozott a biciklijén a városban, ő többnyire otthon maradt.

– De szerettem egyedül lenni – tette hozzá mosolyogva. Őszintének tűnt. – Csak azt az érzést nem szerettem, hogy kimaradok. Visszatekintve azt hiszem, szerettem volna felfedezni a világot.

Tinédzserként Barry már több időt töltött más gyerekekkel. Bár ezt élvezte is, azt vette észre, hogy mindig azt csinálta, amit mások. Az egyik barátja kosarazott, ezért ő is belépett a kosárcsapatba. Egy másik barátja egy adott egyetemre jelentkezett, ezért Barry is ugyanoda ment.

– Azt hiszem, nem nagyon tudom, hogy mit szeretek igazán, Gladys doktornő – mondta Barry. – Tudom, hogy mások mit szeretnek, és tudom, hogy nekem mit kellene szeretnem, de nem tudom, hogy én mit szeretek igazán. Ráadásul nem akarok senkinek csalódást okozni – különösen nem a feleségemnek.

Barry és én úgy döntöttünk, hogy rá kell jönnünk, mit szeretne, még ha ez csalódást is okozna a feleségének.

Elkezdtünk arról beszélgetni, hogy mire fordíthatná az energiáját ahelyett, hogy semmire sem fordítja. Rögtön megjegyezte, hogy a hírek nézése nem tesz jót neki, ezért a fotelben töltött időt elkezdte arra használni, hogy megírja az élete történeteit. Amikor megírta az összes történetet, amelyre csak vissza tudott emlékezni, elkezdett újakat kitalálni: elképzelte, hova utazhatott volna, ha bátrabban fedezi fel a világot, és mi mindent csinált volna ott. Szívesen olvasta fel ezeket a történeteket a felnőtt gyerekeinek és az unokáinak.

Mivel nyugdíjasként szabadon rendelkezhetett az idejével, elkezdett egész hónapokat „kivenni” – ilyenkor elvonult egy kis erdei házikóba, vagy elment egyedül egy tengerparti vakációra. Olyan helyekre utazott, ahol még sosem járt, és még egy nemzetközi utat is lefoglalt. Barry felesége közben belefáradt, hogy egyedül gondozza a nagy kertet, ezért úgy döntöttek, kisebb helyre költöznek, ahol ő egy kisebb kertet ápolhat, míg Barry utazgat.

Körülbelül egy évvel később Barry visszajött hozzám, és elmondta, hogy sokkal több energiája van. A magányos útjain – több mint hatvan év után először – újra elkezdett biciklizni. Élvezte az írást és az írásai csiszolását. Igaz, még mindig többet pihent, mint negyvenévesen, de már nem volt folyton kimerült. Ehelyett úgy érezte, az élete tele van tartalommal, a pihenés óráit pedig tervezgetésre használta.

Ráadásul – tette hozzá örömmel – a felesége is boldogabbnak tűnt. Amíg ő éveken át a fotelben üldögélt, a nő egyre többet vállalt át a közös feladataikból, és ő is belefásult a mindennapok rutinjába. Örült, hogy kisebb a ház és a kert. Élvezte, hogy van ideje önmagára is. Ráadásul nagyon megkönnyebbült, hogy már nem az ő életereje megy el arra, hogy Barryt megpróbálja boldoggá tenni, hanem végre maga vállalt felelősséget ezért. Ahogy Barry mesélte, a házasságuk kisebb reneszánszát élte, még a gyerekeik is észrevették, mennyivel élettelibbnek tűntek mindketten.

A hetvenes éveiben járó Barry elkezdte az energiáját olyan dolgokra fordítani, amelyek örömtelivé és tartalmassá tették az életét, eközben pedig észrevette, hogy az energiája visszatér hozzá. Újra megszerette az életet, és testileg is egyre jobban érezte magát. Kártyázni viszont nem ment el többet. Kiderült, hogy a bridzsben nem leli örömét. A felesége elhívta a húgát bridzspartnernek, Barry pedig a kártyapartik ideje alatt hosszú bicikliutakra ment a napsütésben. Ha úgy érzed, nincs energiád az élet által eléd állított feladatokra, érdemes lehet Barry példáját követni, és megkérdezni magadtól: egyáltalán szeretnéd-e ezeket a dolgokat csinálni? Örömet okoznak? Lemerítik az energiádat vagy feltöltik? Növelik benned a szeretetet? Feltöltenek nektárral? Közelebb visznek másokhoz? Segítenek abban, hogy igazán élőnek érezd magad? Ha ezekre a kérdésekre nem jönnek könnyen a válaszok, gondold végig az öt másik titkomat. A segítségükkel érezd, ahogy átáramlik rajtad az életerő. Aztán térj vissza a kérdésekhez, és nézd meg, változott-e valami.

Ha ezzel megvagy, ideje meghozni néhány döntést. Mit szeretnél tenni? Hogyan akarod ezt megoldani? Mit szeretnél még kipróbálni, felfedezni, tanulni, megismerni?

Az is segíthet, ha kicsit átalakítod a napi rutinodat. Találj rá és hangolódj rá az élet ritmusára. A napirended apró változásai is emlékeztethetnek rá, hogy te magad vagy az energia forrása, és a tevékenységeid, kapcsolataid csak segítenek abban, hogy tovább növeld a már amúgy is rendelkezésedre álló életerőt. Figyeld meg, milyen téves hiedelmeket hordozol arról, hogy kerülni kell a kockázatokat, vagy hogy nem fogod tudni fedezni a szükségleteidet. Javadra szolgálnak ezek? Hogyan segíthetne egy nézőpontváltás abban, hogy alakíts rajtuk?

Amikor így teszünk, visszatalálunk a minket körülvevő természet áramlásába. Felismerjük, hogy a nap minden reggel felkel, és nem aggódik amiatt, hogy elfogy az energiája, mert tudja, hogy ő az energia forrása, és ez az energia végtelen. Amíg van élet, van energia is. Rajtunk múlik, hogy arra fordítsuk, ami számít.

Gyakorlat: Öleld magadhoz az életed

1. Gondold át, milyen tevékenységekre, emberekre és helyekre fordítottad az energiádat az életed során. Mi volt az, ami lemerítette az energiádat? Hol kapsz vissza a befektetett energiádból?

2. Ezután próbálj meg egy pillanatra kilépni a gondolataid köréből, és csak érezz. Térj vissza az életed tevékenységeihez, szereplőihez és helyszíneihez, de ezúttal ne csak gondolj rájuk, hanem figyeld meg, milyen érzést keltenek. Szabadon áramlik az energiád vagy visszahúzódik? Mit érzel: az életerőd nő vagy csökken? Mindez talán alig észrevehető, de a könyv többi gyakorlata felkészített ezeknek a kérdéseknek a megválaszolására. Mit mond a mélyen benned élő tudás?

3. Az alapján, amit a második lépésben éreztél, tudatosan válassz ki egy olyan tevékenységet, embert vagy helyet, ami feltölt energiával. Hogyan tudnál neki több teret engedni az életedben? Esetleg űzhetnéd gyakrabban azt a tevékenységet, felhívhatnád az illetőt, vagy tölthetnél több időt azon a helyen? Keresd meg, mi az a kis dolog, amit megtehetnél, és indulj el arra.

4. Gondolj vissza újra a második lépésre, és azokra az emberekre, helyekre és tevékenységekre, amelyek lemerítik az energiádat. Keress legalább egy dolgot, amelyet teljesen elengedhetsz, ahogy Barry kiszállt a bridzspartikból. Kezdetnek valami kicsit válassz. Hagyatkozz a benned élő tudás útmutatására. Mi szükséges ahhoz, hogy egyszerűen elengedd? Van mód hálával és szeretettel megtenni ezt?

5. Ezután vedd sorra azokat a dolgokat, amelyek lemerítik az energiádat, de nem tudod vagy nem akarod elengedni őket. Hogyan tudnál változtatni azon, ahogyan az életerődet felhasználod ezekre? Át tudod formálni azt a módot, ahogy erre az emberre gondolsz, ahogy ezen a helyen töltöd az idődet, vagy hogy milyen energiát fordítasz az adott tevékenységre?

6. Ha átgondoltad mindezt, és talán készítettél pár jegyzetet is, tárd ki a karodat, és képzeld el, ahogy magadhoz öleled az életben rejlő erőt. Érezd az élet végtelen energiáját, ahogy kiáramlik a szívedből, és átjár az ujjad hegyéig. Öleld magadhoz az életet minden örömével és bánatával, kihívásával és tanításával, győzelmével és meglepetésével együtt. Légy hálás, amiért tiéd az élet csodálatos ajándéka. Ezt a gyakorlatot ébredés után vagy elalvás előtt is végezheted, és magadhoz ölelheted a téged körülvevő zabolátlan életet.

Utószó

ÉPP IDŐBEN VAGY

1960 elején egy este Bill és én elmentünk egy apás szülésről szóló előadásra. Akkoriban ez forradalmi gondolatnak számított az orvosok körében, és nagyon izgatott voltam, hogy ott ülhetek más orvosok és egészségügyi szakemberek között, a legmodernebb szülési gyakorlatról beszélgetve, amely visszaadja a szülés irányítását a nők, a társuk és az általuk választott szakemberek kezébe. Akkor voltam nagyjából harmincnyolc hetes terhes a hatodik gyermekemmel. Szerencsésnek mondhattam magam, mert az ötödiket már háborítatlanul, otthon hozhattam világra, és ugyanerre készültem a méhemben növekvő babával is. Szeretettel néztem le rá. És akkor vettem észre, hogy valami baj van.

Ösztönösen a hasamra tettem a kezem, kitapogatva a kis dudort, amelyet a bennem lévő pici test formált. Több száz terhességet kísértem már végig, és gyakorlott kezem rögtön megerősítette a gyanúmat: a gyermekem, akinek pár héten belül fejjel előrefelé ki kellett bújnia, stabilan ücsörgött a popsiján. Éreztem a kis fejét a bordáimnál – pont az ellenkező oldalon, mint ahol lennie kellett volna.

Sokszor sikerült már megfordítanom magzatokat a méhen belül, de nem ilyen előrehaladott terhességnél, és egyszer sem a sajátomnál. Tudtam, hogy sok farfekvéses gyerek is egészségesen születik, ám azzal is tisztában voltam, hogy a baba pozíciója elkerülhetetlenül megnehezítené a szülést. Meg akartam fordítani őt, méghozzá gyorsan. Miközben az előadó tovább beszélt, el is kezdtem ezen dolgozni, még mielőtt az aggodalmam pánikba fordult volna. Azt tettem, amit mindig, amikor megpróbáltam megfordítani egy farfekvéses babát: beszélni kezdtem hozzá.

– Most figyelj rám, kicsim – szólítottam meg magamban. Egyik kezemet finoman a fejére tettem, a másikat a popsija alá. – Néhány hét múlva meg kell születned. Ez egy kicsit nehéz lesz neked is, nekem is, de tudom, hogy meg tudjuk csinálni, és utána minden csodálatos lesz. Viszont ehhez most meg kell fordulnod. Amikor megindulnak az összehúzódások, a fejednek lent kell lennie. Fordulj az élet felé.

Mindeközben magamhoz is beszéltem. Gladys, az anya, aggódott. Gladys doktornő azonban jobban tudta.

– Ne aggódj. Nincs mitől félni. Történik, ami történik, és ha most történik, akkor most van itt az ideje.

A félelem azt suttogja a fülünkbe: túl késő. Azt mondja, hogy nem tettünk eleget, nem vagyunk elegek, nem láttunk eleget, nem tanultunk eleget, nem szereztünk eleget. Azt mondja, hogy lemaradtunk, mások megelőztek minket, hogy kifutunk az időből. A szeretetnek ugyanakkor saját időszámítása van. Az életnek is saját időszámítása van. Ezt pedig tiszteletben kell tartani.

Az idő hatalmát az élet legfontosabb pillanataiban látjuk meg. A születésben. A halálban és a gyászban. A gyógyulásban.

Remélem, hogy a könyv titkait magaddal tudod vinni az életedbe. Lehet, hogy valamelyikhez könnyebben tudsz kapcsolódni, egy másikhoz pedig nehezebben. Érdemes lehet megfigyelned, hogyan segítenek átformálni az életfelfogásodat a gyakorlatban. Eközben felbukkanhatnak a leggyakoribb félelemalapú kérdések: Nincs túl késő ehhez? Nem késtem el?

Na és az, amin a koromból adódóan jót szoktam nevetni: Nem vagyok már túl öreg ehhez?

Minél tovább élünk és minél messzebbről tudunk visszatekinteni az életre, annál viccesebbé válik ez a kérdés.

Okos és talpraesett dédunokám, Maggie Mae, nemrég lett ötéves. Hercegnős születésnapi partit akart, szalagokkal és léggömbökkel feldíszített házat, és minden családtagnak a lelkére kötötte, hogy segíteniük kell az ünneplésben: mindenkinek megvolt a maga különleges feladata. Apjának kellett kitakarítania, a kétéves öccse aznap nem mehetett bölcsődébe; a nagymamájának kellett vigyáznia az újszülött kisöccsére; anyukájának pedig meg kellett sütnie és fel kellett díszítenie a tortát. Miután kibontotta az ajándékokat, befalták a gyönyörű tortát, és ez a csodálatos, aprólékosan megszervezett boldog születésnap a végéhez közeledett, Maggie Mae elszomorodott. A családja megkérdezte tőle, mi a baj.

– Most már ötéves vagyok – mondta. – Véget értek a négyéves napjaim. Most fel kell nőnöm.

Nagyon komolyan vette ezt a felnövés dolgot. Másnap a reggelizőasztalnál, amikor édesapja odanyújtotta neki a lekvárt és a pirítóst, Maggie Mae így szólt: igazán nagyra értékelem a kedvességedet. Senki nem tanította neki ezt a fordulatot, és nem várták el, hogy így beszéljen. Saját magától alkalmazkodott ilyen módon ahhoz, hogy immár ötéves – öregebb lett.

Szerintem sokan tekintenek hasonló módon az életre és az öregedésre: minden új életév riadót fúj, hogy véget ért a móka, ideje felnőni és komolyan venni a dolgokat. Az is lehet, hogy elérünk egy bizonyos életkort vagy életszakaszt, amikor úgy érezzük, hogy már nem fejlődünk tovább, nincs lehetőség a gyógyulásra, és már soha nem fogunk megváltozni. Az a vicces a fiatalságban, hogy úgy tűnik, mintha mindig elszaladna előlünk. Még Maggie Mae is úgy gondolta, hogy túl idős! A fejlődésnek azonban sosincs vége. És a gyógyulás soha nem lehetetlen. Mindig megfelelő az idő a változásra.

Ezért, ha egy páciens azzal jön, hogy már túl idős valamihez, elhessegetem az aggodalmát.

– Senki nem túl idős – szoktam mondani. Azt hiszem, az én koromban már megtehetem.

Az emberi faj úgy általában kicsit zavarban van az életkorral kapcsolatban. Tisztában vagyunk azzal, hogy előbb-utóbb meghalunk, szóval bizonyos szempontból minden nap egy lépés a vég felé. Idővel azonban felismerjük annak a gondolatnak az abszurditását, hogy valaki „túl öreg” lenne megtenni valamit. Nevetnünk kell rajta, ahogy a drága kis Maggie Mae komoly bejelentésén, hogy ötévesnek lenni azt jelenti, ideje felnőni.

Emlékszel arra, amikor először tudatosult benned az életkorod? Sokak számára ez meglehetősen régi emlék. Emlékszel az első alkalomra, amikor úgy gondoltad, „túl öreg” vagy már ahhoz, hogy megtanulj játszani egy hangszeren, „túl öreg”, hogy visszaülj az iskolapadba, „túl öreg” a karrierváltáshoz vagy „túl öreg” egy kapcsolat megváltoztatásához?

Ha most visszagondolsz, tényleg „túl öreg” voltál?

Ha nem, hogyan lehetsz biztos abban, hogy most „túl öreg” vagy?

A kismamák és a szülések kísérése során nagyon sok nővel találkoztam, akiknek azt mondták, túl öregek már ahhoz, hogy gyereket vállaljanak. Az egyikük évfolyamtársam volt az orvosi egyetemen. Miután ötször elvetélt, a negyvenes évei végén világra hozott egy négy és fél kilós kisfiút. Én annyi ilyen példát láttam már, hogy nem tartom csodának ezeket.

Persze ez nem jelenti azt, hogy bármelyik nő szülhet egy bizonyos kor után – vagy hogy egyáltalán szülhet, ha már itt tartunk. Ezek olyan rejtélyek, amelyek fölött nincs hatalmunk. Nem irányíthatjuk az ilyesmit; csak megadjuk magunkat, reménnyel és hálával a szívünkben, és meglátjuk, mi történik.

Nem tudunk mindent, vannak nálunk hatalmasabb dolgok, amelyekre nincs magyarázatunk. Nem győzöm eléggé hangsúlyozni, mennyire fontos megőrizni a világra való rácsodálkozás képességét az életkorunk előrehaladtával. Ez segít megőrizni a fiatalságunkat. A lelkünk javára válik, ha magunkévá tesszük a gondolatot, hogy nem tudhatjuk, mi jön ezután.

Néha elgondolkodom, mi történne, ha megfordítanánk a „túl öreg” kifejezéshez kapcsolódó nézőpontot. Ha nem arra gondolnánk, hogy elpazaroljuk az időnket, amikor nem azt csináljuk, amit szeretnénk, hanem inkább úgy fognánk fel, hogy végig arra készülünk?

Szívesen viccelődöm azzal, hogy hiába küldöm el Istennek az időbeosztásomat, ő nem hallgat rám. Az univerzum nem tudja értelmezni az én időfogalmamat, ahogy számomra is felfoghatatlan a transzcendens idő.

Ez egyszerűen így van.

Sok várandós nő jött hozzám a megduzzadt bokájára és óriási hasára mutatva:

– Azt akarom, hogy kijöjjön! Most!

A válaszom egyszerű volt:

– Az a baba ki fog jönni, amikor készen áll. Ígérem.

Bár néha szükséges még azelőtt világra hozni egy kisbabát, hogy készen állna, általában nem ez szolgálja érdekét. Fontos dolgok történnek odabent.

Napjainkban túlságosan erősen koncentrálunk a megvalósulásra. Arra a pillanatra, amikor valami testet ölt – kijön egy könyv, megveszünk egy házat vagy kapunk egy díjat. De ez csak az egyik oldala annak, ami történik. Az univerzum mélyén kavargó energiamezőben folyamatosan formálódnak azok a dolgok, amelyek végül majd testet öltenek. Élményeket gyűjtünk a könyvhöz. Dolgozunk, hogy pénzt tudjunk félretenni a házra. Tanulunk és mindenfélét csinálunk, ami végül valakit arra indít, hogy valamilyen díjjal jutalmazza ezt. Ennek a folyamatnak a femifesztáció nevet adtam, a manifesztáció párjaként. Ez történik a méhben – és ez történik az életerőnkkel is egész életünk során. Gyűjtögetünk, készülünk, tanulunk. Az élet felé fordulás rendkívül fontos része elfogadni a femifesztációt, még ha nem is értjük.

Van, hogy mi magunk már készen állunk, de valaki vagy valami más, vagy akár maga világ még a femifesztáció időszakában van: még készülődik arra, hogy fogadni tudja, amit felkínálunk.

Amikor Belle néni végleg otthagyta Indiát, elment egy istentiszteletre, ahol találkozott a nemrég megözvegyült Ed tiszteletessel. Nem hiszem, hogy akkoriban Belle néninek egyáltalán megfordult volna a fejében a házasság gondolata – már régen túl volt a házasságkötésre „ideálisnak” tartott életkoron, és soha nem mutatott különösebb érdeklődést a férfiak iránt. Eddel azonban egymásba szerettek, és egy hónappal később boldogan álltak oltár elé. Belle és Ed egy egészen új fejezetet nyitottak együtt az életükben.

Ha hamarabb találkoznak, Ed még házas lett volna. Ha Belle néni fiatalabb lett volna, talán nem akart volna New York peremén letelepedni. Mindketten el lettek volna foglalva azokkal a dolgokkal, amelyek a találkozásuk előtt kitöltötték az életüket. Ezért az időzés, ha mások számára szokatlannak is tűnt, egyszerűen tökéletes volt.

Úgy hallottam, hogy a trópusokon ezt az elvet kókuszidőnek nevezik. A kókuszdió akkor hullik le, amikor készen áll rá. Nem tudhatjuk, mikor történik meg, de rengeteg energiát elpazarolhatunk arra, hogy megpróbáljuk kitalálni.

Néha, amikor a kókusz lehullik, nem értjük, mi tartott ilyen sokáig. De ez nem is a mi dolgunk, és nem szolgál minket, ha túl sokat foglalkozunk vele. Az élet megy tovább, és csak rajtunk múlik, hogy vele tartunk-e.

Apámnak volt egy története, ami jól illusztrálja ezt. Egy nap elküldték, hogy egy kedves családi barátunkkal, Harry Deannel öljenek meg egy krokodilt. Többször előfordult, hogy megkérték őket az ilyen „emberevők” kiiktatására – ezek idősebb ragadozók voltak, akik már túl lassúak voltak a szokásos vadászathoz, de megízlelték az embert, és könnyű prédának tartották. Ezek az egyedek néha falvak körül ólálkodtak, és egész családokat irtottak ki, egyesével vadászva le a családtagokat. Harryről és apámról közismert volt, hogy bátrak, szívósak és jól lőnek, ezért, ha hírét vették egy ilyen állatnak, odamentek, hogy minél előbb és minél humánusabb módon végezzenek vele.

A krokodilt meg is találták és meg is ölték, majd elkezdték feldolgozni a tetemet. A gyomrában először egy nagy halom ékszert találtak. Ez egyszerre volt vérfagyasztó és megnyugtató, mert azt jelentette, hogy valóban a megfelelő állatot ölték meg: a krokodil ugyanis legalább egy tehetős hölgyet felfalt már. Ahogy tovább keresgéltek a gyomrában, valami mást is találtak: egy teknőst. Hófehérre szívta a krokodil gyomrában lévő savas folyadék. Apám és Harry elámultak a látványon.

Hát még akkor, amikor a teknős megmozdult. Kinyújtotta a fejét a páncéljából – azzal a lassú, teknősös mozdulattal –, lábra állt, és elbaktatott.

Gyerekkoromban apám újra és újra elmesélte nekünk ezt a történetet. Mi imádtuk, ő pedig megesküdött, hogy igaz.

– Képzeljétek csak el mindezt a teknős szemszögéből! – mondta mindig. – Biztos nem számított megmentésre! Amikor minden nehéz, és már feladnátok, emlékezzetek a teknősre, és tartsatok ki még egy kicsit.

Gyerekkorunkban megtanultuk, hogy ki kell tartani. Gyakran jutott eszembe az a teknős életem nehezebb időszakaiban, amikor olyan sötétnek tűnt minden, mintha egy krokodil gyomrában lennék. És eszembe jutott akkor is, amikor egyszerűen nem találtam értelmet a transzcendentális időzítésben. Mindennek megvan a maga ideje – és nem rajtunk áll, hogy ezt megértsük.

A gyógyulásnak is megvan a maga ideje. Gyakran az idő az a titkos összetevő, ami lehetővé teszi, hogy a gyógyulás megtörténjen.

Néha, amikor azt kívánjuk, bárcsak gyorsabban történnének a dolgok, a dolgok éppen úgy történnek, ahogy kell. Ha nem lennénk annyira megszállottjai annak, hogy mindent felgyorsítsunk, talán jobban tudnánk értékelni a folyamatban lévő femifesztációt. Ennek a megértése egy új lehetőséget nyit meg előttünk – olyat, amire talán még nem gondoltunk. Mi van akkor, ha minél tovább tart valami, annál jobb lesz a végeredmény? Ez mit jelent számunkra? Mi lenne, ha a fiatalság és az elveszett idő kergetése helyett magunkhoz ölelnénk az érés folyamatát, és teret adnánk az életünknek arra, hogy egyre jobbá váljon?

Vegyük ezt a forradalmi gondolatot: annak ellenére, hogy mit próbál elhitetni velünk fiatalság-központú kultúránk, igenis válhatunk egyre jobbá, ahogy a testünk öregszik. Sőt, így is kellene lennie!

Ha innen nézzük, az öregedés nem arról szól, hogy hogyan kompenzáljuk az elveszett vagy gyengülő képességeinket, inkább arról, hogyan legyünk egyre inkább saját magunk. Minden eltelt év egyre közelebb visz minket az életcélunkhoz.

Ezt újra megtanultam, amikor kilencvenhárom évesen végre megtaláltam a saját hangomat.

Álmomban gyerek voltam, és egy vasárnap kilopóztam, hogy világi énekeket énekeljek. Ezt a családom rossz szemmel nézte, ezért féltem, hogy bajba kerülök miatta. Akkor azonban maga Jézus jelent meg, és nevetve biztatott, hogy énekeljek csak. Meglepődve ébredtem fel.

Ekkor már évtizedek óta orvos és orvosi vezető voltam. Anya, nagymama, sőt dédnagymama. Régóta használtam a hangomat: betegeket kezeltem, előadásokat tartottam, altatódalokat énekeltem. Mégsem tanultam meg igazán bízni a saját hangomban. Nem tanultam meg bízni az intuíciómban, abban, amit mélyen legbelül mindig is tudtam: hogy az örömteli éneklés mindig jó! Már több mint kilencven éve éltem ezen a bolygón, és még mindig kételkedtem abban, hogy az üzenetem elég jó-e, vagy hogy képes vagyok-e megfelelően szavakba önteni.

Ha nem lett volna az az álom, és nem találom meg a hangomat, valószínűleg ezt a könyvet sem írnám most meg. Ennyi időre volt szükségem ahhoz, hogy eljussak ehhez a pillanathoz.

Apám egészen biztosan nem tudta, hogyan fognak alakulni élete utolsó évei. Amikor anyám meghalt, eleinte mind aggódtunk, mihez fog kezdeni egyedül. Olyan sokáig voltak egy csapat. Több volt ez házasságnál: egymás munkatársai, barátai, bizalmasai voltak. Rendkívüli életet éltek, ami miatt talán nehezebben tudott kapcsolódni azokhoz, akik hagyományosabb utat választottak. Nem akartam, hogy magányos legyen.

És akkor apám olyasmit tett, amivel mindannyiunkat meglepett. Először összebarátkozott a sógornőm édesanyjával, akit mind Daniels mamának hívtunk, majd hirtelen bejelentette, hogy összeházasodnak. Ezt mindannyian csodálatosnak tartottuk. Az unokaöcsém, aki akkor már az orvosira járt, egy kis viccet is kihozott belőle: engedélyt kellett kérnie a tanáraitól, hogy eljöhessen az esküvőre, és úgy fogalmazott, hogy a nagyszülei fognak összeházasodni. – Azért már ideje volt, nem? – válaszolták neki.

A szüleimnek sok örömben volt részük az együttlétük alatt, de nagyon sokat dolgoztak is. Szó szerint vették a misszió „küldetés” jelentését. Daniels mama első házassága hasonló volt: erős, tartós, stabil. Apám és Daniels mama azonban úgy döntöttek, hogy az ő házasságuk más lesz. Ugyanúgy társak lesznek, de több lesz a szórakozás, és nem vállalnak nehéz feladatokat. Mindketten úgy érezték, hogy az életükből kimaradt a játék. Élete utolsó két évében apám sakkozott, Daniels mama pedig foltvarrással kapcsolódott ki. Egyszerűen jól érezték magukat együtt.

Amikor apám tudta, hogy közeleg a vég, elmondta Daniels mamának, hogy azt szeretné, anyám mellé temessék el – ő pedig megértette. Elrepültek Arizonába, ahol apám befeküdt a kórházba, és ott is maradt a haláláig. Daniels mama zsoltárokat énekelt neki, miközben átlépett a túlvilágra. Apám az utolsó leheletével is együtt tátogta vele a sorokat. Aznap, hazafelé az autóban arról beszélgettünk Daniels mamával, milyen halleluja lehet azon az oldalon, ahol mindenki énekel. Lenyűgözött minket, hogy Daniels mama milyen gyönyörű szépen engedte útjára az apámat anyámhoz, aki a túlvilágon várta őt.

Az anyámmal átélt hosszú és boldog házasság után ezek a Daniels mamával töltött évek voltak a hab apám tortáján.

Örömmel mondhatom, hogy az én életem legutóbbi néhány éve is csodálatos volt. A családom egyre bővül. Egyre többet tanulok magamról. És még nem végeztem. Valójában továbbra is ezzel a gondolattal ébredek minden reggel: lássuk, ma mit tanulunk!

A tanulás segít, hogy elérjük a következő állomást – és a következő állomásra való igyekvés tart életben minket.

Ehhez jó eszköz lehet egy tízéves terv összeállítása. Miért pont tízéves? Ha az egész életünket vesszük, az túl nyomasztó. Ha viszont túl rövid időtávra koncentrálunk, tehetetlennek érezhetjük magunkat, mintha semmit nem tudnánk megvalósítani. Ezt azonban megteheted most azonnal: egyszerűen fogj egy papírt és egy tollat, és írd le, hogy mit szeretnél csinálni a következő évtizedben.

Egy tízéves tervbe minden belefér. Van idő benne a femifesztációra és a manifesztációra, vagyis a megvalósulásra is. Elég hosszú ahhoz, hogy ébren tartsa az életerőnket, ugyanakkor elég rövid, hogy meg is tudjuk valósítani és utána újratervezhessünk.

A jelenlegi tízéves tervem része egy régi nagy álmom megvalósítása. Az 1970-es évek óta álmodom arról, hogy megalapítom az Élő Gyógyítás Faluját, ahol az emberek összegyűlhetnek a jóllét és a teljes élet gyakorlására. Ez több lesz, mint egy egészségközpont: valódi közösség lesz, ahol az emberi testre isteni szentélyként tekintünk. Az én falumban az emberek nem háborúzni fognak az élettel, hanem szerelmesek lesznek belé. Ott majd kinyújtjuk a kezünket az élet felé – együtt.

Javaslom, hogy olyan tervet fogalmazz meg, amelyben a világos célok mellett marad hely a rejtélyek számára is. Ugyanis sosem tudhatjuk, mikor változik meg hirtelen valami, vagy mikor adja meg magát valami makacs akadály, hogy helyet adjon az újnak.

Sosem tudhatjuk, mikor történik spontán gyógyulás az életünkben. Nem tudjuk, mikor születik meg bennünk a megbocsátás, vagy mikor kezdenek végre testet ölteni az álmaink a szemünk előtt.

Annyit tudhatunk csak biztosan, hogy valami történik, és ennek mi szerves részei vagyunk.

Az apás szülésről szóló előadáson tovább beszélgettem magamban a gyermekemmel, miközben Bill némán ült mellettem. Fogalma sem volt róla, mi történik a kezem alatt a pocakomban. Amikor úgy éreztem, eljött az ideje, finoman elkezdtem nyomást gyakorolni a baba popsijára. Közben folyamatosan beszéltem hozzá.

– Figyelj rám, kicsim. Mutathatom, hogyan csináld, de egyedül nem tudom megtenni helyetted. Meg kell mozdulnod. Most. Gyerünk, fordítsd felfelé a kis popsidat! A fejedet pedig lefelé: ideje szembenézni az élettel!

Hirtelen éreztem, ahogy a kezem alatt enged a nyomás. Egy szempillantás alatt megfordult a méhemben, ahogy egy hal kiugrik a vízből és vissza. Egy pillanattal később már el is helyezkedett: fejjel lefelé, popsival felfelé. Ahogy a testem alkalmazkodott az új helyzethez, mosolyogva hátradőltem.

Két héttel később már együtt vajúdtunk ezzel a babával, aztán szerető családi körben üdvözöltem a fiamat, Davidet ebben a csodálatos, varázslatos világban.

Őszintén remélem, hogy az itt olvasott szavaim visszhangra találtak benned – vagy ha még nem, akkor egy nap visszhangra találnak. Ezek az elmúlt 102 évem legfontosabb tanításai. Ajándékként adom őket neked. Fogadd örömmel.

Azért dolgoztam ezen a könyvön, hogy – ahogy a fiammal tettem – téged is az élet felé fordítsalak. Ez egy folyamat. Gyakorolnunk kell újra és újra, szeretettel. A feladatunk az, hogy határozottan, de gyöngéden átfordítsuk a szemléletünket: ne azt gondoljuk, hogy mi vagyunk benne az életben, hanem az élet van bennünk.

Talán megingott kissé az élethez való viszonyod. Talán nehéz elfogadnod a világ jelenlegi állapotát. Vagy olyan vagy, mint a legtöbben: te is a jó és a rossz pillanatok között ingadozol, és szeretnél mindegyikben értelmet találni. Akárhogy is, nincs túl késő ahhoz, hogy a benned lévő életerő felé fordulj.

Akár még sosem érezted, akár csak elfelejtetted, bizton állíthatom: az élet ott lüktet benned, a testedben és a lelkedben, és csak rád vár.

Köszönetnyilvánítás

Már közel jártam a könyv befejezéséhez, amikor volt egy álmom.

Valamilyen díjátadó gálán voltam, ahol át kellett vennem egy díjat. Az emberek nagy kör alakú asztalok mellett ültek, és valaki beszélt a színpadon. Az én asztalom a terem hátsó részében állt. A színpadon álló ember bemutatott, és felhívott a színpadra, hogy vegyem át a díjat. Felálltam, miközben a teremben mindenki rám nézett és tapsolni kezdett.

Abban a pillanatban tudatosult bennem, hogy egy hosszú ruhát viselek, amin hátul a nyakamtól a derekamig tartó gombsor húzódik. Ugyanebben a pillanatban az is tudatosult bennem, hogy a ruha nincsen begombolva.

Megdermedve álltam. Hogyan sétálhatnék végig a termen kigombolt ruhában? Nem értem el a gombokat, de még ha sikerült is volna, túl sokáig tartott volna egyenként begombolni őket. Mindenki engem nézett, és várták, hogy felmenjek a színpadra, megtenni azt, amiért jöttem.

És mégis, a hitem szólított. Hívott a remény. Valami rajtam túlmutató, mélyen bennem élő igazság arra indított, hogy akárhogy is, de elinduljak. És így is tettem.

Ahogy elléptem az asztalom mellől, meglepődve éreztem, hogy valaki odanyúl a hátamhoz, és begombolja az alsó gombot.

Tettem még néhány lépést, és éreztem, hogy egy másik kéz begombolja a következőt.

Csak mentem tovább, a teremben mindenki tapsolt, és aki mellett csak elhaladtam, begombolt még egy gombot a ruhámon. Mire a színpadhoz értem, nyakig be voltam gombolkozva. Megkönnyebbülést és hálát éreztem. Tudtam, hogy meg tudom tenni, amiért a gálára jöttem: felmenni a lépcsőn, szólni egy pár szót, mosolyogni, és elfogadni a díjat, amit kiérdemeltem.

De ahogy az álom megmutatta, egyedül nem lettem volna képes erre. Talán egyikünk sem egyedül érdemel ki semmit. Talán a legnagyobb eredményeinket közösen érjük el, a másokhoz való kapcsolódásban. Az én életem legalábbis egyértelműen így alakult. Nem csodálatos ez?

Egyesével szeretném kifejezni mély hálámat mindenkinek, aki begombolt egy-egy gombot, hogy be tudjam fejezni ezt a könyvet. Általuk vált lehetővé, hogy megosszam a világgal ezeket a felismeréseimet. Ez a könyv csak az ő segítségükkel születhetett meg.

Köszönöm édesanyámnak és édesapámnak, dr. Beth Siehl Taylornak és dr. John C. Taylornak, akik nem csupán a feltétel nélküli szeretetet ismertették meg velem, de annak az orvoslásban betöltött szent szerepét is. Hálás vagyok azért, hogy három olyan nagyszerű fiútestvérrel nőhettem fel, mint John, Carl és Gordon, és hálás vagyok a nővéremért, Margaretért, aki a halála napjáig a legkedvesebb barátom maradt. Köszönetet mondok a világ legjobb dadusának és a férjének, Darnak, aki nyílt tűzön sütötte a születésnapi tortáinkat, és egy egész életre megszerettette velem a curryt. Köszönöm a falusiaknak, a gyerekeknek és mindenkinek, aki segített a táborokban, akik megmutatták, mennyire szerethető az egyszerű élet. Hálás vagyok Belle néninek, aki emlékeztetett rá, hogy kitartó legyek, és ne adjam fel a reményt, valamint Harry Deannek, akinek mindig is csodáltam a kalandvágyát. Köszönöm Miss McGee-nek, hogy megtanított olvasni, és végig biztatott kamasz-és fiatal felnőtt koromban is. Ők segítettek csodálatossá tenni a gyerekkoromat, amiből kinőhetett egy csodálatos élet.

Köszönet Jadwiga Kushnernek, a főiskolai legjobb barátomnak, aki úgy énekelt, mint egy valódi angyal, és dr. Jacqui Chavalle-nek, francia szobatársamnak, aki nemzetközi gyökereivel segített, hogy kevésbé érezzem magányosnak magam.

Hálás vagyok Lou, Clara és Lydia nagynénéimnek és a cincinnatibeli Siehl családnak, akik annyi támogatást nyújtottak Margaretnek és nekem a szüleinktől távol töltött főiskolai évek alatt. Köszönöm Albert és Louise Hjerpének, akik nélkül sosem ismertem volna meg Bill McGarey-t, és akik csodálatos nagynénémmé és nagybátyámmá lettek a házasságunk által.

Örökké hálás leszek a legnagyszerűbb házvezetőnőnek, akit Ayah után megismertem: Mrs. Cain Wellsville-ben jött a megmentésünkre, és német gyökereiből adódó háztartási nézetei, kenyérsütési tehetsége és szigorú gyereknevelési elvei átsegítettek minket életünk legmozgalmasabb időszakán. Köszönet sógoromnak és sógornőmnek, John és Irma McGarey-nek, akik az évek során kedves barátaim lettek. Övék volt a Tastee Freez, de a gyerekeim számára még ennél is nagyobb fegyvertény volt, hogy televízióval is rendelkeztek. Hálás vagyok a fiuknak, John B. McGarey-nek a személyes és szakmai támogatásáért. Sógoromnak és sógornőmnek, Bob McGarey alezredesnek és feleségének, Jane-nek, akik mindig ott voltak, ha szükségem volt rájuk. Köszönöm még wellsville-i kollégáimnak is, dr. Bill és Edith Gilmore-nak, akik mellettem álltak a nehéz időkben.

Lester és Billie Babcoke Arizonába költözésünk után is jó barátok maradtak, és ők mutattak be Edgar Cayce-nek. Mindig is mélységes hálával gondolok Edgar Cayce-re, akinek a tanításai olyan nagy hatással voltak a világlátásomra. Büszke vagyok rá, hogy a fia, Hugh Lynn Cayce kedves barátommá vált, akinek szintén hálás vagyok. Nagyra értékelem azt, ahogy Charles Thomas Cayce és Kevin Todeschi életben tartják Hugh Lynn munkáját. Köszönet Peter és Alice Riddle-nek, akik a tágabb családunk részévé váltak azokban az években. És itt meg kell említenem mindenkit, aki évről évre tagja volt az Association for Research and Enlightenment (ARE) nevű egyesületem istenkereső beszélgetőkörének, és egy életre a barátommá vált. Hála dr. Norman Shealynek, dr. Evarts Loomisnak és dr. Gerald Looneynak, akik Bill-lel és velem megalapították az American Holistic Medical Association (AHMA) egyesületet a kaliforniai Hemetben, valamint a sok csodálatos embernek, akik az évtizedek során az AHMA körül jöttek-mentek. Esélytelen, hogy mindenkit név szerint említsek itt, úgyhogy csak így egyben szeretném kifejezni a hálámat a rengeteg csodálatos orvosnak, akik részesei voltak annak a paradigmaváltásnak, amely a holisztikus orvoslás melegágya lett. Tudjátok, kik vagytok.

Az ARE klinika számtalan ember életét volt képes megérinteni; sokan közülük tanulni jöttek, és továbbvitték a tanultakat a nagyvilágba. Szívből köszönöm a sok-sok embernek, akik részt vettek az ARE klinika munkájában orvosként, műszaki szakemberként, ápolóként, terapeutaként, irodai munkatársként, páciensként, önkéntesként és mecénásként.

Köszönet Carl bátyámnak és a Future Generations szervezetnek, hogy segítettek a külföldön végzett munkámban. Világszerte mindenkinek, aki megérintett, tanított, formált és szeretett engem az évek során – köszönöm.

Hűséges önkéntes titkárnőmnek, Grace Page-nek, aki mindig kitartó odaadással támogatott, hogy ne tévesszem szem elől a céljaimat, nagy ölelést küldök a síron túlra.

Nehéz szavakba önteni, milyen sokat jelentenek azok, akik részt vettek a Scottsdale Holistic Medical Group megalapításában, különösen George Andres, Reni Simon és Joe Kalish, akiknek köszönhetően két hét alatt működőképesek lettünk, és Helene lányom, aki a mai napig ennek a csodálatos gyógyító otthonnak a szíve és lelke. És azoknak is, akik valaha ott dolgoztak vagy jártak nálunk, örökké hálás leszek.

Köszönöm azoknak, akik részt vettek a Beth Taylor Foundation megalapításában, amely egy időben Gladys Taylor McGarey Medical Foundation néven folytatta a tevékenységét, ma pedig Foundation for Living Medicine néven működik, és mindenkinek, akik valaha dolgoztak ennek a csodálatos szervezetnek a kuratóriumában; túl sokan vannak, hogy név szerint említsek mindenkit, de Bobbie Woolf, Jerome Landau, Fern Stewart Welsh, Barbara Heinemann és Rose Winters vezetői készségei nélkül ez a hihetetlen szervezet nem lenne az, ami, ezért különösen hálás vagyok nekik.

Tisztelettel adózom azoknak, akik megosztották velünk zenei tehetségük áldásait – különösen Joyce Buekersnek, Steve Halpernnek és Steve McCartynak.

Köszönet azoknak, akik mindig túlláttak a jelen korlátain, és mellettem álltak érzelmi, gyakorlati, spirituális és pénzügyi támogatásukkal, ahogy Ann McCombs, Dianne Schumacher, Mary Ann Weiss és Frances Tesner – nélkületek nem ment volna.

Hálás vagyok dr. Katey Hausernek, aki segített, hogy az üzenetem az Instagramon is elérjen másokat, és John Marshallnak, aki évtizedeken át gondoskodott a masszírozásomról. És minden szakembernek, aki tanult tőlem, és aki továbbvitte a külvilágba mindazt, amit én magam tanultam: a ti erőfeszítések nélkül az enyém nem lenne több, mint egy kártyavár.

A tengernyi konferencia minden szervezőjének és résztvevőjének, amelyen valaha részt vettem – olyan sokat tanultam mindegyiken. Bízom benne, hogy mások is.

Sok barátomnak Scottsdale határain belül és azon túl – olyan mérhetetlenül sokat jelent a szeretetetek: Mantosh Devji, Doris Solbrig, Rita Davenport, James McCready, Mimi Guineri, Marlene Summers, Linda Landau, Lindsey Wagner és Dianne Ladd. És mindenki másnak is, akit nem említettem név szerint: köszönöm.

Kincsként őrzöm a házasságomat dr. Bill McGarey-vel, és egyetlen percét sem bánom. Mélységesen hálás vagyok az együtt töltött éveinkért, ahogy a szabadságért is, amelyet megélhettem, miután elváltak útjaink. Ez a közös idő rendkívül fontos része volt az életemnek, ahogy sok más ember életének is – és tökéletesen illeszkedik a nagyobb egészbe.

Ennek a nagyobb egésznek a része az általunk alapított család is. A 102. születésnapom utáni reggel arra ébredtem, hogy a gyerekeim beszélgetnek a földszinten, és azt gondoltam: talán meghaltam, és a mennyországban vagyok? De azt hiszem, még élek, és ezek a csodálatos, hetvenes éveikben járó gyerekek tényleg az enyémek. Hálás vagyok hat gyermekemnek és a társaiknak: ők dr. William „Carl” és Deedee McGarey, dr. John és dr. Bobbie McGarey tiszteletes, Analea McGarey gyógytornász, Robert McGarey és Lia Nelson, dr. Helene Wechsler és Nick Ligidakis, valamint dr. David és dr. Lee McGarey. Köszönet minden unokámnak: Gabriel Taylor, Julia McGarey, Timothy McGarey, John McGarey, dr. Martha McGarey, dr. Daniel Wechsler, dr. Andrew Wechsler, dr. Hannah Rabinovich, Jessica McGeverly és David McGarey. A mai napig mindennap tanulok valamit (egyelőre még csak) tizenkettő dédunokámtól, csakúgy, mint a már érkező ükunokáktól.

Ez a könyv nem született volna meg az ügynököm, Douglas Abrams ösztökélése nélkül, aki a kezdetektől hitt bennem. Hálás vagyok neki, valamint Rachel Neumann-nek, Sarah Rainone-nak és az Idea Architects minden más munkatársának. Köszönet illeti Jennifer Chan Trent, akinek kulcsszerepe volt abban, hogy a könyvemet befogadja az Atria, valamint Esme Schwall Weigandot, akinek első interjúi és jegyzetei segítettek letisztázni, mit is szeretnék. Köszönöm Michelle Herrera Mulligannek, szerkesztőmnek az Atria Booksnál, aki gondolt egy merészet, teljesen átvariálta a formátumot, és ezzel még jobbá tett mindent. Köszönöm Sarah Wrightnak a zseniális szöveggondozást és Lynn Andersonnak az aprólékosságát. Külön köszönet a fiamnak, Johnnak, aki megszervezte ezt az egészet. Hálás vagyok Kathryn Chandika Liedelnek, aki látta a lelkemet, így értelmet tudott adni a szavaimnak, és mindezt lejegyezte.

Az életem minden nehézségének, amelyek tanítómesterként szolgáltak, és mindazoknak a csodálatos pillanatoknak, amelyekből nektárt meríthettem, hogy szembenézzek ezekkel: köszönet. Hiszem, hogy még sok csodálatos pillanat vár.

A szerzőről

Dr. Gladys McGarey, MD, MD(H) 1920-ban született, és világszerte a holisztikus orvoslás anyjaként tartják számon. Az American Board of Holistic Medicine alapító nagyköveteként több mint hetven éve vezeti saját családorvosi praxisát, és ez idő alatt fáradhatatlanul képviselte a holisztikus orvoslás, a természetes szülés és az orvos-páciens együttműködés elveit. Társalapítója és korábbi elnöke az American Holistic Medical Association szervezetnek (amely ma már az Academy of Integrative Health and Medicine nevet viseli), társalapítója az Academy of Parapsychology and Medicine szervezetnek, és egyike volt az első nyugati orvosoknak, akik rendszeresen alkalmaztak akupunktúrát az Egyesült Államokban. Gladys doktornő szintén ott volt az otthon szülés első támogatói között. A természetes szülés elősegítését szolgálta az 1978-ban indított Baby Buggy (Baba-kocsi) programja, amelynek része volt egy teljesen felszerelt mentő és sürgősségi szállító jármű az otthon szülések támogatásához, és ösztönözte az arizonai kórházrendszert, hogy a vajúdó nővel a társa is bent lehessen a szülőszobában. 1970-ben társalapítója volt az ARE klinikának az arizonai Scottsdale-ben, ahol úttörő szerepet játszott az allopátiás és holisztikus orvosi gyakorlatok integrálásában, megalapozva ezzel azt a kulturális változást, amely elismeri az alternatív és holisztikus orvosi módszereket. Szintén társalapítója volt a Scottsdale Holistic Medical Group szervezetnek. Gladys doktornő munkája tovább él a Foundation for Living Medicine nonprofit szervezeten keresztül, amely a holisztikus elvek ismeretének és alkalmazásának bővítésén dolgozik tudományos kutatás és oktatás révén.

Gladys doktornő 2024-ben bekövetkezett halála előtt az arizonai Scottsdale-ben élt és dolgozik, és nemrégiben üknagymama lett. Jelenleg életvezetési tanácsadói praxisa van, egészségesen táplálkozik, és naponta 3800 lépést tesz meg a járássegítőjével. Egy Red Bird nevű triciklivel közlekedik, és alkalmanként szívesen megeszik egy-egy süteményt.

Megjegyzések

[←1]

Gladys McGarey 2024. szeptember 28-án, 104 éves korában elhunyt – a szerk.

[←2]

Az USA-ban az oszteopátiás orvos (DO) teljes körű orvosi jogosultsággal rendelkezik, vagyis diagnosztizálhat, műtéteket végezhet, gyógyszert írhat fel, ugyanakkor a hagyományos orvosi kezeléseket kiegészítheti manuálterápiával, mely a csontok, izmok és ízületek mobilizálására épül. Európában az oszteopata gyakran nem orvos, hanem manuálterapeuta vagy csontkovács.

Table of Contents

ELŐSZÓ Dr. Mark Hyman

Bevezetés AZ ÉLET FELÉ

I. TITOK Okkal vagy itt

1. fejezet A NEKTÁR

2. fejezet MIÉRT VAGYOK ITT?

3. fejezet MINT EGY KIRAKÓS DARABJAI

4. fejezet MIT KEZDJEK A NEKTÁRRAL?

5. fejezet KAPCSOLÓDÁS A VÁGYHOZ

Gyakorlat: A nektár megtalálása

II. TITOK Az élet állandó mozgásban van

6. fejezet ELAKADVA

7. fejezet AZ ÉLET MINDIG MOZGÁSBAN VAN

8. fejezet VÉGIGJÁRNI A FÁJDALOM ÚTJÁT

9. fejezet A SZÉGYEN BÖRTÖNE

10. fejezet ELENGEDNI, AMI NEM SZÁMÍT

11. fejezet AZ AKADÁLY ELTÁVOLÍTÁSA

12. fejezet FIGYELJ A GÁT KÖRÜL CSORDOGÁLÓ VÍZRE

Gyakorlat: Elengedés

III. TITOK A szeretet a legerősebb gyógyszer

13. fejezet SZERETET ÉS FÉLELEM

14. fejezet A DÖNTÉS

15. fejezet AZ ÖNSZERETET FONTOSSÁGA

16. fejezet A SZERETET BEENGEDÉSE

17. fejezet A SZERETET TOVÁBBADÁSA

18. fejezet SZERETET ÉS CSODÁK

Gyakorlat: Egészségesre szeretni magunkat

IV. TITOK Soha nem vagy igazán egyedül

19. fejezet AZ ÉLET KAPCSOLÓDÁS

20. fejezet A TÖKÉLETLENSÉG ELFOGADÁSA

21. fejezet BARÁTOKRA LELNI

22. fejezet A HATÁRAINK KIJELÖLÉSE

23. fejezet A FIGYELEM EREJE

24. fejezet AZ ANGYALOK ÉRKEZÉSE

Gyakorlat: Az élet szőttesének megszövése

V. TITOK Minden a tanítómestered

25. fejezet MINDENBŐL VAN MIT TANULNI

26. fejezet ELENGEDNI A HARCOT

27. fejezet AZ ÁLMOK SZEREPE

28. fejezet AMIKOR NEM SZŰNIK A FÁJDALOM

29. fejezet A LEHETETLEN PILLANATOK

30. fejezet EGYIK LECKE A MÁSIK UTÁN

Gyakorlat: A tanulság megkeresése

VI. TITOK Szórd szét kincseid

31. fejezet AZ ENERGIA – BEFEKTETÉS

32. fejezet MIRE ÉRDEMES FORDÍTANI AZ ENERGIÁDAT?

33. fejezet TERET ADNI A CSODÁKNAK

34. fejezet MELYIK FARKAST ETETED?

35. fejezet A FIGYELEM ÁTHELYEZÉSE

Gyakorlat: Öleld magadhoz az életed

Utószó

ÉPP IDŐBEN VAGY

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről