ARTEMIS

ANDY WEIR

Artemis

Copyright © 2017 by Andy Weir

This translation published by arrangement with Crown, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2017

Hungarian translation © Fumax Kft., 2017

Fordította: Rusznyák Csaba

Szerkesztő: Németh Vladimir Korrektor: Friedrich Zoltán Tördelő: Oszoli Judit

Műszaki szerkesztő: Benes Attila Borító: Tóth Zoltán

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról

és kedvezményes vásárlási lehetőségek: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-963-470-013-5

Michael Collinsnak, Dick Gordonnak, Jack Swigertnek,

Stu Roosának, Al Wordennek, Ken Mattinglynek és Ron Evansnek.

Mert ezek a srácok messze nem kapnak elég elismerést.

1

A szürke, poros terep fölött szökelltem a Conrad kupola hatalmas buborékja felé. Vörös fényekkel gyűrűzött légzsilipje lesújtóan távolinak tetszett.

Még a holdgravitációban is nehéz száz kilogrammnyi felszereléssel futni, de meglepődnél, milyen fürgén tudsz sürögni-forogni, ha az életed a tét.

Bob mellettem rohant, hangja a rádióban zengett:

– Hadd csatlakoztassam a tartályaimat a ruhádhoz!

– Azzal csak magadat is kicsinálod.

– Baromi nagy a rés – fújtatott. – Szó szerint látom a tartályodból szökő levegőt.

– Kösz a hegyi beszédet.

– Itt én vagyok az EVA{i}-mester. Állj meg, és kapcsolódjunk össze.

– Negatív. – Tovább futottam. – Hallottam egy pukkanást a szivárgási riadó előtt. Anyagfáradás. Biztos a szelep a ludas. Ha összekapcsolódunk, csak felszakítod a saját vezetékedet egy recés éllel.

– Vállalom a kockázatot!

– Csakhogy én nem hagyom, hogy vállald. Bízz bennem, Bob. Jól ismerem a fémet.

Hosszú, egyenletes ugrásokra váltottam. Úgy éreztem magam, mint egy lassított felvételen, de ekkora súllyal nem lehetett hatékonyabban mozogni. A sisakom kijelzője szerint még ötvenkét métert kellett megtennem a légzsilipig.

A karomon lévő kijelzőre pillantottam. A szemem láttára zuhant az oxigénszint. Úgyhogy inkább gyorsan le is vettem róla a szememet.

A hosszú szökellések kifizetődőnek bizonyultak. Most már tényleg csipkedtem magamat. Még Bobot is lehagytam, pedig ő a Hold legtapasztaltabb EVA-mestere. A lényeg: valahányszor talajt érsz, végy egy újabb nagy lendületet. De ez egyben azt is jelenti, hogy minden ugrás meglehetősen problémás, ha ugyanis elkúrod, pofával landolsz, és végigcsúszol a talajon. Az EVA-ruhák strapabírók ugyan, de azért jobb, ha nem regoliton gyalulod őket.

– Túl gyorsan mész! Ha felbuksz, kitörhet az arclemezed!

– Inkább, mint hogy vákuumot szippantsak. Még úgy tíz másodpercem maradt.

– Messze mögötted vagyok, ne várj rám.

Csak akkor jöttem rá, milyen gyorsan haladok, amikor a látóteremet kitöltötték a Conrad háromszög formájú lemezei. Túl gyorsan nőttek.

– A picsába! – Nem maradt időm lassítani. Még egyszer utoljára elrugaszkodtam, és előrebukfenceztem. Pont jól időzítettem, bár inkább a szerencsének, mint a hozzáértésemnek köszönhetően, és talppal ütköztem neki a falnak. Oké, Bobnak tényleg igaza volt. Túl gyorsan mentem.

A földre estem, aztán feltápászkodtam, és odavánszorogtam az ajtó fogantyújához.

Pukkantak a füleim. Riadók süvöltöttek a sisakomban. A tartály az utolsókat rúgta – már nem tudta tovább ellensúlyozni a szivárgást.

Belöktem a tolóajtót, és bezuhantam rajta. Levegőért kapkodtam, a látásom elhomályosult. Berúgtam az ajtót, felnyúltam a vészhelyzeti tartályhoz, és lerántottam róla a biztosítópecket, mire lerepült a teteje, és levegő árasztotta el a kamrát, de olyan gyorsan, hogy a fele ködrészecskékké cseppfolyósodott a gyors expanzióval együtt járó lehűlés következtében. Szinte eszméletlenül zuhantam össze.

Ziháltam az arcmaszkom mögött, és hányingerrel küszködtem. Ez az erőfeszítés rohadtul megterhelőbb volt annál, amihez hozzá vagyok szokva. Az oxigénhiány fejfájáshoz vezetett, amely legalább pár óráig kínozni fog. Sikerült hegyibetegnek lennem a Holdon.

A sziszegés elhalkult, majd megszűnt.

Aztán végre Bob is megérkezett az ajtóhoz. Láttam, ahogy beles a kis kerek ablakon.

– Helyzet? – szólalt meg a rádión.

– Eszméletemnél vagyok – ziháltam.

– Fel tudsz állni? Vagy hívjak segítséget?

Bob nem jöhetett be, hacsak nem akart megölni engem, hiszen tönkrement űrruhában feküdtem a légzsilipben. De a város másik kétezer lakosának bármelyike kinyithatta a légzsilipet a másik oldalról, hogy behúzzon.

– Nem kell. – Négykézlábra, majd pedig talpra tápászkodtam. Megtámaszkodtam a vezérlőpanelben, és elindítottam a tisztítófolyamatot. Mindenhonnan magas nyomású levegő rontott rám. Szürke holdpor örvénylett a légzsilipben, mielőtt eltűnt a falba szerelt szűrőkben.

A tisztítás után automatikusan kinyílt a belső tolóajtó.

Beléptem a várókamrába, visszazártam a belső tolóajtót, és lerogytam egy padra.

Bob a szokványos módon jött be a légzsilipen – semmi drámai vészhelyzeti tartály (amelyet most mellesleg ki kellett cserélni), csak a normális szivattyú és szelep módszer. A tisztítófolyamat befejezése után csatlakozott hozzám a várókamrában.

Némán kisegítettem őt a sisakjából és a kesztyűjéből. Sose hagyd, hogy valaki maga öltözzön ki. Persze meg lehet csinálni, csak mocskosul macerás. Ezeknek a dolgoknak megvan a maguk hagyománya. Bob viszonozta a szívességet.

– Hát ez elég szarul sült el – jegyeztem meg, ahogy leemelte rólam a sisakomat.

– Majdnem meghaltál. – Kilépett a ruhájából. – Hallgatnod kellett volna rám.

Kificánkoltam magamat a ruhából, és megnéztem a hátsó részét. Egy recés fémdarabra mutattam, amely egykor szelepként funkcionált.

– Kidurrant a szelep. Ahogy mondtam. Anyagfáradás.

A szelepre pillantott, és bólintott.

– Oké. Igazad volt, hogy megtagadtad az összekapcsolódást. Szép munka. De ennek akkor sem lett volna szabad megtörténnie. Hol a pokolban szerezted ezt a ruhát?

– Használtan vettem.

– És miért vettél használt ruhát?

– Mert újat nem engedhettem meg magamnak. Használtra is alig volt pénzem, ti meg, amilyen seggfejek vagytok, nem hagyjátok, hogy csatlakozzak a céhhez, amíg nincs saját ruhám.

– Össze kellett volna spórolnod a pénzt egy újra. – Bob Lewis ex-tengerészgyalogos volt, afféle „semmi szarság”attitűddel. Ami még fontosabb, ő volt az EVA Céh főoktatója. A céhmesternek tartozik elszámolással, de Bob és csakis Bob állapíthatja meg, hogy taggá válhatsz-e. Ha pedig nem vagy tag, nem végezhetsz önálló EVA-t, és nem vezethetsz turistacsoportokat a felszínre. A céhek már csak így működnek. Pöcsök.

– Szóval? Hogy csináltam?

Felhorkant.

– Most szórakozol velem? Elbuktad a vizsgát, Jazz. Totál elbuktad.

– Miért?! Végrehajtottam minden megkívánt manővert, minden feladatot, és kevesebb mint hét perc alatt elvégeztem az akadálypályát. Plusz, amikor beütött egy közel végzetes probléma, nem sodortam veszélybe a partneremet, és biztonságban visszajutottam a városba.

Bob kinyitott egy szekrényt, és bepakolta a kesztyűjét meg a sisakját.

– A ruhád a te felelősséged, márpedig a ruhád befuccsolt, ami azt jelenti, hogy te is befuccsoltál.

– Hogy vagy képes engem hibáztatni azért a szivárgásért?! Amikor elindultunk, minden jól működött.

– Ez egy eredményorientált szakma. A Hold egy aljas, vén ribanc. Őt nem érdekli, miért megy gajra a ruhád, egyszerűen csak kinyír, ha megtörténik. Alaposabban kellett volna ellenőrizned a felszerelésedet. – Fellógatta a ruháját a szekrényméretre szabott akasztójára.

– Bob, nemá’!

– Jazz, majdnem meghaltál odakint. Hogy engedhetnélek át? – Bezárta a szekrényt, és indult, hogy távozzon. – Hat hónap múlva újra megpróbálkozhatsz a vizsgával.

Elálltam az útját.

– Ez nevetséges! Miért kell átszerveznem az életemet holmi önkényes céhszabály miatt?

– Jobban oda kell figyelned a felszerelésed ellenőrzésekor. – Bob megkerült engem, és kilépett a várókamrából. – És teljes árat fizess, amikor megjavíttatod azt a szivárgást.

Figyeltem, ahogy elmegy, aztán leroskadtam a padra.

– A picsába.

Végigvánszorogtam az otthonomig vezető alumíniumfolyosók labirintusán. Legalább nem tartott soká. Az egész város mindössze fél kilométer széles.

Artemisen élek, a Hold első (és egyelőre egyetlen) városában, amely öt hatalmas, kupolának nevezett gömbből áll. Mivel félig a föld alatt vannak, Artemis pont úgy néz ki, ahogy a régi sci-fi könyvek egy holdvárost elképzeltek: egy rakás kupola. Merthogy a föld alatti részeket értelemszerűen nem látod.

Az Armstrong kupola áll középen, azt pedig az Aldrin, a Conrad, a Bean és a Shepard veszi körül. A kupolák mindegyikét alagutak kötik össze a szomszédjaikkal. Amikor általánosban meg kellett építenem Artemis modelljét egy házi feladathoz, nagyon egyszerű dolgom volt, hiszen csak pár labda és bot kellett hozzá. Mindössze tíz percembe került.

Nem olcsó idejönni, és észvesztően drága itt élni. De egy város nem állhat kizárólag gazdag turistákból és excentrikus milliárdosokból, szüksége van munkásosztályra is. J. Nagyember Gazdagfasz III mégse tisztíthatja a saját vécéjét, nem igaz?

Na, én egyike vagyok azoknak a kisembereknek.

A Conrad Alsó 15-ön élek, a Conrad kupola egy szutykos, tizenöt szinttel a talaj alatti részlegében. Ha ez a környék bor lenne, a szakértők úgy írnák le, hogy „szarízű, a kudarc és a rossz döntések felhangjával”.

Végigsétáltam az egymást szorosan követő négyzetajtók során, amíg el nem jutottam a sajátomhoz. Az enyém legalább egy „alsó” hálóhely volt, vagyis könnyebben lehetett ki-bejárni belőle. Meglóbáltam a Gizmómat a zár előtt, mire az ajtó egy kattanással kinyílt, én meg bemásztam rajta, és becsuktam magam mögött.

Lefeküdtem a hálóhelyemre, és felbámultam a mennyezetre – amelyet kevesebb mint egy méter választott el az arcomtól.

Szaknyelven ez egy „kapszulalak”, de mindenki csak koporsónak hívja. Nem több egy zárható ajtóval felszerelt, elfalazott hálóhelynél. A koporsó egyvalamire használható: alvásra. Na jó, van egy másik felhasználási lehetősége (amelyhez szintén horizontális pozíció szükséges), de érted, miről beszélek.

Van egy ágyam meg egy polcom. Ennyi. Van egy közös vécé a folyosó végén és néhány közös zuhanyzó pár folyosóval arrébb. A koporsóm aligha fog egyhamar felbukkanni az Otthonok és holdvidékek lapjain, de ennél többre nem futja.

Megnéztem a Gizmómon, hány óra van.

– Baaaaaasszus.

Nem maradt időm a kesergésre. Aznap délutánra vártuk a KSC teherhajóját, úgyhogy dolgoznom kellett.

Csak a rend kedvéért: a Napnak nálunk semmi köze a „délutánhoz”. Itt huszonnyolc földi naponként egyszer van dél, és akkor sem látjuk. Mindegyik kupola fala két darab hat centiméter vastag burkolatból áll, azok között pedig egyméternyi zúzott kő feszül. Egy howitzerrel is rálőhetnél a városra, akkor sem lyukadna ki. A napfénynek meg főleg esélye sincs bejutni.

Hogy akkor mit veszünk alapul az idő méréséhez? A kenyai időzónát. Ha Nairobiban délután van, akkor Artemisen is délután van.

Izzadt és koszos voltam a halálközeli EVA-m után. Zuhanyzásra már nem maradt időm, de legalább átöltözhettem. Lefeküdtem, lehúztam magamról az EVA-hűtőruhát, és felöltöttem a kék kezeslábasomat. Meghúztam rajta az övet, majd keresztbe tett lábbal felültem, és lófarokba kötöttem a hajamat, aztán fogtam a Gizmómat, és elindultam.

Artemisen nincsenek utcák. Folyosók vannak. A holdingatlan drága mulatság, úgyhogy tutira nem pazarolják utakra a helyet. Használhatsz elektromos kiskocsit vagy robogót, de a folyosókat alapvetően gyalogosforgalomra tervezték. Itt a földi gravitáció mindössze egyhatodával kell számolni, úgyhogy a séta egyébként sem emészt fel olyan sok energiát.

Minél pocsékabb környéken jársz, annál szűkebbek a folyosók, és Conrad Alsó folyosói határozottan klausztrofóbikusak. Csak annyi hely van bennük, hogy két ember elfordulva elférjen egymás mellett.

Átvágtam a folyosókon az Alsó 15 központjának irányába. Egyetlen felvonó sem volt a közelben, úgyhogy hármasával szökelltem fel a lépcsőfokokon. A lépcsők a magban ugyanolyanok, mint a Földön: kis, huszonegy centiméteres fokokból állnak, hogy a turisták kedvére tegyenek velük. Azokban a részlegekben azonban, ahová a turisták nem járnak, a lépcsőfokok fél méter magasak. A hold gravitációja már csak ilyen. Akárhogy is, felszökelltem a turistalépcsőkön, és végül megérkeztem a földszintre. Tizenöt emelet megmászása alighanem borzalmasan hangzik, de itt nem nagy ügy. Még csak nem is lélegeztem gyorsabban.

A földszinten vannak a kupolákat összekötő alagutak, és természetesen az összes boltot, butikot és egyéb turistacsapdát is itt helyezték el a nagy gyalogosforgalom kihasználása érdekében. A Conradban ez főleg olyan éttermeket jelent, ahol trutyit árulnak az igazi ételt megfizetni nem képes turistáknak.

Kisebb tömeg gyűlt össze az Aldrin csatlakozóban. Csak ezen keresztül lehet a Conradból átjutni az Aldrinba (hacsak nem akar valaki az Armstrongon át kerülni), úgyhogy nagy sugárútnak számít. Belépve elhaladtam a nagy, kerek zsilipajtó mellett. Ha az alagút kilyukad, a Conradból kiszökő levegő záródásra kényszeríti az ajtót, és mindenki, aki a Conradban van, megmenekül. Ha viszont akkor éppen az alagútban tartózkodsz… hát, az szar ügy.

– Nahát, csak nem Jazz Basharát látják szemeim? – szólalt meg egy seggfej a közelben. Úgy csinált, mintha barátok lennénk. Nem voltunk barátok.

– Dale – válaszoltam, és mentem tovább.

Utánam sietett.

– Biztos jön egy szállítóhajó, mert semmi más nem vesz rá, hogy egyenruhába bújtasd a lusta seggedet.

– Hé, emlékszel arra a jeles alkalomra, amikor nem szartam le a mondandódat? Ó, várj, bocs. Nem volt ilyen.

– Hallom, elbuktad az EVA-vizsgádat. – Csalódottságot színlelve cöcögött. – Szar ügy. Én az első alkalommal átmentem, de hát nem lehet mindenki olyan menő, mint én, nem igaz?

– Húzz a picsába.

– Meg kell mondanom, a turisták elég vastagon fizetnek a kinti sétákért. Képzeld, most is épp a látogatóközpontba tartok pár túrára. Ki se látszom a melóból.

– Ha már odakint vagy, ráugorhatnál néhány bazi éles sziklára.

– Neeem, azok, akik átmentek a vizsgán, tudják, hogy nem szabad ilyesmit csinálni.

– Csak poénkodtam – válaszoltam hanyagul. – Nem mintha az EVA-zás igazi munka lenne.

– Ja, igazad van. Remélem, egy nap belőlem is lehet olyan futár csaj, mint belőled.

– Hordár – morogtam. – „Hordárnak” hívják.

Pofán verni valóan vigyorgott. Szerencsére közben megérkeztünk az Aldrin kupolába. Elnyomakodtam a fickó mellett, és kiléptem a csatlakozóból. Az Aldrin zsilipajtaja éppolyan éberen őrködött, mint a Conradé. Előresiettem, és élesen jobbra fordultam, hogy mielőbb kikerüljek Dale látómezejéből.

Az Aldrin minden tekintetben a Conrad ellentéte. A Conrad tele van vízvezeték-szerelőkkel, üvegfúvókkal, fémmunkásokkal, hegesztő-meg szerelőműhelyekkel… és így tovább. Az Aldrin viszont egy hamisítatlan szórakoztatóközpont hotelekkel, kaszinókkal, bordélyokkal, színházakkal, sőt még egy igazi parkja is van, istenuccse, hogy igazi fűvel. A Föld minden szegletéből jönnek ide gazdag turisták kéthetes nyaralásokra.

Átvágtam az Árkádon. Nem ez a leggyorsabb útvonal a célomhoz, de szeretem a kilátást.

New Yorknak ott az Ötödik sugárút, Londonnak a Bond utca, Artemisnek pedig az Árkád. Az üzletek nem is vacakolnak az árak feltüntetésével. Ha kérdezned kell, nem engedheted meg magadnak. A Ritz-Carlton Artemis egy egész lakótömböt elfoglal, öt szintje talaj fölött, öt pedig talaj alatt van. Egyetlen éjszaka itt 12 000 slagba kerül – többe, mint amennyit hordárként egy egész hónapban megkeresek (bár vannak más bevételi forrásaim is).

A holdvakáció költségei ellenére a kereslet mindig meghaladja a kínálatot. A középosztálybeli földiek megengedhetik maguknak egy „egyszer az életben” élményként, visszafogott költekezéssel, ami azt jelenti, hogy az olyan vacak kupolák vacak hoteljeiben szállnak meg, mint a Conrad. A gazdagok viszont évente jönnek ide, és a flancos szállodákba jelentkeznek be. És mennyit vásárolgatnak, hohó!

Artemisre leginkább az Aldrinon keresztül folyik be a pénz.

A bevásárlónegyedben nincs semmi, amit megengedhetnék magamnak. De egy nap én is idetartozom majd. Legalábbis ez a tervem. Vetettem a környékre még egy hosszú pillantást, aztán megfordultam, és a Városkikötő felé indultam.

Az Aldrin van a legközelebb a landolási zónához. Elvégre nem várhatjuk el a gazdagoktól, hogy összekoszolják magukat a szegény területeken való áthaladással, nem igaz? Úgyhogy egyenesen a csinos körzetbe hozzák őket.

Átsétáltam a kapuhoz vezető nagy árkádsoron. A hatalmas légzsilipkomplexum a város második legnagyobb kamrája (csak az Aldrin Park nagyobb nála). A hely nyüzsgött a sietős emberektől, úgy kellett kerülgetnem az ide-oda ingázó munkásokat. A városban lassan kell sétálnod, ha nem akarsz turistákat fellökdösni, a kikötő azonban kizárólag a dolgozóké. Itt mind jól ismerjük az Artemisi Hosszúlépést, és nem tökölünk.

A kikötő északi oldalán ingázók vártak a vonat légzsilipjénél.

A legtöbben a városi reaktorokhoz és a Sanchez Aluminium kohójához tartottak, egy kilométerre délre a várostól. A kohó iszonyatos mennyiségű hőt és rendkívül aljas vegyszereket használ, úgyhogy mindenkinek jobb, ha jó messze van innen. Ami a reaktorokat illeti… nos… azok nukleáris reaktorok. Azokat sem szeretnénk a közelben tudni.

Dale felsurrant a vonatperonra. Az Apollo–11 Látogatóközpontba megy. A turisták imádják. A félórás vonatút lenyűgöző rálátást biztosít a holdvidékre, a látogatóközpontról pedig anélkül lehet szemügyre venni a landolási zónát, hogy el kellene hagyni a nyomás alatt álló helyiséget. Azokat pedig, akik mégis ki akarnak menni, hogy jobban megnézzék maguknak a helyszínt, Dale és más EVA-mesterek kísérik el.

A vonat légzsilipje előtt egy hatalmas kenyai zászló lengedezett, alatta a következő szavak álltak: „Ön most a Kenyai Artemis Offhsore Peronon áll. Ez a peron a Kenyai Űrügynökség tulajdona. A nemzetközi tengerjog van érvényben.”

Gyilkos pillantást lövelltem Dale-re. Nem vette észre. A fenébe is, elpazaroltam egy tökéletes „dögölj meg”-tekintetet.

Megnéztem a Gizmómon a landolási zóna beosztását. Ma nem érkezik húshajó (így hívjuk az utasszállítókat). Csak nagyjából hetente egyszer jönnek, és a következőt három nappal későbbre várjuk. Hála az égnek. Nincs irritálóbb a vagyonkezelői alapok csecsén lógva „holdvilágos éjszakákat” hajkurászó ficsúroknál.

A déli oldal felé tartottam, ahol a teherhajós zsilip állt készenlétben. Egyszerre tízezer köbméter szállítmányt tudott befogadni, de ez egy meglehetősen lassú folyamat volt. A tartály már órákkal korábban megérkezett, az EVA-mesterek azóta behozták a zsilipbe, és magas nyomású tisztításnak vetették alá.

Minden igyekezetünkkel azon vagyunk, hogy a holdpor ne jusson be a városba. A fenébe is, hiszen még a hibás szelep miatti vesszőfutásom után sem hagytam ki a tisztítást. Hogy miért ez a sok vesződés? Mert a holdpor belégzése rendkívül káros. Icipici kövekből áll, és nincs időjárás, amely simára csiszolhatná őket. Mindegyik porszemcse egy hegyes, éles rémálom, amely csak arra vár, hogy szétszaggassa a tüdődet. Inkább szívj el egy csomag azbesztes cigarettát, mint hogy azt a szart belélegezd.

Mire megérkeztem a teherhajós zsiliphez, a hatalmas belső ajtó már nyitva állt, a tartályt pedig éppen kipakolták. Odacsusszantam Nakoshihoz, a kikötőmunkások vezetőjéhez. Egy vizsgálóasztalnál ült, és éppen egy szállítóláda tartalmát vette szemügyre. Miután meggyőződött róla, hogy nincs benne csempészáru, lezárta a dobozt, és lepecsételte Artemis szimbólumával – egy nagy A-val, amelynek jobb oldala egy íjat és egy nyilat formázott.

– Jó reggelt, Mr. Nakoshi – köszöntem oda neki vidáman. Ő és apa kislánykorom óta haverok voltak. Családtagként tekintettem rá, akár egy hőn szeretett nagybácsira.

– Állj be a sorba a többi hordárral együtt, te kis szaros.

Oké, inkább mint egy elhidegült unokatesóra.

– Nemá’, Mr. N. – hízelegtem. – Hetek óta várok erre a szállítmányra. Már beszéltünk róla.

– Átutaltad a pénzt?

– Lepecsételted a csomagot?

A szemkontaktust fenntartva benyúlt az asztal alá, előhúzott onnan egy még mindig zárt dobozt, és felém csúsztatta.

– Nem látok rajta pecsétet – állapítottam meg. – Miért kell ezt minden egyes alkalommal végigcsinálnunk? Régen olyan közel álltunk egymáshoz. Mi történt?

– Felnőttél, és alkalmatlankodó, link alak vált belőled – Gizmóját a doboz tetejére helyezte. – Pedig annyi potenciál volt benned. De elherdáltad. Háromezer slag.

– Mármint kétezer-ötszáz, ugye? Ahogy megegyeztünk.

Megrázta a fejét.

– Háromezer. Rudy szaglászott, márpedig a nagyobb kockázat nagyobb fizetséget jelent.

– Ez nekem inkább Nakoshi problémájának tűnik, mintsem Jazz problémájának. Kétezer-ötszázban állapodtunk meg.

– Hmm. Akkor talán alaposan meg kellene vizsgálnom ezt a dobozt. Hátha van benne valami, aminek nem lenne szabad…

Lebiggyesztettem az ajkam. Ez nem a megfelelő időpont arra, hogy a sarkamra álljak. Előhívtam a Gizmóm bankszoftverét, és elintéztem az utalást. A Gizmók elvégezték a számítógépek szokásos varázslatos szarságait, hogy azonosítsák egymást, és megerősítsék a tranzakciót.

Nakoshi felkapta a Gizmóját, ellenőrizte az utalást, aztán helyeslően biccentett, és végre lepecsételte a dobozt.

– Egyébként mi van benne?

– Főleg pornó. Anyád főszereplésével.

Felhorkant, és folytatta a szállítmányok átvizsgálását.

Így kell tiltott árut becsempészni Artemisre. Sima ügy. Csak egy korrupt hivatalnok kell hozzá, akit hatéves korod óta ismersz.

A tiltott áru eljuttatása Artemisre… hát, az egy másik történet, de erről majd később.

Egy csomó más csomagot is felvehettem volna leszállításra, de ez különleges volt. Odasétáltam a kiskocsimhoz, és beugrottam a volán mögé. Valójában nem feltétlenül lett volna szükségem kiskocsira – Artemist nem járművekre tervezték –, de gyorsabban tudtam vele mozogni, és így több cuccot tudtam leszállítani. És mivel szállítmányonként kapom a fizetésemet, megérte a befektetés. A kiskocsi irányítása baromi nehézkes, viszont jól boldogul a súlyos csomagokkal. Úgyhogy úgy döntöttem, hímnemű, és elneveztem Turbónak.

Fix havidíj fejében tároltam őt a kikötőben. Hol máshol tárolhattam volna? Otthon kevesebb helyem van, mint egy átlag földi rabnak.

Beindítottam Turbót – nem kellett hozzá kulcs vagy ilyesmi. Csak egy gomb. Mert hát ugyan ki akarna ellopni egy kiskocsit? És mit csinálna vele? Eladná? Azt nem úszná meg. Artemis egy kisváros, itt senki nem lop el semmit. Na jó, bolti lopások azért előfordulnak, de a kiskocsikat békén hagyják.

Kirobogtam a kikötőből.

Végiggurultam Turbóval a Shepard kupola pazar folyosóin. Még csak nem is emlékeztettek az én lerobbant környékemre. A Shepard folyosói fapanelekből és ízléses, zajelnyelő szőnyegből álltak, és húszméterenként csillárok biztosították bennük a fényt. Azok legalább nem röhejesen drágák. A Holdon bőven van szilícium, úgyhogy az üveget helyben állítják elő. De azért ez akkor is hivalkodás.

Ha szerinted drága mulatság a Holdon vakációzni, jobb, ha nem is tudod, mibe kerül a Shepard kupolában élni. Az Aldrin is túlárazott a maga szórakozóhelyeivel meg hoteljeivel, de a gazdag artemisiek mind a Shepardban élnek.

Most éppen a város egyik leggazdagabb gazdagfaszának birtoka felé tartottam: Trond Landvik. Egy vagyont szerzett a norvég telekommunikációs iparban. Az otthona jókora szeletet hasított ki a Shepard földszintjéből – röhejesen nagyot, tekintve, hogy csak ő, a lánya és egy szobalány élt ott. De hé, az ő pénze. Ha egyszer egy nagy házat akart magának a Holdon, ki vagyok én, hogy elítéljem? Én csak az illegális szarját szállítom le neki.

Megálltam Turbóval a birtok bejáratánál (legalábbis az egyik bejáratánál), és becsöngettem. Az ajtó félrecsúszott, és felbukkant mögötte egy nagydarab orosz nő. Irina az idők kezdete óta Landvikéknek dolgozott.

Szó nélkül bámult rám. Visszabámultam rá.

– Posta – böktem ki végül. Irina és én miriádnyi alkalommal találkoztunk már, mégis mindig közölnöm kellett vele, milyen ügyben járok. Az ajtóhoz léptem.

A nő felhorkant, megfordult, és besétált. Ennyiben ki is merült a beinvitálásom. Grimaszoltam a hátának, ahogy végigvezetett a kúria előterén. Aztán egy folyosó végére mutatott, és egyetlen szó nélkül elindult az ellenkező irányba.

– Örömömre szolgált, mint mindig, Irina! – kiáltottam utána.

A boltíves folyosón áthaladva egy szófán elnyúlva találtam a melegítőt és fürdőköntöst viselő Trondot. Egy ázsiai férfival beszélt, akit még sosem láttam.

– Akárhogy is, a pénzkeresési lehetőség… – meglátta, ahogy belépek, és rám villantotta széles mosolyát. – Jazz! Örülök, hogy látom!

Trond vendége mellett egy nyitott doboz pihent. Udvariasan elmosolyodott, és ügyetlenkedve bezárta. Ez persze kíváncsivá tett, holott normál esetben le se szartam volna.

– Én is örülök – válaszoltam, és ledobtam a csempészárut a kanapéra.

Trond a vendége felé intett.

– Ez itt Jin Chu Hongkongból. Jin, ez Jazz Bashara. Helyi csaj, itt nőtt fel a Holdon.

Jin gyorsan fejet hajtott, majd amerikai akcentussal szólalt meg.

– Örvendek a találkozásnak, Jazz. – Ez meglepetésként ért, ami, gondolom, meg is látszott rajtam.

Trond elnevette magát.

– Bizony, Jin a csúcskategóriájú amerikai magániskolák terméke. Hongkong, öreg. Varázslatos hely.

– De nem olyan varázslatos, mint Artemis! – Jin valósággal sugárzott. – Most vagyok először a Holdon. Úgy érzem magamat, mint egy kisgyerek az édességboltban! Mindig is imádtam a science fictiont. A Star Treken nőttem fel, és tessék, most benne élek!

– Star Trek? – hitetlenkedett Trond. – Komolyan? Az van vagy százéves.

– A minőség az minőség – válaszolta Jin. – A kor lényegtelen. A Shakespeare-rajongókat senki sem basztatja.

– Jogos. De itt nincsenek elcsábításra váró dögös földön kívüli macák. Nem igazán van lehetősége Kirk kapitánynak lenni.

– Ami azt illeti – Jin Chu feltartotta egyik ujját –, Kirk a teljes klasszikus sorozatban mindössze három földön kívüli nővel feküdt le. És ebbe már beleszámolom troyiusi Elaant is, pedig azt csak sejtették, és sosem tették nyilvánvalóvá. Szóval lehet, hogy csak két alkalomról van szó.

Trond esdekelve meghajolt.

– Soha többé nem kérdőjelezem meg a Star Trekkel kapcsolatos tudását. Tervezi felkeresni az Apollo–11 landolásának helyszínét?

– Abszolút. Hallottam, hogy vannak EVA-túrák. Maga szerint befizessek egyre?

Közbeszóltam.

– Ne. Van egy külső határ a helyszín körül, és odáig elér a látogatóközpont kilátócsarnoka is.

– Á, értem. Akkor, gondolom, nincs értelme kimenni.

Bekaphatod, Dale.

– Kér valaki teát vagy kávét? – kérdezte Trond.

– Igen, kérek – válaszolta Jin. – Feketekávét, ha van.

Beleroskadtam egy közeli székbe.

– Nekem meg fekete teát.

Trond átlendült a kanapé támláján (ami nem olyan izgalmas, mint amilyennek hangzik – ne feledkezz meg az itteni gravitációról), a tálalóasztalhoz lépett, és felvett róla egy fonott kosarat.

– Épp most kaptam egy kis csúcsminőségű török kávét. Imádni fogja. – A nyakát nyújtogatva nézett rám. – Jazz, lehet, hogy magának is tetszene.

– A kávé csak elfuserált tea – mondtam. – A fekete tea az egyetlen ivásra érdemes forró ital.

– Maguk, szaúdiak tényleg imádják a fekete teát.

Igen, jogilag valóban Szaúd-Arábia állampolgára vagyok, de hatéves korom óta nem jártam ott. Ugyan átvettem bizonyos viselkedésformákat és hiedelmeket apától, de manapság már sehol sem tudnék beilleszkedni a Földön. Artemisi vagyok.

Trond nekiállt elkészíteni az italunkat.

– Beszélgessenek csak, egy perc, és kész vagyok. – Hogy miért nem Irinával készítteti el a kávét és a teát? Nem tudom. Igazából fogalmam sincs, mi a fene haszna van annak a nőnek.

Jin a Rejtélyes Dobozon pihentette a kezét.

– Úgy hallom, Artemis népszerű romantikus úti cél. Sok friss házas jön ide?

– Nem igazán. Nem engedhetik meg maguknak. De sok idősebb pár jön, hogy felpörgessék egy kicsit a házaséletüket.

Értetlenül nézett rám.

– Gravitáció – világosítottam fel. – A szex teljesen más egyhatod G-ben. Remekül jön azoknak a pároknak, akik már hosszú ideje házasok. Így újra felfedezhetik a szexet együtt… mintha újdonság lenne számukra.

– Ez sosem jutott eszembe.

– Aldrinban sok prostituáltat talál, ha meghoztam a kedvét.

– Ó! Ó, nem. Ez egyáltalán nem az én műfajom. – Nem számított rá, hogy egy nő kurvákat ajánl neki. A földiek általában idegesek lesznek a témától, bár én sosem értettem, miért. Ez is csak egy fizetség ellenében végzett szolgáltatás. Mi olyan nagy cucc benne?

Megvontam a vállamat.

– Ha meggondolja magát, nagyjából kétezer slagba kerülnek.

– Nem fogom. – Idegesen felnevetett, és témát váltott. – Szóval… miért hívják az artemisi pénzt slagnak?

Feltettem a lábamat a dohányzóasztalra.

– Ez a sima landolású grammok rövidítése. S-L-G. Slag. A KSC egy slagért hoz egy gramm szállítmányt a Földről Artemisre.

– A szó szoros értelmében a slag nem valuta – szólalt meg Trond a tálalóasztal mellől. – Nem vagyunk ország, így nem lehet valutánk sem. A slagok előre fizetett szolgáltatási kreditek a KSC-nél. Maga dollárral, euróval, jennel vagy bármi mással fizet, és cserébe tömegszállítási engedélyt kap az Artemisre. Nem kell egyszerre felhasználnia az egészet, folyamatosan számon tartják az egyenlegét.

Odahozta a tálcát a dohányzóasztalhoz.

– És mint kiderült, a slag kézenfekvő egység a kereskedelemben, úgyhogy a KSC most bankként funkcionál. A Földön ezt sosem tehetné meg, de hát nem a Földön vagyunk.

Jin előrehajolt, hogy kézbe vegye a kávéját, én meg közben vethettem egy pillantást a dobozra. Fehér felszínén ez állt vaskos fekete betűkkel: ZAFO-MINTA – CSAK ENGEDÉLYEZETT HASZNÁLATRA.

– Szóval ez a kanapé, amin ülök, földi import, ugye? – kérdezte Jin. – Mennyibe került az ideszállítása?

– Az negyvenhárom kilogramm – válaszolta Trond –, vagyis negyvenháromezer slagba került a szállítása.

– Mennyi az itteni átlagkereset? Már ha nem bánja a kérdést.

Felvettem a teámat, és hagytam, hogy a csésze melege átjárja a kezemet.

– Én hordárként havi tizenkétezret keresek, de ez egy rosszul fizető munka.

Jin belekortyolt a kávéjába, és elfintorodott. Láttam már ilyet.

A földiek utálják a kávénkat. A fizikai törvényszerűségek óhatatlanul pocsék ízhez vezetnek.

A Föld levegőjének csak a 20 százaléka oxigén, a maradék pedig olyan anyag, amilyenre az emberi testnek nincs szüksége, mint a nitrogén és az argon. Úgyhogy Artemis levegője színtiszta oxigén a Föld légnyomásának 20 százaléka mellett. Így hozzájutunk a megfelelő mennyiségű oxigénhez, és közben minimalizáljuk a burkokra nehezedő nyomást. Ez nem egy új koncepció, egészen az Apollo-program napjaiig vezethető vissza. Csakhogy minél alacsonyabb a nyomás, annál alacsonyabb a víz forráspontja. A víz itt 61 Celsius-fokon forr, úgyhogy ennél a tea és a kávé sem lehet melegebb. És ez állítólag undorítóan hideg azok számára, akik nincsenek hozzászokva.

Jin diszkréten visszatette a csészét az asztalra. Nem fogja újra felvenni.

– Mi szél hozta Artemisre? – kérdeztem.

A ZAFO-dobozon dobolt az ujjaival.

– Hónapok óta dolgozunk egy üzleti megállapodáson. Most végre a finisében vagyunk, úgyhogy személyesen akartam találkozni Mr. Landvikkel.

Trond leült a kanapéra, és felvette a csempészárut tartalmazó dobozt.

– Már mondtam, hogy szólítson Trondnak.

– Akkor hát Trond – biccentett Jin.

Trond letépte a pakk csomagolását, mire előkerült alóla egy sötét fadoboz. Feltartotta a fénybe, és több szögből is szemügyre vette. Nem nagyon konyítok az esztétikához, de még én is láttam, hogy gyönyörű darab. Minden felületét bonyolult gravírozás ékesítette, és egy spanyol nyelven írt, ízléses címke virított rajta.

– Ez meg mi? – kérdezte Jin.

Trond megvillantotta szarrágó vigyorát, és kinyitotta a dobozt. Benne huszonnégy szivar pihent, mindegyik a saját külön papírtartójában.

– Dominikai szivarok. Mindenki azt hiszi, hogy a kubaiak a legjobbak, de tévednek. A dominikai az igazi.

Minden hónapban becsempésztem neki egy ilyen dobozt. Imádom a törzsvásárlókat.

Az ajtóra mutatott.

– Jazz, becsukná?

Az ajtó felé indultam. A szépen megmunkált fapanelezés mögött egy szigorúan funkcionális zsilipajtó rejlett. Bezártam, és elfordítottam a fogantyúját. A zsilipek meglehetősen gyakorinak számítanak a flancosabb otthonokban. Ha a kupolában csökken a nyomás, lezárhatod a kéglidet, hogy ne dögölj meg. Egyesek olyannyira paranoidok, hogy éjszakára lezárják a hálószobájukat, biztos, ami biztos. Ha engem kérdezel, pénzkidobás. Artemis történetében még sosem fordult elő nyomáscsökkenés.

– Van egy speciális légszűrő rendszerem – mondta Trond. – Így a füst nem jut ki a szobából.

Kicsomagolt egy szivart, leharapta a végét, és beleköpte egy hamutartóba. Aztán a szájába vette a szivart, és meggyújtotta egy arany öngyújtóval. Pöfékelt párszor, majd felsóhajtott:

– Jó cucc… jó cucc.

Jin felé nyújtotta a dobozt, aki udvariasan elhessegette. Aztán engem is megkínált.

– Miért ne? – Kivettem egyet, és belecsúsztattam a mellzsebembe. – Majd ebéd után elszívom.

Hazudtam, de hát miért utasítanék vissza egy ilyen ajánlatot? Valószínűleg kapok érte száz slagot.

Jin a homlokát ráncolta.

– Elnézést, de… a szivar tiltott áru?

– Teljesen röhejes – mondta Trond. – Hiszen a szobám zárt! A füst nem zavar senkit! Igazságtalanság, én mondom.

– Jaj, ne beszéljen már ilyen baromságokat. – Jinhez fordultam. – A tűzzel van a baj. Egy artemisi tűzeset kész rémálom lenne. Még csak ki sem menekülhetnénk előle. A gyúlékony anyagok tiltottak, hacsak nincs valami nagyon jó ok a jelenlétükre. Más sem hiányzik, mint hogy egy rakás idióta öngyújtóval császkáljon mindenfelé.

– Hát… azt hiszem, ebben van valami. – Trond az öngyújtóját piszkálta. Évekkel ezelőtt csempésztem be neki. Pár havonta újabb adag butángázt kellett szereznie bele. Szépen csilingelt tőle

a kasszám.

Belekortyoltam a meleg teába, és elővettem a Gizmómat.

– Trond?

– Ja, igen, persze. – Fogta a saját Gizmóját, és az enyémhez közel tartotta. – Még mindig négyezer slag?

– Aha. De figyelmeztetnem kell: legközelebb már négyezer-ötszáz lesz. Kicsit megdrágultak a dolgok mostanság.

– Nem gond. – Pötyögött a Gizmóján, én meg türelmesen vártam. Pár pillanat múlva megjelent a kijelzőmön az átutalás megerősítésének kérvénye. Elfogadtam, és a tranzakció ezzel megtörtént.

– Rendben – mondtam, és Jinhez fordultam. – Örülök, hogy találkoztunk, Mr. Jin. Érezze jól magát nálunk.

– Úgy lesz, köszönöm!

– Minden jót, Jazz – mosolyodott el Trond.

Magára hagytam a két férfit, hadd tegyék, amit tenniük kell. Nem tudtam, miben mesterkednek, de abban biztos lehettem, hogy nem valami tisztességes dologban. Trondnak mindenféle kétes szarságban volt benne a keze – ezért is kedveltem annyira. Ha idehozott egy fickót a Holdra, abban sokkal több lehetett holmi „üzleti megállapodásnál”.

Befordultam a sarkon, és az előcsarnokon át távoztam. Irina komisz pillantással kísért, amit én fintorgással viszonoztam. Köszönés nélkül csukta be mögöttem az ajtót.

Már épp beugrottam volna Turbóba, amikor felcsipogott a Gizmóm. Új hordármeló. Rangidős mivoltomnak és közelségemnek hála én kaptam róla értesítést elsőként.

„FELVÉTELI HELYSZÍN: AG–5250. TÖMEG: ~100 KG. LEADÁSI HELYSZÍN: MEGHATÁROZATLAN. FIZETSÉG: 452 ğ.”

Ejha. Négyszázötvenkettő teljes slag. Durván a tizede annak, amit az imént egy doboz szivarral kerestem.

Elfogadtam a munkát. Valahogy mégiscsak kénytelen voltam pénzt keresni.

Kedves Kelvin Otieno!

Helló, Jasmine Bashara vagyok. Mindenki Jazznek szólít. Kilencéves vagyok. Artemisen élek.

Mrs. Teller a tanárom. Jó tanár, habár elvette a Gizmómat, amikor óra alatt játszottam vele. Azt a házi feladatot kaptuk tőle, hogy küldjünk e-mailt a kenyai KSC komplexumban lévő gyerekeknek. Én a te címedet kaptam. Beszélsz angolul? Én beszélek arabul is. Kenyában milyen nyelvet beszéltek?

Szeretem az amerikai tévésorozatokat, és a kedvenc ételem a gyömbéres jégkrém. De általában trutyit eszem. Szeretnék egy kutyát, de nem engedhetjük meg magunknak. Úgy hallom, a Földön az embereknek lehet kutyájuk. Igaz ez? Neked is van kutyád? Ha van, kérlek, mesélj róla.

Kenyának van királya?

Az én apukám hegesztő.

A te apukád mit csinál?

Kedves Jazz Bashara!

Helló. Én Kelvin vagyok, és én is kilencéves vagyok. Az anyukámmal és az apukámmal élek. Három lánytestvérem van. Szemetek, és a két idősebb folyton megver. De egyre nagyobb leszek, és egy nap én fogom megverni őket. Csak vicceltem, a fiúknak nem szabad lányokat verniük.

A kenyaiak angolul és szuahéliül beszélnek. Nincs királyunk. Elnökünk van, meg egy nemzetgyűlésünk és egy szenátusunk. Felnőttek szavazzák meg őket, és ők alkotják a törvényeket.

Az én családomnak nincs kutyája, de van két macskánk. Az egyik csak enni jár ide, de a másik nagyon kedves, és mindig a kanapénkon alszik.

Az apukám biztonsági tiszt a KSC-nél. A 14-es kapunál dolgozik, és gondoskodik róla, hogy csak azok az emberek mehessenek be, akiknek be szabad menniük. Kiutalt házban élünk a komplexumban, és az iskolánk is itt van. Mindenki, aki a KSC-nek dolgozik, ingyen járathatja a gyerekeit az iskolába. A KSC nagyon nagylelkű, mind hálásak vagyunk nekik.

Anyukám otthon van. Rólunk, gyerekekről gondoskodik. Jó anya.

Az én kedvenc kajám a hot dog. Mi az a trutyi? Sosem hallottam róla.

Szeretem az amerikai tévésorozatokat. Főleg a szappanoperákat. Nagyon izgalmasak, bár anyukám nem akarja, hogy nézzem őket. De jó internetünk van, úgyhogy akkor nézem, amikor nem figyel. Kérlek, ne áruld el neki. Haha. A te anyukád mit csinál?

Mit akarsz csinálni, amikor felnősz? Én rakétákat akarok építeni. Most rakétamodelleket csinálok. Nemrég fejeztem be egy KSC 209–B modelljét. Nagyon jól mutat a szobámban. Egy nap majd igazi rakétákat akarok csinálni. A többi gyerek vezetni akarja a rakétákat, de én nem erre vágyom.

Fehér vagy? Úgy hallom, Artemisen mindenki fehér. Itt, a komplexumban is sok fehér van. Az egész világból jönnek ide dolgozni.

Kedves Kelvin,

kár, hogy nincs kutyátok. Remélem, egy nap tényleg építhetsz majd rakétákat. Igaziakat, nem modelleket.

A trutyi a szegény emberek étele. Szárított és ízesített alga. Itt, artemisi medencékben növesztik, mert a Földről származó étel drága. A trutyi gusztustalan. Az ízesítéstől finomnak kellene lennie, de valójában csak máshogy lesz tőle gusztustalan. Mindennap ezt kell ennem. Gyűlölöm.

Nem fehér vagyok. Arab vagyok. Amolyan világosbarna. Az itteni embereknek csak nagyjából a fele fehér. Anyukám valahol a Földön él. Elment, amikor még baba voltam. Nem emlékszem rá.

A szappanoperák bénák. De nem baj, ha szereted a béna dolgokat. Attól még lehetünk barátok.

Van kertje a házatoknak? Bármikor kimehetsz? Én nem mehetek ki tizenhat éves koromig, mert ez az EVA egyik szabálya. Egyszer megszerzem az EVA-engedélyemet, és akkor majd annyit megyek ki, amennyit csak akarok, és senki sem tilthatja meg.

A rakétaépítés nagyon frankó munkának hangzik. Remélem, megkapod majd.

Én nem akarok munkát. Ha felnövök, gazdag akarok lenni.

2

Az Armstrong egy rakás szar. Igazán nagy kár, hogy egy ilyen remek fickóról egy ilyen szutyok városrészt neveztek el.

Ipari berendezések nyomasztó dörömbölése áradt a falakból, ahogy végigvezettem Turbót a régi folyosókon. Bár a komolyabb gyártótelepek tizenöt emeletnyi távolságra voltak, a hangjuk egészen idáig elért. Befordultam a létfenntartó központhoz, és leparkoltam a súlyos ajtó mellett.

A létfenntartó a város kevés helyeinek egyike, ahol tényleges biztonsági protokollok vannak érvényben. Nem akarhatod, hogy csak úgy bárki besétáljon. Az ajtón volt egy panel, amely előtt meg kellett lobogtatnod a Gizmódat, de én persze nem szerepeltem a belépési engedélyt birtoklók listáján. Várnom kellett.

A csomagfelvételi kérvény egy nagyjából száz kilogrammos szállítmányról szólt. Nekem nem gond. Kétszer annyit is fel tudok emelni, és még csak bele sem izzadok. Ezt nem sok földi csaj mondhatja el magáról! Igaz, nekik hatszor akkora gravitációval kell megbirkózniuk, de hát ez az ő bajuk.

A tömegen túl a kérvény meglehetősen homályos volt. Semmiféle információt nem kaptam arról, hogy mi a csomag, és hogy hová kell vinni. Ezt majd a kuncsafttól kell megtudnom.

Artemis létfenntartó rendszere egyedi konstrukció az űrutazás történetében, ugyanis nem dolgozza vissza a szén-dioxidot oxigénné. Igen, megvan az ahhoz szükséges felszerelésük, és szükség esetén az akkumulátoraik is hónapokig kitartanának. De van egy sokkal olcsóbb és lényegében végtelen oxigénforrásuk: az alumíniumipar.

A Sanchez Aluminium városon kívüli kohója az ércfeldolgozás melléktermékeként oxigént állít elő. Nagyjából erről szól a kohászat: az oxigén eltávolításáról a színtiszta fém kinyerése érdekében. A legtöbben nem tudják, de a Holdon röhejes mennyiségű oxigén található, épp csak bazi sok energia kell a betakarításához. A Sanchez olyan sok oxigént gyárt, hogy mellékes tevékenységként nemcsak rakéta-üzemanyagot készítenek, hanem az egész várost is ellátják belélegezhető levegővel, és még így is a vákuumba kell szellőztetniük a maradékot.

Vagyis ami azt illeti, több oxigénünk van, mint amennyit fel tudunk használni. A létfenntartó szabályozza az ellátást, gondoskodik a Sanchez vezetékén érkező utánpótlás biztonságosságáról, és kiszűri a CO_2-t az elhasznált levegőből. Továbbá ők szabályozzák

a hőmérsékletet, a nyomást és minden egyéb érdekes dolgot. A CO_2-t trutyifarmoknak értékesítik, ahol annak felhasználásával készítik a szegények eledelét. Minden a gazdaságról szól, nem igaz?

– Helló, Bashara – szólalt meg mögöttem egy ismerős hang.

A picsába.

Elővettem a leghamisabb mosolyomat, és megfordultam.

– Rudy! Nem is mondták, hogy magától veszem fel a csomagot. Ha tudom, el se jövök.

Oké, nem fogok hazudni. Rudy DuBois egy iszonyúan fess férfi. Két méter magas, és olyan szőke, mint Hitler nedves álma. Tíz éve lépett ki a Kanadai Királyi Lovasrendőrség kötelékéből, hogy Artemis biztonsági főnöke lehessen, de még mindig mindennap viseli az egyenruháját. És jól is néz ki benne. Nagyon jól. Nem kedvelem a fickót, de… érted… ha rámászhatnék következmények nélkül…

Ő az úgynevezett törvény a városban. Jó, persze, minden társadalomban szükség van törvényekre és valakire, aki betartatja őket. De Rudy elég túlbuzgón végezte a dolgát.

– Ne aggódjon – vette elő a Gizmóját. – Nincs elég bizonyítékom, hogy lekapcsoljam csempészésért. Még.

– Csempészésért? Engem? Magasságos egek, Mr. Törvény Betűje, hát hová gondol?

Micsoda alkalmatlankodó fráter. Egy tizenhét éves koromban megesett kis baleset óta vadászik rám, de szerencsére nem deportálhatja csak úgy az embereket. Ahhoz csak Artemis igazgatójának van hatásköre, ő meg csak akkor folyamodik ehhez a módszerhez, ha Rudy konkrét bizonyítékokkal látja el. Úgyhogy azért csak van némi fékünk és ellensúlyunk. Még ha nem is túl sok.

Körbenéztem.

– Szóval hol van a csomag?

Meglóbálta a Gizmóját a panel fölött, mire kinyílt a tűzbiztos ajtó. Rudy Gizmója úgy működött, akár egy varázspálca. Artemis szó szerint összes ajtaja kitárult előtte.

– Kövessen.

Rudy meg én beléptünk az ipari létesítménybe. Körülöttünk technikusok működtették a berendezéseket, és mérnökök tartották szemmel az egyik falat elfoglaló hatalmas státuskijelzőt.

Rudyt meg engem leszámítva a helyiségben mindenki vietnami volt. Artemisen már csak így mennek a dolgok: az ismerősök együtt emigrálnak ide, és beindítanak valamiféle szolgáltatást, amelyhez aztán felveszik a barátaikat. Ez a mese egyidős az emberiséggel.

A munkások ránk se hederítettek, ahogy végighaladtunk a gépek és magas nyomású csövek labirintusában. Mr. Ðoàn a státusfal közepén álló székéből figyelt minket. Szemkontaktust létesített Rudyval, és lassan bólintott.

Rudy egy légtartályt tisztító férfi mögött állt meg, és megkocogtatta a vállát.

– Pham Binh?

Binh megfordult, és felmordult. Viharvert arcán állandósult grimasz ült.

– Mr. Binh. A felesége, Tâm ma reggel meglátogatta Roussel dokit.

– Igen. Ügyetlen nő.

Rudy feléje fordította a Gizmóját. A kijelzőn egy zúzódásos arcú nő virított.

– A doki szerint van egy monoklija, egy vérömlenye az arcán, két megrepedt bordája, továbbá agyrázkódást is kapott.

– Ügyetlen nő.

Rudy a kezembe nyomta a Gizmót, és egyenesen képen törölte Binht.

Bűnös ifjúságom során akadt párszor dolgom Rudyval, és nyugodtan elhiheted nekem, hogy van erő a szarháziban. Sosem ütött meg vagy ilyesmi, de egyszer lefogott egyetlen kézzel, míg a másik kezével a Gizmóján pötyögött. Pedig jobb, ha elhiszed, hogy nagyon igyekeztem szabadulni a szorításából, de mintha egy satuban vergődtem volna. Késő éjszakánként néha még mindig eszembe jut.

Binh a földre rogyott. Megkísérelte felemelni a kezét és a térdét, de hiába. Amikor már a Hold gravitációjában sem tudsz feltápászkodni, tudod, hogy durván elkenték a szádat.

Rudy letérdelt, és a hajánál fogva rántotta fel Binh fejét.

– Lássuk csak… Igen, az arca máris szépen dagad. Na most, ami a monoklit illeti… – Beleöklözött a kevés híján eszméletlen férfi szemébe, aztán hagyta visszahullni a fejét a padlóra.

Binh immár magzati pózba kuporogva nyögdécselt:

– Elég…

Rudy felállt, és visszavette tőlem a Gizmóját. Úgy tartotta, hogy mindketten lássuk.

– Két megrepedt borda, ugye? A negyedik és az ötödik a bal oldalon?

– Úgy látszik – erősítettem meg.

Oldalba rúgta a földön elnyúlt férfit. Binh felsikoltott volna, de nem maradt hozzá levegője.

– Ezen a ponton inkább csak feltételezem, hogy valamelyik ütéstől már eleve agyrázkódása van – folytatta Rudy. – Nem akarnám túlzásba vinni a dolgot.

A többi technikus abbahagyta a munkát, és az előadást bámulta. Többen is mosolyogtak. A továbbra is a székében ülő Ðoàn arcán a helyeslés leghalványabb jele játszott.

– Elmondom, mi lesz, Binh – mondta Rudy. – Bármi történik is

a nővel, mostantól ugyanaz fog történni magával is. Világos?

Binh a földön kuporogva zihált.

– Világos? – kérdezte Rudy, immár hangosabban.

Binh hevesen bólogatott.

– Helyes. – Rudy elmosolyodott, és hozzám fordult. – Itt a csomagja, Jazz. Megközelítőleg száz kilogramm, Roussel doki címére. A biztonsági szolgálatnak számlázd ki.

– Meglesz.

Mifelénk így működik az igazságszolgáltatás. Nincsenek börtönök és pénzbüntetések. Ha súlyos bűnt követsz el, száműzünk a Földre. Minden másra ott van Rudy.

A „különleges szállítmány” után még felvettem és leadtam pár teljesen hétköznapi csomagot. Főleg a kikötőből vittem cuccokat otthoni címekre, de megbízást kaptam egy rakás doboz elszállítására is egy lakásból a kikötőbe. Szeretek segédkezni az emberek költözésében, mert általában tekintélyes borravalóval jár. Az aznapi azonban meglehetősen szerénynek bizonyult – egy fiatal pár utazott vissza a Földre.

A nő terhes volt, márpedig egy babát nem lehet kihordani a Hold gravitációjában – az születési rendellenességekhez vezetne. És egyébként sem lehet itt gyereket nevelni. Borzalmas közeg ez a csontok és az izmok fejlődéséhez. Amikor ideköltöztem, hatéves voltam – akkoriban ez számított az itteni lakosok alsó korhatárának, de azóta kitolták tizenkét évre. Lehet, hogy aggódnom kellene?

Épp a következő cím felé tartottam, amikor rám ripakodott a Gizmóm. Nem egy hívás csöngésével, nem egy üzenet csipogásával, hanem egy riadó vijjogásával. Kihalásztam a zsebemből.

TŰZ: CU12-3270 – LEZÁRÁS TÖRVÉNYI ELŐÍRÁS SZERINT. MINDEN KÖZELBEN LÉVŐ ÖNKÉNTES JELENTKEZZEN.

– A picsába.

Hátramenetbe kapcsoltam Turbót, és addig tolattam, amíg találtam egy zugot a folyosón, amely elég helyet szolgáltatott a megforduláshoz. Most, hogy a megfelelő irányba álltam, a rámpák felé igyekeztem.

– Jazz Bashara jelentkezik – mondtam a Gizmómnak. – Jelenleg a Conrad Felső Négyen vagyok.

A központi biztonsági számítógép rögzítette a jelentésemet, és felvillantotta a Conrad térképét. Egyike voltam a rajta lévő pöttyöknek, amelyek mind a CU12-3270 felé tartottak.

Artemisnek nincs tűzoltósága. Önkéntesei vannak. De mivel

a füst és a tűz itt olyan halálos, hogy az önkénteseknek tudniuk kell oxigéntartállyal lélegezni, minden EVA-mester és EVA-tanuló automatikus önkéntesnek minősül. Igen, van ebben némi irónia.

A tűz a Conrad Felső 12-n ütött ki – nyolc szinttel fölöttem.

Csikorgó kerekekkel suhantam fel és fel a CU12-re, aztán elszáguldottam a folyosókon át a harmadik gyűrű irányába. Onnan már csak meg kellett találnom az északtól nagyjából 270 fokra fekvő telket. Nem tartott soká – egy rakás EVA-mester máris összegyűlt a helyszínen.

Vörös lámpa villogott a cím vaskos ajtaja fölött. Egy táblán az állt: QUEENSLAND ÜVEGGYÁR.

Bob már megérkezett. A céh rangidős tagjaként a tűz az ő felelőssége volt. Kurta biccentéssel vett tudomást a jelenlétemről.

– Na jó, figyelem! – kiáltott fel. – Tűz tombolt az üveggyárban, és elégette az összes rendelkezésre álló oxigént. Tizennégy ember van odabent, mindnyájuknak sikerült időben meghúzniuk magukat az óvóhelyen. Nincs sérült, az óvóhely pedig rendeltetésszerűen működik.

Az ajtó elé állt.

– De nem várhatjuk ki, hogy a helyiség magától lehűljön, ahogy normál esetben tennénk. A gyár a szilícium és az oxigén kölcsönhatásából állít elő oxigént, vagyis nagy, sűrített oxigénnel teli tartályok vannak odabent. Ha felrobbannak, a gyár ugyan elszigeteli a detonációt, de a bennragadt embereknek esélyük sem lesz. Ha pedig friss oxigént engedünk be, az egész a levegőbe repül.

Elhessegetett minket az ajtó közeléből, hogy megtisztítsa előtte a terepet.

– Ide kell helyeznünk egy sátrat, és rá kell zárnunk az ajtó körüli falra. És kell egy felfújható harmonika-alagút a sátron belül. Négy emberre lesz szükségünk a mentéshez.

Az alaposan kiképzett tűzoltóbrigád azonnal munkához látott. Üreges csövekből felépítettek egy kockavázat, aztán műanyagot ragasztottak a falra a tűzálló ajtó köré, azt rávonták a vázra, és összetapasztották a széleket. A hátsó sátorlapot nyitva hagyták.

Aztán beleemeltek a sátorba egy harmonika-alagutat. És ez bizony nem kis munka – a házi készítésű sátrakkal ellentétben

a felfújható alagutakat úgy tervezték, hogy ellenálljanak a nyomásnak. Vastagok és nehezek voltak, és arra tervezték őket, hogy a segítségükkel embereket mentsenek ki a teljes vákuummal elzárt óvóhelyekről. Ebben az esetben ez egy kicsit drasztikus módszernek számított, de hát azzal dolgozunk, amink van.

A sátor nem volt valami nagy, az alagút pedig annak a kevés helynek a nagyját is elfoglalta. Úgyhogy Bob a négy legkisebb önkéntesre mutatott.

– Sarah, Jazz, Arun és Marcy. Befelé.

Előreléptünk. A többiek oxigéntartályokat erősítettek a hátunkra, oxigénmaszkokat az arcunkra és védőszemüvegeket a szemünkre. Sorban teszteltük a felszerelésünket, és felemelt hüvelykujjal jeleztük, hogy minden rendben.

Bezsúfolódtunk a sátorba – alig fértünk el. Bob beállított oda egy fémhengert.

– Az óvóhely a nyugati fal mentén van. Tizennégy ember ragadt bent.

– Vettem. Tizennégy – nyugtázta Sarah. Teljes körű engedélye van, és négyünk közül a legtapasztaltabb EVA-mesterként ő volt a mentőcsapat vezetője. A többi önkéntes tűzoltó letapasztotta a sátorlapot, csak az egyik sarkánál hagyták egy kicsit nyitva.

Sarah elfordította a henger szelepét, mire szén-dioxid-köd spriccelt a sátor levegőjébe. Hanyag módszer az oxigéntől való megszabadulásra, de nem kellett minden egyes atomot eltakarítanunk. Csak

a lehető legalacsonyabbra kellett csökkentenünk az oxigéntartalmat. Egy perc elteltével Sarah elzárta a szelepet, a kintiek pedig letapasztották a sátor utolsó sarkát is.

Sarah megtapogatta az ajtót.

– Forró – állapította meg. Egy olyan helyiségbe vezető ajtót készültünk kinyitni, amely alig várta, hogy felrobbanjon. És bár nem fogjuk oxigénnel táplálni, ez azért így is elég nyugtalanító gondolat volt.

Sarah beütötte a tűzbiztonsági kódot az ajtó paneljébe. Igen, kódot. Ha egyszer a tűzálló helyiségek riasztója bekapcsol, az ajtók és a szellőzők azonnal lezárulnak. A bentiek nem tudnak kijutni, vagyis vagy bemenekülnek az óvóhelyre, vagy meghalnak. Kegyetlennek hangzik? Hát nem az. Egy városban elterjedő tűz sokkal rosszabb néhány ember halálánál egy zárt helyiségben. Artemis nem szarozik, ha a tűzbiztonságról van szó.

Sarah kódjára egy kattanással kinyílt az ajtó, és hőség áramlott be a sátrunkba. Azonnal izzadni kezdtem.

– Jesszusom – fakadt ki Arun.

A gyárban vastagon állt a füst. Néhány sarok vörösen izzott

a hőségtől. Ha maradt volna oxigén, most lángolnának. A túlsó falnál épphogy ki tudtam venni az ipari óvóhely körvonalait.

Sarah nem vesztegette az időt.

– Jazz, mi előremegyünk. Arun és Marcy, maradjatok itt, tartsátok a felfújható alagút végét.

Követtem Saraht. Megfogta az alagút elejének egyik oldalát, én meg a másikat. Arun és Marcy ugyanezt tette a hátsó részével.

Sarah megindult, én pedig tartottam vele a lépést. A harmonikaszerű alagút kitágult mögöttünk, ahogy Arun és Marcy helyben tartották a végét.

A szilícium és az oxigén reakciója rengeteg hőt termel, ezért kell a helyiségnek tűzállónak lennie. Hogy miért nem homokot olvasztunk, ahogy a Földön csinálják? Mert a Holdon nincs homok, vagy legalábbis nem annyi, hogy a hasznunkra váljon. Ellenben bőségesen el vagyunk látva szilíciummal és oxigénnel, merthogy mindkettő az alumíniumipar mellékterméke. Úgyhogy annyi üveget gyárthatunk, amennyit csak akarunk. Épp csak nem a legkönnyebb módszerrel.

Az elsődleges reakciótartály pont előttünk állt, úgyhogy meg kellett kerülnünk az alagúttal, hogy elérjük a csapdába esett munkásokat.

– Ez valószínűleg jó tüzes – jegyeztem meg.

Sarah bólintott, és nagy ívben körbevezetett minket. Nem szívesen égettünk volna lyukat a mentőalagutunk oldalába.

Amikor odaértünk az óvóhely zsilipajtajához, bekopogtam a kis kerek ablakon. Egy arc jelent meg benne – egy férfi könnyes szeme és hamuval fedett vonásai. Valószínűleg a művezető, aki utoljára lépett be az óvóhelyre. Feltartotta nekem a hüvelykujját, én meg viszonoztam a gesztust.

Sarah és én beléptünk az alagútba, aztán rákapcsoltuk a gyűrűt az óvóhely ajtajára. Ez legalább könnyen ment. Az alagutat pontosan erre tervezték. Arun és Marcy közben hozzányomta az alagút másik végét a műanyaghoz, és odaragasztották. Ezzel előkészítettünk

a munkásoknak egy menekülő útvonalat, amelyet azonban egyelőre a helyiségből származó belélegezhetetlen levegő töltött ki.

– Befújásra kész? – kiáltott fel Sarah.

– Nyílás készen, és lezárva! – kiáltotta vissza Arun.

A kintiek rést vágtak a műanyagba. Füst szivárgott ki az alagútból a folyosóra, de a brigád már beüzemelte a szétterjedésének minimalizálását szolgáló ventilátorokat és szűrőket.

– Sátor nyitva! Fújjátok ki! – kiáltott be Arun!

Sarah és én összenéztünk, hogy biztosítsuk egymást, mindketten készen állunk. Vettünk egy nagy levegőt, és megnyitottuk az oxigéntartályunk szelepét. A kiszökő gáz kitaszította a füstöt az alagútból a kinti folyosóra, és kis idő után „belélegezhető” levegőt kaptunk helyette. A Conrad Felső 12-ben pár napig koromszag fog uralkodni.

Mindkettőnkre rájött a köhögés, amikor próbaképpen levegőt vettünk, de azért kibírtuk. Nem kellett kellemesnek lennie. Pusztán csak méreganyagtól mentesnek. Amikor megbizonyosodtunk róla, hogy a munkások nem fognak belehalni, Sarah elfordította a fogantyút, és kinyitotta az óvóhely zsilipajtaját.

El kell ismerni, hogy a munkások gyors, rendezett sorban vonultak ki. A Queensland Üveggyár iránti tiszteletem kissé megemelkedett. Jól felkészítették az embereiket a potenciális vészhelyzetekre.

– Egy! Kettő! Három!… – Sarah sorban, hangosan számolgatta a mellette elhaladó munkásokat. Megerősítésképpen én is számon tartottam őket.

Amikor Sarah elért a tizennégyhez, felkiáltottam:

– Tizennégy! Megerősítve!

Sarah benézett az óvóhelyre.

– Az óvóhely üres!

Én is így tettem.

– Az óvóhely üres! Megerősítve!

Követtük a köhögő, fulladozó munkásokat a biztonságba vezető alagútban.

– Szép munka – mondta Bob. A többi önkéntes már rakta is az oxigénmaszkokat a megperzselődött alkalmazottakra. – Jazz, van három enyhe sérültünk másodfokú égési sebekkel. Vidd el őket Roussel dokihoz. Ti meg toljátok be azt a sátrat és az alagutat

a terembe, és zárjátok le a tűzvédő ajtót.

Turbó és én aznap másodszor töltöttük be a mentőautó szerepét.

Az oxigéntartályok végül nem robbantak fel, de a Queensland Üveggyár ettől függetlenül odaveszett. Kár – mindig komolyan vették a tűzbiztonságot, sosem követtek el egyetlen apró kihágást sem. Gondolom, balszerencséjük volt. Most majd mindent az alapoktól kell újjáépíteniük.

De azért a jól karbantartott óvóhelyük és a rendszeres tűzvédelmi gyakorlatozásuk sok ember életét megmentette. A gyárakat újjá lehet építeni. Az embereket nem. Úgyhogy ma győztünk.

Aznap este beestem a kedvenc krimómba: Hartnell kocsmájába.

A szokásos helyemet foglaltam el – a második széket a pult végétől. Az első szék Dale-é volt, de azoknak a napoknak már leáldozott.

Hartnell kocsmája egy kis késdobáló volt. Se zene, se tánctér, csak egy pult meg néhány dülöngélő asztal. Az atmoszférának tett egyetlen engedményt a falak zajelnyelő habrétege jelentette. Billy pontosan tudta, mire vágynak a vendégei: piára és csendre. A helyet totális aszexualitás lengte be. Itt senki sem próbált becsajozni vagy bepasizni. Ha fel akartál szedni valakit, az Aldrin egyik éjszakai mulatójába mentél. Hartnell kocsmájába inni jártál. És bármit ihattál, mármint a sör kategóriáján belül.

Imádtam ezt a helyet. Részben azért, mert Billy jó fej csapos volt, de főleg azért, mert ez a bár esett a legközelebb a koporsómhoz.

– ’Stét, szivi – köszöntött Billy. – Hallottam, ma tűz ütött ki. Hallottam, bementél.

– Queensland Üveggyár – válaszoltam. – Olyan kicsi vagyok, hogy beválasztottak önkéntesnek. A gyár gajra ment, de sikerült mindenkit kimentenünk.

– Jól van, akkor az első piádat én állom. – Kitöltött nekem egy pohárral a kedvenc német instant sörömből. A turisták szerint szar íze van, de én sosem ismertem más sört, úgyhogy nekem megfelel. Egyszer majd veszek egy igazi német sört, hogy lássam, mit hagytam ki. Billy letette elém a poharat. – Kösz a szolgálatot, szivi.

– Hé, én aztán nem mondok nemet. – Fogtam az ingyensörömet, és belekortyoltam. Finom és hideg. – Kösz!

Billy egy biccentéssel nyugtázta a hálámat, aztán elment a pult túlsó végébe, hogy kiszolgáljon egy másik kuncsaftot.

Megnyitottam a Gizmómon a webböngészőt, és rákerestem a „ZAFO”-ra. A spanyol zafar ige ragozott alakja volt, jelentése: kienged. Valahogy kételkedtem benne, hogy a hongkongi Mr. Jin valami spanyol cuccot hozott a holdra. Különben is, a „ZAFO” csupa nagybetűből állt, vagyis valószínűleg egy betűszó volt. De minek a betűszava?

Bármit jelentsen is, online semmi nyomát nem találtam, vagyis egy titokba botlottam. És így most már tényleg nagyon tudni akartam, mi lehet az. A jelek szerint egy minden lében kanál kis szarrágó vagyok. De mivel nem volt nyom, amin elindulhattam volna, egyelőre félretettem magamban a témát.

Van egy rossz szokásom, miszerint mindennap ránézek a bankszámlámra, mintha ugyan a folyamatos ellenőrzésétől gyarapodna a rajta lévő összeg. Sajnos a bankszoftvert nem érdekelték az álmaim, csak szárazon közölte velem a lehangoló hírt:

SZÁMLAEGYENLEG: 11 916ğ

Az egész vagyonom nagyjából a 2,5 százalékát tette ki a 416 922 slagos célomnak. Ennyit akartam. Ennyire volt szükségem. Semmi sem volt ennél fontosabb.

Ha bekerülhetnék abba a rohadt EVA Céhbe, végre komoly bevételhez juthatnék. A túrákért jó pénzeket fizetnek. Túránként nyolc vevő, fejenként 1500 ğ-ért. Az 12 000 ğ túránként. Na jó, 10 800 ğ, miután kifizettem a céh 10 százalékos részesedését.

Hetente két túrát vezényelhetnék le – ezt a korlátozást a céh vezette be. Vigyáznak, nehogy az embereik túl sok sugárzásnak tegyék ki magukat.

Ez azt jelentette, hogy havi 85 000 ğ-t kereshetnék meg. Csak

a túrákból. És mellette még megpróbálnék munkát szerezni szondahajcsárként. Ők azok az EVA-mesterek, akik behozzák a szondákat a teherzsilipen, és kipakolják őket. Akkor hozzáférnék a szállítmányokhoz még azelőtt, hogy Nakoshi vizslató szeme elé kerülnek. Rögtön becsempészhetném a tiltott árut, vagy félretehetném, hogy később, egy éjféli, fű alatti EVA során hozzam be. Attól függ, melyik megoldás lenne praktikusabb. A lényeg, hogy teljesen megkerülhetném Nakoshit.

És továbbra is nincstelenül élnék, amíg csak össze nem gyűjtöm a szükséges pénzmennyiséget, ami a szokásos megélhetési költségekkel számolva valószínűleg úgy hat hónapomba telne. Talán csak ötbe.

Jelenleg, a hordári fizetésemmel és a csempészmellékessel számolva, hozzávetőleg sohanapján szedek össze annyit.

A rohadt életbe is, bárcsak átmentem volna azon a kurva vizsgán.

És ha meglenne a 416 922 ğ, utána még mindig egy rakás pénzt keresnék, úgyhogy megengedhetnék magamnak egy jó helyet. Az a koszfészek koporsóm ugyan csak havi nyolcezerbe kerül, de még csak felállni se tudok benne. Márpedig én saját fürdőszobát akarok. Lehet, hogy ez nem tűnik valami nagy kívánságnak, pedig az. Ez akkor realizálódott bennem, amikor a századik alkalommal kellett a hálóköntösömben végigtipegnem a közösségi folyosón egy éjjeli pisilés miatt.

Havi tizenötezerért – amit bőven megengedhetnék magamnak – már kapnék egy lakást a Bean kupolában. Egy kellemes helyet saját nappalival, hálóval, vécével és zuhanyzóval. Nem lenne többé semmiféle közösségi akármi. Talán még egy főzősarokkal felszerelt helyet is kaphatnék. Persze konyhát már nem – azok röhejesen drágák, mert saját tűzbiztos helyiség kell nekik. De egy zugkonyhában engedélyezett egy 80 Celsius-fokra melegedő főzőlap és egy 500 wattos mikrohullámú sütő.

Megráztam a fejemet. Talán majd egyszer.

Gyötrelmes arckifejezésem a bár túlsó végéből is feltűnő lehetett, mert Billy odasétált hozzám.

– Hé, Jazz. Mé’ vagy ilyen lehangolt?

– Lóvé – válaszoltam. – Sosincs elég lóvé.

– Nagy igazság, szivi. – Közelebb hajolt. – Szóval… emlékszel, amikor igénybe vettem a szolgálataidat némi tiszta etilalkohol reményében?

– Persze. – Az alapvető emberi természet kedvéért tett kompromisszum jegyében Artemis a gyúlékony természete ellenére is engedélyezte a városban az alkoholt. A rendkívül gyúlékony tiszta etilalkoholnál azonban már meghúzták a határt. A szokásos módon csempésztem be egy adagot Billynek, és csak 20 százalék részesedést számoltam fel érte. Ez volt a családi és baráti rátám.

Billy körbesandított. A néhány törzsvendég a maga dolgával törődött, rajtuk kívül meg senki sem volt a kocsmában.

– Hagy mutassak neked valamit…

Benyúlt a pult alá, és előhúzott egy palack barna italt, majd kitöltött nekem belőle egy kupicával.

– Nesze. Nyaljál csak bele.

Egy méterről is éreztem az alkohol szagát.

– Mi ez?

– Bowmore házasítatlan malátawhisky. Tizenöt éves. Kóstód csak meg, a cég ajándéka.

Nekem aztán nem szokásom elutasítani az ingyenpiát. Belekortyoltam.

Undorodva köptem ki. Olyan íze volt, mint a sátán lángoló segglyukának!

– Hm – mondta Billy. – Nem ízlik?

Köhögve törölgettem a szám szélét.

– Ez nem whisky.

Billy a homlokát ráncolva pillantott a palackra.

– Hm. Egy földi csávó készítette és küldte el nekem a párlatot, aztán vízzel meg etanollal locsoltam fel. Ugyanolyannak kellene lennie.

– Hát nem ugyanolyan – kontráztam recsegő hangon.

– A whiskyt szokni kell…

– Billy, nyeltem már le cuccot, ami emberből jött ki, és jobb íze volt ennél.

– Basszus. – Eltette a palackot. – Maj’ még dolgozom rajta.

Nyeltem egy kis sört, hogy elmossam a lötty ízét.

A Gizmó rám csipogott. Üzenet jött Trondtól:

– Szabad ma este? Be tud ugrani hozzám?

Jaj már! Most kezdtem az esti sörözésemet.

– Késő van. Nem várhat?

– Jobb lenne ma este intézni.

– Most ülök le vacsorázni…

– Később is megihatja a vacsoráját. Ígérem, megéri a fáradságot.

Okostojás.

– Úgy látszik, ideje fizetnem.

– Most hülyítesz, ugye? Egyetlen pohárral ittál!

– Hív a kötelesség. – Átnyújtottam neki a Gizmómat, ő meg odavitte a pénztárhoz.

– Egyetlen pohár. A legkisebb ceched eddig.

– Nem csinálok belőle rendszert.

Meglobogtatta a Gizmómat a pénztár előtt, aztán visszaadta nekem. A tranzakció lezajlott (rég beállítottam a számlámat, hogy Hartnell kocsmáját fogadja el megerősítés nélküli helyszínként). Becsúsztattam a Gizmómat a zsebembe, és elindultam. A többi vendég nem köszönt el tőlem, még csak tudomást sem vett rólam. Istenem, mennyire imádom ezt a helyet!

Irina nyitott ajtót, és úgy fintorgott rám, mintha belepisáltam volna a borscsába. Mint rendesen, ezúttal sem engedett be, amíg nem közöltem vele, mi járatban jöttem.

– Helló, Jazz Bashara vagyok. Legalább százszor találkoztunk már. Trond hívott ide.

Az étkező bejáratán engedett be. Isteni kajaillat szállt a levegőben. Valami húsos, gondoltam. Marhasült? Ritka ínyencség, tekintve, hogy a legközelebbi marha 400 000 kilométerre van.

Belesve láttam, amint Trond alkoholt kortyol egy pohárból. A szokásos fürdőköntösét viselte, és csevegett valakivel, aki az asztal túloldalán ült. Nem láttam, ki az.

Mellette a lánya, Lene ült, és elbűvölve hallgatta apja szavait. A legtöbb tizenhat éves utálja a szüleit. Én abban a korban iszonyú seggfej voltam az apámmal (manapság pusztán általános csalódottságot jelentek neki), Lene viszont úgy nézett fel Trondra, mintha

ő teremtette volna a csillagokat.

Amikor észrevett engem, izgatottan odaintett nekem.

– Jazz! Szia!

Trond intett, hogy kerüljek beljebb.

– Jazz! Jöjjön, jöjjön. Volt már szerencséje az igazgatónőhöz?

Beléptem, és… azt a kurva! Ott ült Ngugi igazgatónő. Egyszerűen… ott ült! Ott lazult az asztalnál.

Fidelis Nguginak köszönhető, hogy Artemis egyáltalán létezik. Amikor Kenya pénzügyi minisztere volt, a semmiből építette fel az országa teljes űriparát. Kenya egy – egyetlenegy – olyan természetes erőforrással bírt, amelyet felkínálhatott az űrvállalatoknak: az Egyenlítővel. Az onnan fellőtt űrhajók teljes egészében kihasználhatták a Föld forgását a lehető legjobb üzemanyag-gazdálkodás céljából. Ez a nő viszont rájött, hogy valami mást is kínálhatnak: irányelveket. A nyugati országok bürokráciába fojtották a kereskedelmi űrvállalkozásokat, Ngugi viszont azt mondta, „Lószart. Mi lenne, ha mi nem így csinálnánk?”

Jó, most nem pontosan idéztem.

Csak a jóisten tudja, hogyan győzte meg harminckét ország ötven cégét, hogy dollármilliárdokat pumpáljanak a KSC megalapításába, de megtette. És arról is gondoskodott, hogy Kenya speciális adókedvezményeket és törvényeket vezessen be az új megavállalat kedvéért.

Hogy mondod? Nem fair külön törvényeket hozni egyetlen cég érdekében? Mondd ezt a Kelet-indiai Társaságnak. A globális gazdaságról beszélünk, nem az óvodáról.

És ki gondolta volna: amikor a KSC-nek választania kellett valakit, aki elvezeti nekik Artemist… ők Fidelis Ngugit választották! Na, baszki, hát így kell ezt csinálni. Előteremtett egy rakás pénzt

a semmiből, létrehozott egy gigászi iparágat a mindaddig harmadik világbelinek számító országában, és szerzett magának egy új állást a Hold úrnőjeként. Több mint húsz éve vezette Artemist.

– Bvh… – szólaltam meg sokatmondóan. – Áhhh…

– A számból vetted ki a szót – szúrta közbe Lene.

Ngugi tradicionális dhuku fejkendője ellenpontozta modern, nyugati stílusú öltözékét. Udvariasan felállt, odalépett hozzám, és azt mondta:

– Helló, kedvesem. – Szuahéli akcentussal fűszerezett angolja olyan magától értetődő eleganciával hagyta el a száját, hogy ott helyben adoptálni akartam a nagymamámként.

– J-Jasmine – makogtam. – Jasmine Bashara vagyok.

– Tudom – válaszolta.

Hogy mi?

Elmosolyodott.

– Már találkoztunk. Az apját bíztam meg, hogy installáljon egy vészhelyzeti óvóhelyet az otthonomban. Magát is elhozta. Ez még akkoriban történt, amikor az igazgatói rezidencia az Armstrong kupolában volt.

– Ejha… Én erre egyáltalán nem emlékszem.

– Nagyon fiatal volt még, egy imádni való kisgyerek, aki csak úgy csüngött az apja minden szaván. Hogy van mostanság Ammar?

Zavarodottan pislogtam párat.

– Hát… apa jól van. Köszönöm. Nem sokat látjuk egymást. Őt lefoglalja a boltja, engem meg a munkám.

– Jó ember az apja. Őszinte üzletember, és keményen dolgozik. Azonkívül ő a város egyik legjobb hegesztője. Kár, hogy megromlott a viszonyuk.

– Várjunk csak, honnan tudja, hogy…

– Lene, nagyon örülök, hogy újra láttalak. Már kész felnőtt vagy!

– Köszönöm, igazgatónő! – Lene valósággal ragyogott.

– És Trond, köszönöm az isteni vacsorát.

– Bármikor, igazgatónő. – Trond felállt. Nem tudtam elhinni, hogy a fürdőköntösében van! A Hold legfontosabb emberével vacsorázott, és a fürdőköntösét viselte hozzá! Aztán úgy rázta meg Ngugi kezét, mintha legalábbis egyenlők lettek volna. – Köszönöm, hogy eljött!

Irina felbukkant, és kivezette Ngugit. Tényleg csodálatot láttam átsuhanni a mogorva, vén orosz arcán? Ezek szerint még Irinának is megvannak a korlátai. Az ember egyszerűen nem utálhat mindenkit.

– Azt a kurva, haver – mondtam Trondnak.

– Vagány, mi? – Trond a lányához fordult. – Na jól van, tökmag, ideje elpucolnod. Jazznek meg nekem dolgunk van.

Lene úgy mordult fel, ahogy csakis egy tinédzser lány tud.

– Mindig elküldesz, amikor a dolgok kezdenek érdekessé válni.

– Ne siess ennyire, hamarosan úgyis az üzleti élet ragadozó seggfeje lesz belőled.

– Pont, mint az apukám. – Elmosolyodott, és felvette a padlóról a két mankóját. Az a típus volt, amely a felkar köré kulcsolódik. Könnyedén pozícióba állította mindkettőt, és a segítségükkel kiegyenesedett. A lába a levegőben lógott. Arcon csókolta Trondot, aztán anélkül sétált ki a mankójával, hogy a talpával a padlóhoz ért volna.

Az autóbaleset, amelybe az anyja belehalt, egy életre lebénította Lenét. Hiába szarta Trond a pénzt, a lányának semmi sem vásárolhatta vissza a járás képességét. Vagy mégis? A Földön Lene kerekesszékbe kényszerült, a Holdon azonban könnyedén mozoghatott a mankója segítségével.

Úgyhogy Trond alelnököket vett fel, hogy azok irányítsák helyette a vállalatait, és elköltözött Artemisre. Lene Landvik pedig ismét tudott járni.

– Szia, Jazz! – köszönt el, úton kifelé.

– Szia, kölyök.

Trond megforgatta a kezében az italát.

– Foglaljon helyet.

Az étkezőasztal óriási volt, úgyhogy egy Trondtól pár szék távolságra lévő helyet választottam.

– Mi van a pohárban?

– Whisky. Kér?

– Talán egy kis kóstolót.

Odacsúsztatta elém a poharat. Belekortyoltam.

– Óóóóó, igeeeen… – mondtam. – Ez mindjárt jobb.

– Nem tudtam, hogy így odavan a whiskyért.

– Annyira nem is. De nemrég volt szerencsétlenségem egy utánzathoz, úgyhogy kellett egy kis emlékeztető, hogy milyen is az igazi. – Visszanyújtottam neki a poharat.

– Tartsa meg. – Odalépett a bárszekrényhez, töltött egy másik pohárba, aztán visszaült a székébe.

– Szóval mit keresett itt az igazgatónő? – kérdeztem.

Trond feltette a lábát az asztalra, és hátradőlt a székében.

– Meg kívánom venni a Sanchez Aluminiumot, és az áldását kértem hozzá. Megkaptam.

– Mi szüksége magának egy alumíniumcégre?

– Szeretek üzleti vállalkozásokat felépíteni. – Színpadiasan kihúzta magát. – Ez az én terepem.

– De alumínium? Mármint… az most olyan meh, nem? Amennyire tudom, az az ipar leszállóágban van.

– Jól tudja. Nem úgy, mint a régi időkben, amikor az alumínium volt a király… mindegyik kupola felépítéséhez negyvenezer tonna alumínium kellett. Mostanra azonban stagnál a népesség, ezért már nem építünk több kupolát. Őszintén szólva rég bezárták volna

a boltot, ha nem gyártanának egykomponensű hajtóanyagot. De ma már az is alig hoz nekik profitot.

– Úgy látszik, ez a vonat már elment. Miért fut utána mégis?

– Meggyőződésem, hogy újra rendkívül jövedelmezővé tudom tenni.

– Hogyan?

– Az nem tartozik magára.

Felemeltem a kezemet.

– Hűűűha. De érzékenyek vagyunk. Oké, szóval alumíniumot akar gyártani. Miért nem alapít saját céget?

Felhorkant.

– Mintha az olyan egyszerű lenne. Képtelenség a Sanchezzel versenyezni. Úgy értem, szó szerint képtelenség. Mit tud az alumíniumgyártásról?

– Úgy nagyjából semmit. – Hátradőltem a székemben. Trond beszédes kedvében volt, úgyhogy gondoltam, jobb, ha hagyom, hogy kidumálja magát. És hát addig is minőségi ingyenpiához jutok.

– Először is anortitércet gyűjtenek. Ez könnyű, csak annyit kell tenniük, hogy kiválasztják a megfelelő köveket. Automatizált begyűjtők végzik nekik a munkát éjjel-nappal. Aztán egy vegyi és elektrolízises folyamattal beolvasztják az ércet, ami kurva sok elektromosságba kerül. És nem véletlenül mondom, hogy kurva sokba. A Sanchez használja fel a városi reaktorok energiájának nyolcvan százalékát.

– Nyolcvan százalékát? – Korábban sosem gondoltam bele, de két 27 megawattos nukleáris reaktor tényleg kicsit sok egy kétezer lakosú városhoz.

– Igen, de az az igazán érdekes benne, hogy hogyan fizetnek érte.

Kivett egy követ a zsebéből. Nem nyújtott valami lenyűgöző látványt – csak egy tipikus, szürke, recés holdrög volt, ezer ilyet láttam már. Odadobta nekem.

– Tessék, egy kis anortit.

– Azta, egy kő. – Elkaptam a levegőben. – Kösz.

– Alumíniumból, oxigénből, szilíciumból és kalciumból áll. A beolvasztás során ezekké az elemekké bomlik le. Az alumíniumot eladják, ez az egész lényege. A szilíciumot is eladják az üvegkészítőknek, a kalciumot pedig a villanyszerelőknek, méghozzá szinte semmiért… leginkább csak azért, hogy megszabaduljanak tőle. De van a folyamatnak egy rendkívül hasznos mellékterméke: az oxigén.

– Aha, azt lélegezzük. Tudom.

– Persze hogy tudja, de azt is tudja, hogy a Sanchez ingyenáramot kap az oxigénért cserébe?

Ezzel megfogott.

– Tényleg?

– Bezony. Ez a megállapodás egészen Artemis első napjaiig nyúlik vissza. A Sanchez lát el minket levegővel, úgyhogy Artemis annyi áramot ad nekik, amennyit csak akarnak… teljesen ingyen.

– Nem kell villanyszámlát fizetniük? Soha?

– Amíg ők állítják elő a város fenntartásához szükséges oxigénmennyiséget, addig nem. És az áram az olvasztás legköltségesebb eleme, úgyhogy kizárt, hogy versenyre tudjak kelni velük. Egyszerűen nem lenne tisztességes játszma.

– Ó, maga szegény milliárdos. Talán kellene ide egy hegedű, hogy szomorkodhasson.

– Persze, persze, a gazdagok gonoszok, bla-bla-bla.

Kiürítettem a poharamat.

– Kösz a whiskyt. Mit keresek itt?

Erre oldalra döntötte a fejét, és rám nézett. Csak nem meg akarta válogatni a szavait? Ez nem volt jellemző Trondra.

– Hallom, megbukott az EVA-vizsgán.

Felnyögtem.

– Hát már az egész város tudja? Mind összegyűlnek, és kidumálnak a hátam mögött, amikor nem vagyok ott, vagy mi?

– Ez egy kisváros, Jazz, én meg mindig nyitva tartom a fülemet.

Felé csúsztattam a poharamat.

– Ha a kudarcaimról fogunk társalogni, kérek még egy kis whiskyt.

Odaadta nekem a saját teli poharát.

– Alkalmazni akarom magát. És alaposan meg akarom fizetni.

Ettől új erőre kaptam.

– Ó, hát persze. Miért nem ezzel kezdte? Mit kell becsempészni? Valami nagyot?

Előrehajolt.

– Nem csempészésről van szó, ez egy egészen másfajta vállalkozás. Nem is vagyok biztos benne, hogy belefér a komfortzónájába, de maga mindig őszinte volt… legalábbis velem. A szavát adja, hogy ez az egész köztünk marad? Még akkor is, ha visszautasítja az ajánlatomat?

– Persze. – Egyvalamit megtanultam apától: mindig tartsd be az ígéreteidet. Ő a törvény keretein belül dolgozott, én meg nem, de az elv attól még ugyanaz. Az emberek hamarabb helyezik a bizalmukat egy kiismerhető bűnözőbe, mint egy kétes hírű üzletemberbe.

– Az az „áram az oxigénért cserébe” alku az egyetlen, ami köztem és az alumíniumipar közt áll. Ha a Sanchez nem szállít több oxigént a városnak, azzal megszegik a szerződésüket, akkor pedig színre léphetek, hogy átvegyem tőlük az üzletet. Ugyanazzal az alkuval: ingyenoxigén ingyenáramért cserébe.

– Honnan venné az oxigént? – kérdeztem. – Hiszen nincs kohója.

– Semmilyen szabály nem írja elő, hogy olvasztásból kell származnia. A város le se szarja, honnan jön az oxigén, amíg jön. – Összeillesztette maga előtt az ujjait. – Az utóbbi négy hónapban rengeteg oxigént gyűjtöttem össze és raktároztam el. Elég tartalékom van, hogy egy teljes éven át ellássam belőle a várost.

Felvontam a szemöldökömet.

– Nem veheti el csak úgy a város levegőjét. Az rohadtul illegális.

Megvetően legyintett.

– Ugyan már. Nem vagyok ostoba. Tisztességesen megvásároltam azt az oxigént. Rendszeres szállítmányokra vonatkozó, érvényes szerződésem van a Sanchezzel.

– Oxigént vesz a Sancheztől, hogy elcsaklizhassa az oxigénes szerződést a Sancheztől?

Önelégülten elvigyorodott.

– Annyi oxigént termelnek, hogy a város nem győzi belélegezni, úgyhogy olcsón megszámítják bárkinek, aki vevő rá. Lassan, fokozatosan, különböző fedőcégeken keresztül vásároltam meg, nehogy bárki is rájöjjön, hogy felhalmozom.

Megdörzsöltem az államat.

– Az oxigén nagyjából a gyúlékonyság definíciója. Hogyan vette rá a várost, hogy engedélyezze egy ekkora mennyiség tárolását?

– Sehogy. Az Armstrong kupolán kívül állítottam fel hozzá hatalmas tartályokat. Az Armstrong, a Bean és a Shepard csatlakozó alagútjai képezte háromszögben vannak, tökéletes biztonságban az idióta turistáktól, és ha bármi balul sül el, egyszerűen csak kiszivárognak a vákuumba. Rá vannak csatlakoztatva a létfenntartó rendszereire, de egy tényleges külső szelep szétválasztja őket. A városnak nem eshet baja.

– Aha. – Megforgattam a poharamat az asztalon. – Azt akarja, hogy állítsam le a Sanchez oxigéntermelését.

– Igen, ezt akarom. – Felállt, és odalépett a bárszekrényhez. Ezúttal egy üveg rumra esett a választása. – A város gyors megoldást követel majd, ezért én fogom kapni a szerződést. Amint ez megtörténik, meg sem kell építenem a saját kohómat. A Sanchez belátja majd, hogy nincs értelme ingyenáram nélkül alumíniumot gyártania, és eladják nekem a sajátjukat.

Kitöltötte magának az italt, és visszatért az asztalhoz, ahol felnyitott egy panelt, amely alatt egy vezérlő húzódott meg.

A szoba fényei elhalványultak, a túlsó falon pedig életre kelt egy vetítővászon.

– Maga valami szupergonosz, vagy mi? – mutattam a vászonra. – Most komolyan.

– Tetszik? Most szerelték be.

A vásznon megjelent egy műholdkép a Mare Tranquillitatisban elterülő városról. Az Artemis csupán körök napfény által erősen megvilágított, apró pacája volt rajta.

– Mi az alföldön vagyunk – magyarázta Trond. – Rengeteg krizolit és ilmenit van a környékén. Nagyszerű alapanyagok a vas előállításához, de ha alumíniumot akar, ahhoz anortitra van szüksége. Az errefelé ritka, a felvidék ellenben roskadozik tőle. Úgyhogy a Sanchez begyűjtői a Moltke-előhegységben dolgoznak, három kilométerre innen, délre.

Bekapcsolta a Gizmója lézerfényét, és rámutatott vele egy területre a várostól délre.

– A begyűjtők szinte teljesen automatizáltak. Csak akkor kérnek instrukciókat otthonról, ha elakadnak, vagy nem tudják, hogyan tovább. Nélkülözhetetlenek a vállalat tevékenységéhez, mind egy helyen vannak, és egyáltalán nem őrzik őket.

– Oké – mondtam. – Látom már, hová fogunk kilyukadni…

– Igen. Azt akarom, hogy szabotálja azokat a begyűjtőket. Iktassa ki mindet egyszerre, de úgy, hogy helyrehozni se lehessen őket.

A Sancheznek legalább egy hónapba fog telni, hogy utánpótlást hozasson ide a Földről, és ezen időszak alatt nem jutnak új anortithoz. Ami azt jelenti, hogy leáll az oxigéntermelés, az meg azt jelenti, hogy győztem.

Karba fontam a kezemet.

– Nem tudom, képes lennék-e ilyesmire, Trond. A Sancheznek legalább száz alkalmazottja van, nem? Nem akarom megfosztani az embereket a munkájuktól.

– Ne aggódjon emiatt. Megvenni akarom a vállalatot, nem pedig tönkretenni. Mindenki meg fogja tartani a munkáját.

– Oké, de én semmit sem tudok a begyűjtőkről.

Az ujjai végigszáguldottak a vezérlőn, mire megjelent a vásznon egy begyűjtő képe. Úgy nézett ki, mintha egy katalógusból vették volna.

– Toyota Tsukurama modellek. Négy van a raktáramban, használatra készen állnak.

Ejha. Oké. Egy olyan behemótot, mint egy begyűjtő, darabokban kell beszállíttatni, és utólag összeszerelni. Ráadásul mindezt titokban, hogy senki se tegyen fel afféle kínos kérdéseket, mint például: „Hé, Trond, miért foglalkozik a cége begyűjtők összeszerelésével?” Jó ideje dolgozhatnak már ezen az emberei.

Valószínűleg látta rajtam, hogy nagyon zakatol az agyam.

– Bizony. Már jó ideje dolgozom az ügyön. Akárhogy is, addig vizsgálgathatja a begyűjtőimet, ameddig csak akarja. Persze teljes titokban.

Felálltam a székemből, és a vászonhoz sétáltam. Apám, az a begyűjtő egy bestia.

– Szóval rajtam áll, hogy megtaláljam a szerkezet gyenge pontját? Nem vagyok mérnök.

– Ezek automatizált járművek mindenféle biztonsági mechanizmus nélkül. Maga pedig okos ember, biztos vagyok benne, hogy kitalál valamit.

– Jó, de mi van, ha elkapnak?

– Milyen Jazz? – kérdezte színpadiasan. – A futárlány? Alig ismerem. Miért tenne ilyet? Le vagyok döbbenve.

– Értem én.

– Csak őszinte vagyok. Hozzátartozik az alkuhoz, hogy a szavát adja, az esetleges lebukás esetén nem ránt magával engem.

– Miért én? Miből gondolja, hogy egyáltalán képes vagyok ilyesmire?

– Jazz, én üzletember vagyok. A kihasználatlan erőforrások felismerése a dolgom. Maga pedig egy elképesztően kihasználatlan erőforrás.

Felállt, és odalépett a szekrényhez egy újabb italért.

– Magából bármi lehetett volna. Nem akart hegesztő lenni? Semmi gond. Lehetett volna tudós. Vagy mérnök. Vagy politikus. Vagy cégvezető. Bármi. Mégis hordárként dolgozik.

Sötét pillantást vetettem rá.

– Nem ítélkezem – mondta. – Csak elemzek. Maga egy nagyon okos ember, aki pénzt akar keresni. Nekem pedig szükségem van valakire, aki nagyon okos, és van pénzem. Érdekli a dolog?

– Hmmm… – Elgondolkodtam. Kivitelezhető egyáltalán a feladat?

Be kell jutnom egy légzsilipbe. Az egész városban mindössze négy van, és csak az EVA Céh tagjai jogosultak a használatukra – a vezérlőpanelek ellenőrzik a Gizmódat.

És akkor még ott van a három kilométeres út a Moltke-előhegységbe. Hogyan tenném meg? Sétálnék? És mit csinálok, ha odaértem? A begyűjtőkön kamerák vannak, amelyek navigációs célokból 360 fokos körben mindent rögzítenek. Hogyan szabotálhatnám észrevétlenül a gépeket?

Meg amúgy is baromságszagot éreztem a levegőben. Trond látványosan kerülte a témát, hogy miért is akar egyáltalán beszállni az alumíniumgyártásba, de ha bármi balul sül el, az én seggem bánja, nem az övé. Ha pedig elkapnak, száműznek a Földre, ahol valószínűleg még felállni sem tudnék, nemhogy élni. Hatéves korom óta

a holdgravitációhoz vagyok szokva.

Nem, én csempész vagyok, nem szabotőr. És valami sehogy sem stimmelt ebben az egészben.

– Sajnálom, de ez nem az én asztalom – mondtam. – Valaki mást kell kerítenie.

– Egymillió slagot fizetek.

– Megegyeztünk.

Hé, Kevin!

Mi újság? Pár napja nem hallottam felőled. Bejutottál a sakk-klubba?

Különben is, miféle előkészítő iskolai sakk-klubnak vannak belépési feltételei? Annyira elárasztják őket a jelentkezők, hogy néhánynak nemet kell mondaniuk? Mert mondjuk nincs elég sakktáblájuk? Vagy elég asztaluk? Esetleg zsebvédőből szenvednek hiányt?

Az iskolám be akar dugni a haladó szintűek osztályába. Már megint. Apa nagyon akarja, hogy menjek, de mi értelme lenne? Valószínűleg úgyis csak hegesztő leszek, különböző fémek összerakásához meg nem kell differenciálszámítás. Hajjaj…

Hé, amúgy mi lett Charisse-szal? Elhívtad randira? Beszéltél vele? Vagy tudattad vele bármilyen módon, hogy létezel? Vagy maradtál annál a briliáns tervednél, hogy mindenáron elkerülöd őt?

Jazz!

Bocs, mostanában lefoglaltak az iskolán kívüli dolgok. Igen, bejutottam a sakk-klubba. Sok meccset lejátszottam, hogy belőhessék a szintemet, és végül 1124-re pontoztak. Az nem túl jó, de tanulok és gyakorlok, hogy jobb legyek. Mindennap játszom a számítógépem ellen, és most már emberek ellen is tudok.

Miért nem csatlakozol a haladó szintűek osztályához? Az iskolai teljesítmény remek módja annak, hogy örömet szerezz a szüleidnek. Tényleg meg kellene fontolnod. Apád biztos nagyon büszke lenne rád. A szüleim imádnák, ha bejutnék egy ilyen haladó osztályba. De a matek kemény dió. Jók a jegyeim, de megszenvedek értük.

De nem tágítok. Rakétákat akarok építeni, az pedig matek nélkül nem megy.

Nem, nem beszéltem Charisse-szal. Biztos vagyok benne, hogy nem érdekelné egy magamfajta fiú. A lányok az olyan fiúkat szeretik, akik nagyok és erősek, és összevernek más fiúkat. Rám ezek egyike sem jellemző. Ha beszélnék vele, valószínűleg csak megaláznám magamat.

Kelvin!

Haver.

Nem tudom, honnan veszed a lányokkal kapcsolatos információidat, de TÉVEDSZ. Mi, lányok azokat a fiúkat szeretjük, akik kedvesek, és megnevettetnek. NEM azokat a fiúkat, akik folyton bunyóznak, vagy akik ostobák. Higgy nekem. Lány vagyok.

Apa besorozott a boltjába. Az egyszerűbb munkákat egyedül is el tudom végezni, egyébként meg fizet érte, ami jó. De most, hogy van bevételem, nem kapok több zsebpénzt, úgyhogy jelenleg csak egy kicsit többért dolgozom annál, amennyit régen a semmiért kaptam. Nem igazán vagyok oda ezért a fejleményért, de ez van.

Apának gondjai adódtak a Hegesztők Céhével. Itt vagy szabadúszóként dolgozol, vagy a céh tagjaként, márpedig a céh nem szereti a szabadúszókat. Apának alapvetően semmi baja a céhekkel, de szerinte a Hegesztők Céhe egy „maffia”. Gondolom, többé-kevésbé a szaúdi szervezett bűnözés markában vannak. Hogy miért pont a szaúdinak? Nem tudom. Itt szinte minden hegesztő szaúdi. Valahogy úgy alakult, hogy belőlünk alakult ki a hegesztőipar krémje.

Na mindegy, a lényeg, hogy a céh gusztustalan húzásokkal kényszeríti rá az embereket, hogy csatlakozzanak hozzájuk. Nem úgy, mint a filmekben, szóval nem fenyegetnek meg, semmi effélét nem csinálnak. Csak pletykákat terjesztenek. Elhíresztelik, hogy tisztességtelen vagy, és pocsék munkát végzel. Ilyesmi. De apa egész életében a hírneve felépítésén dolgozott, úgyhogy az alaptalan pletykák simán lepattannak róla. Egyetlen kuncsaftja sem hisz nekik.

Hajrá, apa!

Jazz!

Sajnálom ezt az egészet a Hegesztők Céhével. A KSC-nél nincsenek szakszervezetek vagy céhek. Ez egy speciális közigazgatási zóna, ahol a szakszervezeteket támogató normál törvények nem érvényesek. A KSC-nek komoly befolyása van

a kenyai kormányban, sok külön törvényt hoztak a kedvükért. De a KSC mindnyájunknak áldás, úgyhogy meg is érdemlik ezt a különleges bánásmódot. Nélkülük mi is olyan szegények lennénk, mint a többi afrikai ország.

Gondoltál valaha arra, hogy elköltözz a Földre? Itt biztos lehetne belőled tudós vagy mérnök, és sok pénzt kereshetnél. Szaúd-Arábia állampolgára vagy, ugye? Sok nagyvállalat van itt, sok betöltendő állás okos embereknek.

Kelvin!

Nem. Nem akarok a Földön élni. Holdi csaj vagyok. Amúgy meg iszonyú orvosi vesszőfutás lenne. Életem több mint a felét itt töltöttem, szóval a testem már rég hozzászokott a ti gravitációtok egyhatodához. Ahhoz, hogy leköltözzek a Földre, először is csomót kellene edzenem, és speciális gyógyszereket kellene szednem az izom-és csontnövekedés stimuláláshoz. Aztán mindennap órákat kellene töltenem egy centrifugában… Bleh. Nem, kösz.

Beszélj Charisse-szal, te beszari.

3

Végigsunnyogtam az Aldrin Alsó 7 egy széles folyosóján. Igazából nem kellett volna lopakodnom – ezen az istentelen órán senki sem járt erre.

A hajnali öt óra afféle elméleti koncepció volt számomra. Tudtam a létezéséről, de ritkán bizonyosodtam meg róla a saját szememmel. És nem is akartam. Ez a reggel azonban más volt. Trond ragaszkodott a titoktartáshoz, úgyhogy a normál munkaórák előtt kellett találkoznunk.

Húszméterenként pajtaajtók tornyosultak fölém. Itt kevés birtok terült el, cserébe viszont jó nagyok, ami sokat elárult a tulajdonosaik vagyonáról. Trond vállalati üzemét egyetlen kis tábla jelölte, ez állt rajta: LD7-4030 – LANDVIK IPARVÁLLALAT.

Bekopogtam az ajtón, mire az a következő pillanatban résnyire nyílt. Trond kidugta rajta a fejét, és mindkét irányban szétnézett a folyosón.

– Nem követték?

– Dehogynem. És egyenesen idevezettem őket magához. Úgy látszik, még sincs valami sok sütnivalóm.

– Okostojás.

– Tökfej.

– Jöjjön be – intett a kezével.

Becsusszantam, ő meg rögtön becsukta mögöttem az ajtót. Lehet, hogy ezt képzelte lopakodó üzemmódnak, de hé, egymillió slagot fizetett nekem. Tőlem akár a 007-est is eljátszhattuk.

Az üzem lényegében garázsként működött. Egyetlen hatalmas garázsként. De komolyan, ölni tudnék egy ekkora helyért. Az egyik sarokba egy kis házat építenék, a maradékra meg, nem is tudom, műfüvet telepítenék. A helyiséget négy ugyanolyan begyűjtő töltötte ki, mindegyik a saját platformján állt.

Odasétáltam a legközelebbihez, és felnéztem rá.

– Ejha.

– Hát igen – tette hozzá Trond. – Az ember fel se fogja, mekkorák, amíg ott nem áll közvetlenül mellettük.

– Hogy tudta észrevétlenül behozni őket a városba?

– Nem könnyen. Darabokban szállíttattam ide őket, és csak a legmegbízhatóbb embereim tudtak róla. Összeraktam egy csapatot hét olyan szerelőből, akik képesek tartani a szájukat.

Végignéztem a tátongó üzemen.

– Nincs itt senki rajtunk kívül?

– Természetesen nincs. Nem akarom, hogy bárki rájöjjön, hogy nekem dolgozik.

– Ez most fájt.

A begyűjtő négy méter magas, öt méter széles és tíz méter hosszú volt. A burkolatát tükröződő anyag fedte, hogy minimalizálják a napfény okozta felmelegedést. A dög mind a hat kerekének másfél méterre rúgott az átmérője. A gép nagyját egy hatalmas, üres raktér tette ki, amelynek billenőmechanizmusát elöl erős hidraulika, hátul pedig forgópánt biztosította.

A begyűjtő elejére egy forgóízületes kotrót erősítettek. Vezetőfülke természetesen nem kellett, hiszen a begyűjtők automatizáltan működtek – igaz, szükség szerint távvezérléssel irányíthatók voltak. A nem létező fülke helyén így egy szürke fémdoboz pihent, rajta a Toyota logójával és a stílusos betűtípussal ábrázolt „Tsukuruma” szóval.

Szerszámosládák és karbantartó-felszerelések hevertek a begyűjtő körül, ahol a munkások hagyták azokat a műszakjuk végeztével.

– Na jó – mondtam, miután magamba szívtam a látványt. – Ez nem akármilyen kihívás lesz.

– Mi a gond? – Trond odalépett az egyik kerékhez, és nekidőlt. – Ez csak egy robot… nincs semmilyen védelmi mechanizmusa, az egyetlen AI-rendszere pedig pusztán navigálásra való. Biztos vagyok benne, hogy maga meg egy acetiléntartály kitalálnak majd valamit.

– Ez az izé egy tank, Trond. Nem lesz egyszerű kicsinálni. – Félig körbesétáltam a begyűjtő körül, és jobban megvizsgáltam az alvázat. – És mindenhol kamerák lógnak rajta.

– Hát persze. Kellenek a navigációhoz.

– Csakhogy a videót visszaküldi a vezérlőknek, és amint a gép leáll, a vezérlők visszanézik a felvételt, hogy kisilabizálják, mi történt. És akkor engem fognak látni.

– Hát akkor takarja le az EVA-ruhája azonosítható részeit. Semmi gond.

– Ó, nagyon is van gond. Fel fogják hívni az EVA-mestereket, hogy mi a franc van, ők meg kijönnek, hogy elkapják a grabancomat. Azt nem fogják tudni, ki vagyok, de simán visszarángatnak magukkal a városba, és lesz egy szép nagy Scooby-Doo pillanatunk, amikor lehúzzák rólam a sisakot.

Trond odalépett mellém.

– Értem a problémáját.

Beletúrtam a hajamba. Aznap reggel nem zuhanyoztam, ezért most úgy éreztem magamat, mint egy koszcsomó, amelyet beleejtettek egy még koszosabb tartályba.

– Valamilyen késleltetett hatású módszert kell találnom, hogy a masinák azután krepáljanak be, hogy én már visszajutottam a városba.

– És ne felejtse el, hogy teljesen tönkre kell tennie a gépeket. Ha megjavíthatók maradnak, a Sanchez szerelői pár nap alatt újra munkába állítják őket.

– Igen, tudom. – Megdörzsöltem az államat. – Hol van az akku?

– Az elülső rekeszben. A Toyota-logós házban.

Találtam egy elsődleges megszakítódobozt az elülső rekesz mellett. Abban voltak a főmegszakítók, amelyek az elektronikát védelmezték az áramingadozásoktól vagy áramszünetektől. Nem megyek vele semmire.

Nekitámaszkodtam egy közeli szerszámos szekrénynek.

– Amikor megtelnek, egyenesen a kohóba viszik a cuccot?

– Igen. – Trond felkapott egy csavarkulcsot, és feldobta a levegőbe. Elpörgött a mennyezet felé.

– És… aztán? Ledobják a rakományukat, és megint irány a Moltke?

– Előbb újratöltenek.

Végigfuttattam a kezemet a raktér sima, tükröződő fémfelületén.

– Mi az akkumulátor teljesítménye?

– Kettő egész négytized megawatt óránként.

– Ejha! – Trond felé fordultam. – Ekkora töltés ívhegesztéshez is elég lenne.

Trond megvonta a vállát.

– Száztonnányi kő elszállítása sok energiát felemészt.

Bemásztam a begyűjtő alá.

– Hogy kezeli a hőleadást? Fázisváltó viasszal?

– Fogalmam sincs.

A vákuumban nem könnyű megszabadulni a hőtől. Nincs levegő, ami elszívná, és ha elektromos áramot használsz, végül minden joule-nyi energiából hő lesz. Származhat elektromos ellenállásból, mozgó alkatrészek súrlódásából vagy az energiát eleve felszabadító akkumulátor vegyi reakciójából, a lényeg, hogy mind hőként végzi.

Artemis komplex hűtőrendszert üzemeltet, amely a hőt a reaktorok melletti termikus panelekbe közvetíti. Ezek az árnyékban heverésznek, és lassan, infravörös fényként sugározzák ki magukból az energiát. A begyűjtőket azonban egy saját, zárt rendszerrel kellett ellátni.

Némi keresgélés után meg is találtam, amit kerestem: a hőleadó rendszer szelepét. Azonnal felismertem a típust – apa és én sok ilyet szereltünk fel annak idején holdjárók javítása közben.

– Aha, viasz – állapítottam meg.

Láttam közeledni Trond lábát.

– Az mit jelent? – kérdezte.

– Az akkumulátort és a motorházat szilárd viasztartályba zárták. A viasz felolvasztása sok energiába kerül, így szabadulnak meg a hőtől. A viaszréteget hűtőcsövek veszik körül, és amikor a begyűjtő újratölti magát, hideg vizet pumpálnak beléjük, hogy lehűtsék a viaszt. Aztán kivonják belőlük az újonnan felmelegedett vizet, és szép nyugiban lehűtik, miközben a begyűjtő megy a dolgára.

– Vagyis túl lehet hevíteni a gépeket? Ez a terve?

– Nem ilyen egyszerű, a túlhevülést ugyanis biztonsági funkciók gátolják. A begyűjtők egyszerűen csak kikapcsolnak, amíg kellően le nem hűlnek, a Sanchez mérnökei pedig rögtön megoldják a problémát. Más gondolatom támadt.

Kikúsztam a gép alól, felálltam, és kinyújtóztattam a hátamat. Aztán felmásztam a begyűjtő oldalán, és beugrottam a raktérbe.

A szavaim visszhangzottak, ahogy beszéltem:

– Belát ide valamelyik kamera?

– Miért? Ó! A raktérben akar elutazni a Moltke-előhegységig.

– Trond, belátnak ide a kamerák?

– Nem. Navigációs célokat szolgálnak, úgyhogy csak a külvilágot pásztázzák. Hé, hogyan tervezi kijutni a városból? Nincs engedélye a légzsilipek használatához.

– Ne aggódjon emiatt. – Kimásztam a raktérből, és négy métert zuhantam a padlóig. Odahúztam magamhoz egy széket, hátrafordítottam, és terpeszülésben helyet foglaltam rajta. Államat a tenyerembe támasztottam, és elmerültem a gondolataimban.

Trond odasompolygott hozzám.

– Szóval?

– Gondolkodom.

– Tisztában vannak vele a nők, hogy milyen szexik, amikor ebben a pózban ülnek?

– Hát persze.

– Tudtam!

– Koncentrálni próbálok.

– Bocsánat.

Hosszú percekig bámultam a begyűjtőt, közben Trond céltalanul kószált körülötte, és a szerszámokkal babrált. Vállalati zseni létére legfeljebb annyi türelem szorult belé, mint egy tízévesbe.

– Oké – szólaltam meg végül. – Van egy tervem.

– Tényleg? – Trond elengedte a kezében tartott dugófejes csavarhúzót, és odasietett hozzám. – Ki vele.

Megráztam a fejemet.

– Ne törődjön a részletekkel.

– Szeretem a részleteket.

– Egy hölgynek joga van a maga kis titkaihoz. – Felálltam. – De annyit mondhatok, hogy teljesen tönkre fogom tenni a begyűjtőiket.

– Remekül hangzik!

– Jól van. Most hazamegyek. Le kell zuhanyoznom.

– Ja – helyeselt Trond. – Ezt megerősíthetem.

Amikor visszaértem a koporsómba, gyorsabban dobtam le magamról a ruhámat, mint egy részeg diák a bál után. Fürdőköntöst fel, és nyomás a zuhanyzó. Még az extra 200 ğ-t is kifizettem, hogy egy kádban áztathassam magamat. Jólesett.

A napot a szokásos kiszállításokkal töltöttem, mert nem szerettem volna, ha valami szemfüles seggfej változást észlel a rutinomban közvetlenül egy súlyos bűntény elkövetése előtt. Szóval csak egy teljesen átlagos napot tartottam, és spontán, ártatlanul fütyörésztem. Nagyjából délután négyig dolgoztam.

Aztán hazamentem, lefeküdtem (nem mintha állni tudtam volna), és elvégeztem némi kutatást. Egyvalamiért irigylem a földieket – sokkal gyorsabb az internetük. A helyi artemisi háló minden gond nélkül kezeli a slagtranzakciókat és az e-maileket, de a weben futtatott keresésekhez szükséges szerverek mind a Földön vannak, ami azt jelenti, hogy minden kattintás után négy másodperces várakozási idő az abszolút minimum. A fénysebesség egyszerűen nem olyan gyors, mint szeretném.

Annyi teát ittam, hogy húszpercenként el kellett kocognom a közös vécébe. Többórányi munka után eljutottam a végkövetkeztésre: mindenképpen saját fürdőszobát akarok.

Mire végeztem, előálltam a tervemmel. És mint minden jó tervhez, ehhez is kellett egy őrült ukrán csávó.

Lehúzódtam Turbóval az ESA kutatási központja előtt, és megálltam a szűk folyosón.

A világ űrügynökségei anno elsőként béreltek ingatlant Artemisen. A régi időkben az Armstrong Földszint számított a város legfelkapottabb birtokának. Azóta további négy kupola nőtt ki a földből, az űrügynökségek pedig itt maradtak, de egykor forradalmi dizájnjuk immár két évtizede elavulttá vált.

Leugrottam Turbóról, és besétáltam a laborkomplexumba. Az első helyiség, egy apró recepció azokból a napokból maradt itt, amikor az ingatlanok még sokkal korlátozottabb számban léteztek. Négy folyosó nyílt belőle furcsa szögekben, néhány ajtót pedig nem lehetett kinyitni, ha mások már nyitva álltak. Ez az ergonómiai torzszülött annak köszönhette a létezését, hogy egy tizenhét kormány által felállított bizottság tervezte. Átmentem a középső ajtón, majdnem teljesen végig a folyosón, és beléptem a mikroelektronikai laborba.

Martin Svoboda a mikroszkópja fölé görnyedt, és szórakozottan a kávéja után nyúlt. A keze három, halálos savval teli üveg mellett haladt el, mielőtt megragadta a bögrét, és belekortyolt. Esküszöm, ez az idióta egy nap valahogy megöli magát.

Az ESA küldte Artemisre négy évvel ezelőtt, hogy a mikroelektronikai gyártási módszereket tanulmányozza, minthogy a jelek szerint a Hold szolgál némi sajátos előnyökkel ezen a területen. Az ESA laborállásaira sokan ácsingóznak, úgyhogy biztosan jól végzi a dolgát.

– Svoboda – szólaltam meg.

Semmi. Nem vette észre, hogy bejöttem, és azt sem, hogy megszólítottam. Ő már csak ilyen.

Lekevertem neki egy taslit, mire elrándult a mikroszkóptól. Úgy vigyorgott rám, akár egy gyerek a szeretett nagyanyjára.

– Hé! Helló, Jazz! Mizu?

Leültem egy vele szemben lévő székre.

– Elkelne nekem egy kis őrült tudósos segítség.

– Király. – Megpördült a székével, hogy egyenesen rám nézhessen. – Mit kell tennem?

– Egy elektronikai cuccra van szükségem. – Kivettem a zsebemből egy tervrajzot, és átadtam neki. – Erre. Vagy valami ilyesmire.

– Papír? – Úgy tartotta el magától a tervrajzot, akár egy vizeletmintát. – Komolyan egy darab papírra írtad?

– Nem ismerem ki magam a tervezői appokban. Szóval… mit gondolsz?

Széthajtogatta a papírt, és homlokráncolva fürkészte a firkálmányaimat. Svoboda volt a legjobb elektromérnök a városban, egy ilyesmi neki gyerekjáték.

Oldalra fordította a tervrajzot.

– A bal kezeddel rajzoltad, vagy mi?

– Nem vagyok én művész, oké?

Az állát dörzsölgette.

– A művészi kvalitásaidtól eltekintve ez egy egészen elegáns terv. Másoltad valahonnan?

– Nem, miért? Valami gond van?

A homlokát ráncolta.

– Nem, csak… nagyon szép munka.

– Hát… köszi.

– Nem tudtam, hogy ilyen tehetséges vagy.

Megvontam a vállamat.

– Kerestem némi elektronikai útmutatót online, és abból indultam ki.

– Autodidakta módon? – Visszanézett a tervrajzra. – Mennyi idődbe telt?

– A délután nagy részébe.

– Ezt ma tanultad meg?! Belőled egészen kivételes tudós lehet-ne, ha…

– Elég – emeltem fel a kezemet. – Nem akarom hallani. Meg tudod csinálni, vagy nem?

– Persze, persze. Mikorra kell?

– Minél előbb, annál jobb.

Ledobta a tervrajzot a laborasztalra.

– Holnapra elkészülök.

– Remek. – Leugrottam a székről, és előkaptam a Gizmómat. – Mennyi?

Habozott, ami sosem jó jel egy üzleti tárgyalás alatt.

Svoboda évek óta végzett nekem ilyen-olyan munkákat, többnyire csempészett elektronikai eszközökből távolított el kalózellenes csipeket. Általában 2000 ğ-t számolt fel ezekért a szabadúszómelókért. Ez a mostani alkalom vajon miért más?

– Kétezer slag? – vetettem fel.

– Hmm. Mit szólnál egy barterügylethez?

– Miért is ne? – Eltettem a Gizmómat. – Csempésszek be neked valamit?

– Ne.

– Értem. – A fenébe is, hiszen csempész vagyok! Miért valami egészen mást kérnek tőlem az emberek?

Felállt, és intett, hogy kövessem. Odasétáltunk a laborja hátsó sarkába, ahol a tiltott projektjein dolgozott. Miért is vásárolnád meg magad a felszerelésedet, ha Európa adófizetői megvásárolják neked?

– Íme! – Azzal az asztalra mutatott.

Nem mondhatnám, hogy a rajta lévő tárgy lenyűgöző látvány lett volna. Csak egy kis, átlátszó műanyag dobozt láttam, benne valamivel, amit most közelebbről is szemügyre vettem.

– Ez egy kondom?

– Igen! – válaszolta büszkén. – A legutóbbi találmányom.

– A kínaiak úgy hétszáz évvel megelőztek.

– Csakhogy ez nem egy hétköznapi kondom. – A kezembe nyomott egy termosztát méretű hengert, amelyet egy vezetékkel és egy felnyitható fedéllel látott el. – Ez is jár hozzá.

Felnyitottam a tetejét. A falát apró lyukak pöttyözték, az alján pedig egy kerek fémhenger állt.

– Hát… jó…

– Ha el tudom adni darabját háromezer slagért, már profitot termelek vele.

– Egy kondom csak ötven slagba kerül. Miért venné ezt meg bárki is?

Elvigyorodott.

– Mert ez újrafelhasználható!

Döbbenten pislogtam.

– Most szórakozol velem?

– Egyáltalán nem! Vékony, de strapabíró anyagból készült, így több száz alkalmat is kibír. – Rámutatott az eszköz lekerekített fémtartozékára. – Minden használat után kifordítod a kondomot, és ráteszed erre e hengerre…

– Fúj…

– Aztán bekapcsolod a tisztítót. Van egy folyékony tisztítási ciklus, majd pedig egy tízperces, magas hőmérsékletű sütés. Azután a kondom máris steril, és újra felhasználható…

– Jaj, istenem, ne.

– Valószínűleg jobb, ha először kiöblíted kicsit…

– Elég! Miért akarna bárki is egy ilyen kondomot?

– Mert hosszú távon pénzt spórol vele, és kevésbé hajlamos a hibás működésre, mint a normál kondom.

Megajándékoztam a legszkeptikusabb pillantásommal.

– Számolj utána – mondta. – A normál kondomok túlságosan drágák. Senki sem gyártja őket helyben, mert itt nincsenek meg a latexhez szükséges nyersanyagok. Az én termékem viszont legalább kétszáz használatot elbír. Azzal tízezer slagot spórolsz meg.

–Hm… – Ez már jobban hangzott. – Jó, talán mégsem olyan eszement ötlet. De most nincs befektetni való pénzem.

– Ó, nem befektetőket keresek, csak szükségem van valakire, aki leteszteli.

– És szerinted nekem megvan hozzá a szükséges pöcsöm?

Svoboda a szemét forgatta.

– Tudnom kell, milyen érzés a használata egy nőnek.

– Nem fogok lefeküdni veled.

– Nem, nem! – Összerezzent. – Csak annyit kérek, hogy használd, ha legközelebb szexuális életet élsz, aztán avass be, hogy milyen volt.

– Miért nem dugsz meg egy nőt, és kérdezed meg tőle te magad?

Lenézett a cipőjére.

– Nincs barátnőm, és nagyon béna vagyok a csajozásban.

– De hát az Aldrin tele van bordélyokkal! Csúcsminőségűvel, lepukkanttal, mindenfélével, amilyet csak akarsz.

– Az nem jó. – Karba fonta a kezét. – Olyan nőtől kell az adat, aki szórakozásból szexel. Szexuálisan tapasztaltnak kell lennie, márpedig te nyilván az vagy…

– Óvatosan…

– És szexelnie kell valamikor a közeljövőben. A te esetedben nyilván ez is…

– Nagyon gondosan válogasd meg a következő szavaidat.

Elhallgatott.

– Mindegy. Tudod, hová akarok kilyukadni.

Felnyögtem.

– És ha egyszerűen csak kifizetném neked azt a kétezer slagot?

– Nem pénzre van szükségem, hanem teszteredményekre.

A kondomra bámultam. Végül is normálisnak tűnt.

– Szóval működik? Biztos nem fog elszakadni vagy ilyesmi?

– Ó, egészen biztos. Egy rakás tesztet végeztem rajta. Nyújtás, nyomás, súrlódás, amit csak akarsz.

Felkavaró gondolat fogalmazódott meg bennem.

– Várjunk csak. Ezt már használtad?

– Nem, de az se számítana, ha használtam volna. A tisztítófolyamat teljesen sterilizálja.

– Most szórakozol ve… – Elhallgattam, és vettem egy nagy levegőt, aztán a lehető leghiggadtabb hangon folytattam: – Számítana, Svoboda. Biológiailag talán nem, de pszichológiailag igen.

Erre megvonta a vállát.

Egy pillanatig még fontolgattam a dolgot, aztán beadtam a derekamat: – Oké, megegyeztünk. De azt azért nem ígérem, hogy rohanok megfektetni magamat a kedvedért.

– Persze, persze. Csak… amikor spontán módon sor kerül a következő alkalomra, jó?

– Jó, úgy lesz.

– Kiváló! – Felkapta a kondomos dobozt meg a tisztítószerkezetet, és felém nyújtotta. – Hívj, ha van bármi kérdésed.

Óvatosan vettem el tőle a cuccokat. Nem ez volt életem legfényesebb pillanata, de logikus szempontból nem is volt vele semmi gond. Hiszen mindössze egy kis terméktesztelést vállaltam, nem igaz? Nincs ebben semmi fura, ugye?

Ugye?

Készültem indulni, de aztán megtorpantam, és visszafordultam Svoboda felé.

– Hé… hallottál már valamiről, amit ZAFO-nak hívnak?

– Nem. Kellett volna?

– Á, ne is törődj vele. Holnap délután beugrom a cuccért.

– Szabadnapos leszek. Mi lenne, ha inkább a parkban találkoznánk? Mondjuk délután háromkor?

– Az is jó.

– Megkérdezhetem, mire kell, amit kértél?

– Nem.

– Oké. Akkor holnap.

Conrad Alsó 6.

Elirányítottam Turbót a jól ismert folyosókon, és igyekeztem nem tudomást venni a gyomromban alakuló csomóról. Ismertem minden girbe-görbe folyosót, minden boltot, minden egyes fal minden egyes karcolását. Lehunyt szemmel, csak a visszhangok és a háttérzörejek alapján meg tudtam volna mondani, hol vagyok.

Befordultam a Kézművessorra. A város legjobb iparosai dolgoztak itt, mégsem lehetett látni villogó cégéreket és hirdetéseket. Nem kellett efféle vevőcsalogató módszerekkel élniük: a hírnevük jelentette az üzletük alapját.

Megálltam a CA6-3028 előtt, kiszálltam, és bizonytalanul toporogtam az ajtó előtt. Egy pillanatnyi gyávaság következtében megfordultam, de aztán erőt vettem magamon, visszafordultam, és megnyomtam a csengőt.

Viharvert arcú férfi nyitott ajtót gondozott szakállal és fehér taqiyah-val (fejfedő). Egy pillanatig csak némán bámult rám, aztán így szólt: – Húha.

– Jó estét, apám – mondtam arabul.

– Bajban vagy?

– Nem.

– Pénzre van szükséged?

– Nem, apám. Már független vagyok.

A homlokát ráncolta.

– Akkor mit keresel itt?

– Hát nem látogathatja meg egy lány az apját, hogy örömet szerezzen neki?

– Hagyjuk a rizsát – válaszolta angolul. – Mit akarsz?

– Kölcsön kell kérnem némi hegesztőfelszerelést.

– Érdekes. – Nyitva hagyta az ajtót, és visszasétált a boltba. Ennél melegebb invitálás nem járt nekem.

Nem sok minden változott az évek alatt. A tűzbiztos műhely forró és szűkös volt, mint mindegyik. Apa metodikusan rendezett cuccai a falakon lógtak. A helyiség egyik sarkát egy munkaasztal uralta, mellette hegesztőmaszkok gyűjteménye ékeskedett.

– Gyere – mondta. Követtem őt a hátsó ajtón át a lakórészbe. Az aprócska nappali valóságos palotaként hatott az én szerény koszfészkemhez képest.

Apa lakrészében két koporsó feküdt az egyik fal mentén, ami gyakori megoldás az alsóbb osztályú artemisiek körében. Nem olyan jó, mint egy külön hálószoba, de lehetővé tett néminemű magánéletet, és ez azért nem utolsó szempont. Ebben a házban nőttem fel. Tettem… bizonyos dolgokat azon az ágyon.

Apának volt egy főzősarka egy tényleges, lángalapú sütővel. A tűzbiztos helyiség kevés előnyeinek egyike. Sokkal jobb, mint a mikrohullámú sütő. Biztos azt gondolod, hogy az igazi sütő ízletes ételt jelent, de tévedsz. Apa persze megtette, amit tudott, de a trutyi az trutyi. Az algának minden körülmények között megvannak a maga korlátai.

De egy nagy változást azért észrevettem. A hátsó falon méternyi széles fémlemez futott a padlótól a mennyezetig – még csak véletlenül sem függőlegesen, attól nagyjából 20-30 fokkal tért el.

Rámutattam.

– Az meg mi a halál?

Apa odanézett.

– Csak egy ötlet. Egy ideje már megfogant bennem.

– Mire való?

– Találd ki.

Uhh! Ha annyi slagom lenne, ahányszor ezt hallottam… Sosem kaptam tőle egyenes választ semmire – mindenből egy rohadt leckét kellett csinálnia.

Karba font kézzel vizslatott engem, ahogy az ilyen kis kvízek során általában. Odaléptem a falhoz, és megérintettem a lemezt. Természetesen robusztus darab volt – apa sosem pöcsölt félmegoldásokkal.

– Két milliméteres alumínium?

– Pontosan.

– Hogy ne befolyásolják az oldalirányú erők… – Végigfuttattam az ujjaimat a fal és a lemez találkozásánál, és húsz centiméterenként kis dudorokat éreztem. – Ponthegesztés? Nem vall rád.

Megvonta a vállát.

– Lehet, hogy hülye ötlet. Még nem döntöttem el.

A lemez tetejéből két kampó állt ki, pusztán centiméterekre a mennyezet alatt.

– Valamit fel fogsz akasztani rá.

– Így van. De mit?

Végigmértem a lemezt.

– Ez a fura szög a kulcsa… Van kölcsönbe egy szögmérőd?

– Megspórolom neked a fáradságot. Huszonkét egész kilenctized fokkal tér el a függőlegestől.

– Hm… Artemis hosszúsági foka huszonkét egész kilenc… á. Oké, világos. – Apa felé fordultam. – Imádkozáshoz használod.

– Így van. Imafalnak hívom.

A Hold mindig ugyanazt a felét mutatja a Föld felé, vagyis bár keringési pályán vagyunk, a mi szemszögünkből a Föld meg sem moccan. Na jó, szigorú értelemben véve imbolyog egy kicsit a Hold kilengésétől, de emiatt ne erőltesd a kis agyacskádat. A lényeg:

Föld fix pontként jelenik meg az égen. Forog és különféle fázisokon megy át, de meg nem mozdul.

A lemez a Földre mutatott, hogy apa arccal Mekka felé tudjon imádkozni. A legtöbb itteni muszlim egyszerűen csak nyugat felé fordult – apa is így tett egész addigi életében.

– Hogyan fogod csinálni? – kérdeztem. – Speciális szíjakkal, vagy mi? Mármint… ez majdnem függőleges.

– Ne légy nevetséges. – Mindkét kezét az imafalra tette, és ráhajolt. – Így. Könnyű és egyszerű. És jobban megfelel a kiblának, mint az, ha csak nyugat felé fordulok.

– Nekem ez butaságnak tűnik, apa. Az ausztrál muszlimok sem ásnak lyukat a földbe, és fekszenek rá az arcukkal. Gondolod, hogy lenyűgözöd vele Mohamedet?

– Hé – szólt rám nyersen –, ha nem gyakorlod az iszlám vallást, nem veheted szádra a próféta nevét.

– Jól van, jól van – mondtam. A kampókra mutattam. – Azok mi célt szolgálnak?

– Találd ki.

– Jaj már! – Aztán kelletlenül hozzátettem: – Imaszőnyeg hozzácsatolását?

– Így van. – Odasétált a főzősarok melletti asztalhoz, és leült az egyik székre. – Nem akarok lyukakat döfni a rendes imaszőnyegembe, úgyhogy rendeltem egy másikat a Földről. Pár hét múlva érkezik meg.

Leültem a másik székre, amelyen már számtalan ebédet elfogyasztottam életem során.

– Megvan az árujegyzékszáma? Elintézhetem, hogy gyorsabban ideér…

– Nem, kösz.

– Apa, nincs abban semmi illegális, hogy kérek pár szívességet…

– Nem, kösz – ismételte meg, ezúttal kicsit hangosabban. – Ne vitatkozzunk ezen.

A fogamat csikorgattam, de csendben maradtam. Eljött a témaváltás ideje.

– Van egy fura kérdésem: Hallottál valamiről, amit úgy hívnak, hogy „ZAFO”?

Felvonta a szemöldökét.

– Az nem egy ókori görög leszbikus?

– Nem, az Sappho.

– Ó. Akkor nem. Mi az?

– Fogalmam sincs. Csak valami, amibe belefutottam, és azóta is tűnődöm rajta.

– Mindig is kíváncsi típus voltál. Nagyszerű vagy válaszok meglelésében. Talán a változatosság kedvéért valami hasznosat is kezdhetnél a géniuszoddal.

– Apa – mondtam, némi figyelmeztető éllel a hangomban.

– Jól van. – Karba fonta a kezét. – Szóval hegesztőfelszerelés kell?

– Aha.

– Amikor legutóbb a felszerelésemet használtad, nem lett jó vége.

Megmerevedtem. Igyekeztem nem elkapni a tekintetemet, de hiába. Lenéztem a padlóra.

Ekkor lágyabb hangot ütött meg.

– Bocsánat. Ez övön aluli volt.

– Nem, nem volt az – válaszoltam.

Kényelmetlen csend ereszkedett ránk. Az évek során profivá váltunk ebben.

– Szóval – szólalt meg végül feszengve. – Akkor… Mire van szükséged?

Rendeztem a gondolataimat. Most nem volt időm a mardosó bűntudatra.

– Egy égőfejre, pár tartály acetilénre, egy tartály oxigénre és egy maszkra.

– Neonra nem? – kérdezte.

Összerezzentem.

– De, persze. Neonra is, természetesen.

– Kezdesz berozsdásodni.

Valójában semmi szükségem nem volt neonra, de neki ezt nem árulhattam el.

Amikor alumíniumot hegesztesz, el kell árasztanod egy nem reagens gázzal, nehogy oxidálódjon a felszíne. A Földön argont használnak, mert őrületes mennyiség áll belőle rendelkezésre, a Holdon azonban nincsenek nemesgázok, úgyhogy a Földről kell beszállítanunk őket. És mivel a neon feleannyit nyom, mint az argon, azt használjuk. Részemről egyre ment, mert vákuumban készültem dolgozni, ott meg nincs oxigén, amitől oxidálódhatna a fém. De nem akartam, hogy apa ezt megtudja. És egyébként is acélt fogok vágni, nem alumíniumot. De ezt sem szándékoztam megosztani apával.

– Szóval mire kell ez az egész? – kérdezte.

– Óvóhelyet szerelek be egy barátomnak.

Többször hazudtam apának, semhogy számon tudnám tartani, főleg tinédzser koromban. Mégis minden alkalommal – minden egyes alkalommal – görcsbe rándult tőle a gyomrom.

– Miért nem kér fel a barátod egy hegesztőt?

– Ezt tette. Felkért engem.

– Á, szóval most már hegesztő vagy? – Színpadiasan elkerekedett a szeme. – Miután éveken át azt mondtad, nem akarsz az lenni?

Felsóhajtottam.

– Apa. Csak egy barátomról van szó, aki óvóhelyet akar a hálószobájába. Alig kérek érte pénzt. – A lakásbeli óvóhelyek beépítése meglehetősen gyakori kérésnek számított, különösen az utóbbi idők bevándorlói körében. Az újonnan érkezetteket gyakran szállta meg

a paranoia, amikor a „halálos kinti vákuumra” gondoltak. Ami persze irracionális – Artemis burkolata rendkívül biztonságos –, de hát a félelem nem logikus alapokon nyugszik. A gyakorlatban a személyes óvóhelyek gyorsan szekrényekké alakultak.

– Mi benne az illegális? – kérdezte apa.

Sértett pillantást vetettem rá.

– Miért feltételezed, hogy…

– Mi benne az illegális?

– A csaj lakásának egyik fala az Armstrong burkolatának belseje. Közvetlenül arra kell hegesztenem, márpedig a város mindenféle pluszvizsgálatokat követel meg, ha a burkolat belsejére akarsz hegeszteni, és ő ezt nem tudja megfizetni.

– Pff – mondta. – Értelmetlen bürokrácia. Még a legostobább amatőr sem tudna kárt tenni egy hat centiméteres alumíniumlemezben.

– Ugye?

Homlokráncolva fonta karba a kezét.

– Ez az átkozott város folyton az üzlet útjába áll…

– Ne mondd.

– Jól van. Vidd, ami kell. De az acetilént és a neont meg kell majd térítened nekem.

– Ez csak természetes.

– Jól vagy? Kicsit sápadtnak tűnsz.

Nem sok hiányzott, hogy elokádjam magam. Amikor apának hazudtam, úgy éreztem, visszarepültem a tinédzseréveimbe. És hadd mondjak valamit: senkit sem utálok jobban a tinédzser Jazz Basharánál. Az az ostoba ribanc az összes rossz döntést meghozta, amit csak egy ostoba ribanc meghozhat. Ő tehet arról, hogy ez lett belőlem.

– Jól vagyok, csak kicsit elfáradtam.

Kedves Jazz!

A születésnapomra kaptam egy nagy posztert a Roosáról. Micsoda fantasztikus hajó! A valaha épített legnagyobb űrjármű! Kétszáz utast tud szállítani! Most ismerkedem vele. Kicsit a megszállottjává váltam, de kit érdekel? Jó móka.

Ez a hajó egy csoda! Komplett centripetális gravitációja van, akkora hatósugárral, hogy senki sem szédül bele. Még segít is az embereknek, hogy hozzászokjanak a Hold gravitációjához! Fokozatosan lassítják a forgást a Holdra vezető hétnapos út során, úgyhogy a beszálláskor az utazófedélzeten még 1 g van, de amikor megérkeznek a Holdra, már csak egyhatod. A visszaúton fordítva csinálják, hogy az utasok visszaszokjanak az 1 g-hez. Azért ez nagyon menő, nem?

Viszont az „Uphoff-Crouch Cycler Körpályát” még mindig nem értem. Az világos, hogy ez egy ballisztikus körpálya, amely ide-oda vezet a Föld és a Hold között, de nagyon fura. Úgy tűnik… a Földön kezdődik, aztán hét napra eljut a Holdra, majd kilő a Föld–Hold-pályáról, és csak tizennégy nappal később tér vissza a Holdhoz… és két hétig elüldögél valahol egy elliptikus pályán a Föld körül… nem értem. És nem is próbálom megérteni. A lényeg, hogy fantasztikus hajó.

Egy nap, amikor már gazdag rakétatervező leszek, ellátogatok az Artemisre. Megihatnánk együtt egy teát.

Hé, amikor te és az apád Artemisre költöztettek, a Roosán utaztatok?

Kedves Kelvin!

Nem, a Roosa építését még be sem fejezték, amikor ideköltöztünk. Mi a Collinson jöttünk, az egyetlen űrjáraton, amely akkoriban létezett. Ez tíz évvel ezelőtt történt (csak hatéves voltam), úgyhogy már nem emlékszem minden részletre. De arra emlékszem, hogy nem volt mesterséges gravitációnk, végig zéró g-vel jöttünk. Baromira élveztem, hogy ide-oda lebeghettem!

Felkeltetted a kíváncsiságomat ezzel a körpálya dologgal, úgyhogy utánanéztem. Elég egyszerűnek tűnik. A hajó egy olyan cikluson megy végig, amelyben minden lépés hét napig tart: Föld-> Hold -> (mélyűr a Föld–Hold-pályán kívül) -> Hold -> Föld. És ezt ismétli újra és újra. Ha a Hold egy helyben állna, simán ide-oda repkedhetnének, de havonta megkerüli a Földet, és ez rohadtul megkavarja a ciklustervet.

Utánanéztem a körpályák mögötti mateknak, és összevetettem a számokat az egyenletekkel. Elég egyszerű volt, simán ki lehet számolni fejben.

Kedves Jazz!

Te talán ki tudod számolni fejben. Bármit megadnék, hogy olyan okos legyek, mint te, de nem vagyok. És ezzel nincs is semmi baj. Én keményen dolgozom, te meg bazi lusta vagy.

Kedves Kelvin!

Hogy merészelsz lustának nevezni? Előállnék valami durva visszavágással, de mindegy, nem érzem magam elég motiváltnak hozzá.

Hé, kérnék egy tanácsot. Edgar és én a negyedik randinkra készülünk. Sokat huncutkodtunk már együtt (csak csókolóztunk, semmi több). Továbbvinném a dolgot, de túl gyorsan sem akarok haladni – még nem érzem késznek magam arra, hogy levetkőzzek előtte. Javaslat?

Kedves Jazz!

Cicik.

Kedves Kelvin!

Komolyan? Ilyen egyszerű?

Kedves Jazz!

Igen.

4

Másnap reggel meztelenül ébredtem egy bolyhos, kényelmes ágyban.

Nem, nem feküdt mellettem senki. Tegyél már rendet a mocskos gondolataid között! Csak bele akartam kóstolni, hogy milyen lesz az életem, ha egyszer megszerzem azt az egymillió slagot.

Kinyújtózkodtam, és ívbe feszítettem a hátamat. Milyen fantasztikusan aludtam!

Ellentétben a szaros kis koporsómmal, ezt a szobát remek hangszigeteléssel látták el. Itt semmilyen szomszéd nem ébreszthetett fel ordító veszekedéssel vagy hangos szexszel. Nem szivárogtak be dörgedelmes folyosóbeszélgetések. Nem ütköztek részeg idióták a falaknak.

És az ágy! Széltében is elterülhetnék rajta, és még mindig nem lógnék le! Ráadásul a paplanok és a takarók a bársonynál is puhábbak. Az ágynemű gyengédebben simult a bőrömre, mint a saját pizsamám.

A szoba éjszakánként 2000 ğ-be került. Amikor megkapom a fizetésemet Trondtól, veszek magamnak egy pont ilyen ágyat a gyönyörű, zajszigetelt lakásomba.

Ránéztem a Gizmómra. Délelőtt tizenegy?! Ejha, tényleg jót aludtam!

Kicsusszantam a meleg lepedőkből, és besétáltam a fürdőbe –

a privát fürdőbe. Se köntös, se fickók vizslató tekintete a folyosón, csak én meg a húgyhólyagom, ahogy békében megyünk a dolgunkra.

Végigcsináltam a reggeli rituálémat, amely egy extrahosszú zuhanyzást is magában foglalt. Privát zuhany – még egy tétel a jövőbeli kényelmi funkcióimat tartalmazó listámra. Artemisen drága a víz, de nem pazaroljuk el csak úgy. Zárt rendszerben használjuk, vagyis valójában a víz megtisztításáért fizetsz. A hotelszobát egy szürkevíz-újrahasznosító zuhanyzóval szerelték fel. Az első húsz liter friss víz volt (ez nagyjából három percig tartott ki), aztán a rendszer újramelegítette a már felhasznált vizedet, és azt öntötte újra a nyakadba. Addig zuhanyozhattál, ameddig csak akartál, semmiképpen nem használtál el húsz liter víznél többet. Fontos megjegyzés: sose pisilj bele a szürkevíz-újrahasznosító zuhanyzóba.

Felvettem egy eszméletlenül kényelmes frottírköntöst, és bebugyoláltam a hajamat egy törülközőturbánba.

Ideje rátérni gonosz tervem következő fázisára. Ezúttal semmiféle kutatásokat nem kellett elvégeznem, csak az agyamat kellett megdolgoznom. Ledőltem az Ágyra, Amelyet Jazz Soha Nem Akar Elhagyni, és engedtem elkalandozni a gondolataimat.

A probléma: Hogyan jutok ki a városból?

A légzsilipek senkitől sem fogadnak el parancsokat, aki nem tartozik az EVA Céh tagjai közé. Méghozzá jó okkal: más sem hiányzik, mint hogy képzetlen vadbarmok játszadozzanak a légzsilipek vezérlésével. Egy légzsilip nem megfelelő használata gyors és hatékony módja egy kupola összes lakójának megölésére.

Ezért csak akkor használhatod egy légzsilip vezérlőpanelét, ha meglobogtatod előtte a Gizmódat, a gép pedig ellenőrzi, hogy tagja vagy-e a céhnek. Egyszerű és nagyon hatásos, idiótabiztos módszer. De semmilyen idiótabiztos módszer nem képes eltántorítani egy elszánt idiótát. Van egy hiba a rendszerben.

Biztonsági okokból a légzsilipeknek nincs külső protokolljuk. Ha egy szivárgó EVA-ruhában vagy, és a menedék felé iparkodsz, az utolsó, amit látni akarsz, az egy „HOZZÁFÉRÉS ELLENŐRZÉSE” felirat… Vagyis szereznem kellett valakit, aki kívülről tudja használni a vezérlőt. Valakit… vagy valamit.

Eljöttem a hotelszobából, mert hívtak a recepcióról, hogy ha nem jelentkezem ki, felszámítanak nekem egy újabb éjszakát. Aztán Turbóval az Armstrong Alsó 4-be hajtottam. Vagy ahogy a helyiek hívták, Kis-Magyarországra. Az összes fémipari bolt a magyarok tulajdonában volt – ahogy a vietnamiakéban a létfenntartás, a szaúdiakéban pedig a hegesztőipar.

Lehúzódtam apa egyik kollégája, Stróbl Zsóka boltja mellé, akit a jelek szerint egy súlyos magánhangzójárvány idején neveztek el. A nyomástartó rendszerek specialistája volt. Amikor apa leszerződött egy óvóhely beszerelésére, általában Zsókától vette meg, ami kellett hozzá. Csúcsminőségű terméket készített, márpedig apának mindennél fontosabb a minőség.

Leparkoltam Turbót, és bekopogtam az ajtón. Zsóka résnyire nyitotta, fél szemmel lesett ki rajta, és vaskos akcentussal szólalt meg:

– Mit akarsz?

Magamra mutattam.

– Én vagyok az, Mrs. Stróbl. Jazz Bashara.

– Ammar Bashara lánya vagy – állapította meg. – Ő jó ember. Te kedves kislány voltál. Most rossz lány vagy.

– Oké… nézze, szeretnék beszélni magával valamiről…

– Hajadon vagy, és sok férfival szexelsz.

– Igen, született szajha vagyok.

A fia, István több fickót vitt ágyba, mint én, de ellenálltam a késztetésnek, hogy ezt a fejéhez vágjam.

– Csak szeretnék pár napra kölcsönvenni valamit. Ezer slagot fizetnék érte.

Erre kicsit tágabbra nyitotta az ajtót.

– Mit vennél kölcsön?

– A BVT-jét.

Zsóka ott volt a Bean és a Shepard kupola építésénél is, márpedig a kupolaépítés nem semmi meló (és nem is fizet rosszul).

Ő és egy tucatnyi másik fémiparos készítették az enyhén íves háromszögeket, amelyek egymásra épülve a burkolatot képezték. Az EVA-mesterek illesztették össze, és összeszegecselték a darabokat annyira, hogy kijöjjön belőlük egy csapnivaló, szivárgó légzár. Aztán a létfenntartás elég levegőt pumpált a kupolába a szivárgások ellensúlyozására, amíg a hegesztők belülről az igazi légzáron dolgoztak. Emlékszem, apa jó pénzt keresett ezekkel a mun-

kákkal.

Az olyan etikus fémiparosok, mint Zsóka, rendszeresen ellenőrzik a munkájukat. De hogyan vizsgálod meg egy burkolat külsejét, ha egyszer nem vagy képzett, engedélyt szerzett EVA-mester? Egy burkolatvizsgáló bottal, vagyis röviden BVT-vel.

Ezek valójában nem többek rádióvezérelt kocsiknál, amelyeket kerekek helyett karmokkal láttak el. Artemis külső burkolatából fogódzók lógnak ki, hogy biztosítsák a karbantartásokhoz szükséges könnyű hozzáférést. A BVT-k ezeket a fogódzókat használva jutnak el a burkolat bármely pontjára. Nem hangzik túl hatékonynak, mi? Hát, ez az egyetlen módja egy kupola megmászásának. Az alumínium nem mágneses, a tapadókorongok és a propellerek nem működnek vákuumban, egy rakétahajtómű meg röhejesen sok pénzt emésztene fel.

– Mit akarsz a BVT-vel? – kérdezte Zsóka.

Már előre kidolgoztam a hazugságomat.

– Szivárog a Shepard nyomáscsökkentő szelepe. Apa szerelte be, és megkért, hogy ellenőrizzem a hegesztést.

Nem könnyű Artemist állandó nyomás alatt tartani. Ha az emberek a szokásosnál több áramot használnak, a város gyenge túlnyomás alá kerül. Hogy miért? Mert az áramból hő lesz, amitől megnövekszik a levegő hőmérséklete, attól pedig megnő a nyomás. Normál esetben a létfenntartás levegőt szivattyúz ki a rendszerből, hogy kompenzáljon érte, de mi van, ha ez nem válik be?

Biztonsági okokból a város minden kupolájában vannak nyomáscsökkentő szelepek. Ha a nyomás túlságosan megnő, megnyitják őket, és kiengedik a levegőt, amíg az érték vissza nem áll normális szintre.

– Az apád sosem végezne ilyen hanyag hegesztőmunkát. Biztos valami más baj van.

– Én tudom, és maga is tudja, de attól még ki kell zárnunk a lehetőséget.

Átgondolta.

– Mennyi ideig kell?

– Csak pár napra.

– Ezer slag?

Elővettem a Gizmómat.

– Igen. És előre fizetek.

– Várj. – Azzal bezárta előttem az ajtót.

Egy perc elteltével Zsóka ismét kinyitotta az ajtót, és átadott nekem egy ládát. Belenéztem, hogy megbizonyosodjak róla, ott van benne minden, amire szükségem lesz.

A mechanikus bogár harminc centiméter hosszú volt. Négy járókarma nyugalmi pozícióba hajlott, a szerszámkar pedig egy 7-est formált a robot tetején. Azt a kart nagy felbontású kamerával és szabványos fogó-és markolószerkezettel látták el. Tökéletes eszköz dolgok megpiszkálásra és az eredmény rögzítésére – márpedig egy burkolat távvezérlésű vizsgálatához pontosan erre van szükség. Ahogy az én gonosz tervem kivitelezéséhez is.

Zsóka a kezembe nyomta a távirányítót, egy sima kis eszközt, amely egy képernyőből és az azt körülvevő gombokból meg irányítópöckökből állt.

– Tudod használni?

– Elolvastam az online használati útmutatót.

Erre összeráncolta a homlokát.

– Ha elrontod, kifizeted.

– Ez köztünk marad, ugye? – Ujjam a Gizmó kijelzője fölött lebegett. – A Hegesztő Céh folyton keresi az ürügyet, hogy kötekedhessen apával. Nem akarok muníciót szolgáltatni nekik.

– Ammar jó ember. Jó hegesztő. Nem fogom beárulni.

– Akkor megegyeztünk?

Elővette a Gizmóját.

– Igen.

Elindítottam az átutalást, ő pedig elfogadta.

– Visszahozod. Két nap múlva. – Visszatért a boltjába, és becsukta az ajtót.

Ja, mogorva nő, és ribancnak tart engem. De tudod mit? Bárcsak mindenki olyan lenne, mint ő. Semmi csevegés, semmi mellébeszélés, semmi tettetés. Csak szolgáltatás és ellenérték tranzakciója.

A tökéletes üzleti partner.

• • •

Vásárolgattam kicsit a Bean kupolában. Több pénzembe került, mint szerettem volna, de speciális öltözékre volt szükségem. Artemisnek van egy kis muszlim közössége (amelybe apa is beletartozik), úgyhogy akad néhány azt kiszolgáló üzlet is. Találtam egy hosszú, barna ruhát egyszerű színekkel és stílusos, hímzett mintázattal. Még a létező legkonzervatívabb muszlim csajnak is megfelelt volna. Vettem egy sötétzöld nikábot is. Eredetileg barnára vagy feketére gondoltam, de a sötétzöld kellemesen evilági kontrasztot képez a barna ruhával. Csak mert egy balhéra készülök, még nem jelenti azt, hogy nem nézhetek ki jól.

Oké, nem kell úgy tenned, mintha tudnád, mi az a nikáb. Egy tradicionális iszlám fejfedő, amely eltakarja az arc alsó részét. Ha ezt kombinálom egy hajamat takaró hidzsábbal (fejkendő), csak

a szemem látszik ki alóluk. Remek megoldás egy olyan maszk viseléséhez, amely semmilyen gyanút nem kelt senkiben.

Ezután szereznem kellett egy új Gizmót. A sajátomat nem használhattam, hiszen az előttem álló sok illegális szarsággal digitális nyomot hagynék magam után. Szinte már láttam is a lelki szemeimmel, ahogy Rudy átnézi a Gizmóm naplóját, és összerakja ellenem a vádat. Nem, kösz. Az élet baromi frusztráló tud lenni, ha egy zsaru folyamatosan a seggedben van. Szert kellett tennem egy hamis identitásra.

Szerencsémre errefelé elég könnyen megy az ilyesmi. Leginkább azért, mert senkit sem érdekel, hogy ki vagy. A dolgok úgy vannak kitalálva, hogy az identitástolvajlást akadályozzák, ne az álneveket. Ha egy valódi személy identitását akarnád ellopni, durván koppannál. Az áldozat azonnal jelentené, amint megtudná, Rudy pedig a Gizmódat használva nyomozna le téged. Mégis hová menekülnél? Ki a városból? Mert akkor remélem, sokáig vissza tudod tartani a lélegzetedet.

Felmentem a netre, és átváltottam pár száz slagot euróra, aztán abból az euróból a Nuha Nejem nevet használva slagot vásároltam a KSC-től. Csak tízpercnyi internetezésbe került. Ha a Földön lettem volna, még gyorsabban megy, de itt számolni kellett azzal a négy másodperces böngészési eltolódással.

Beugrottam a lakásomba, és otthagytam a Gizmómat. Ideje átlényegülni Nuha Nejemmé.

Elmentem az Artemis Hyattbe, egy kis hotelbe a Bean Felső 6-on: nem túl flancos, de barátságos árfekvésű. Sok olyan átlagember száll meg náluk, aki „élete vakációjára” érkezik ide. Csak egyszer jártam itt korábban, amikor egy turistával randiztam. Kellemesnek találtam a szobát, nem mintha jól meg tudnám ítélni. Leginkább csak a mennyezetet láttam.

Az egész hotel egyetlen hosszú folyosóból állt, a „recepció” pedig egy szekrényméretű kioszk volt, benne egyetlen alkalmazottal. Nem ismertem fel a fickót, aminek örültem. Azt jelentette, hogy ő sem fog felismerni engem.

– Üdvözlés – szólaltam meg vaskos arab akcentussal. Ennek meg a tradicionális öltözékemnek köszönhetően üvöltött rólam, hogy turista vagyok.

– Üdvözlöm az Artemis Hyattben! – válaszolta a recepciós.

– Kell Gizmó.

A fickó már nyilván hozzászokott a tört angolos társalgásokhoz.

– Gizmó? Gizmóra van szüksége?

– Gizmó – bólintottam. – Szükség.

Szinte hallottam a gondolatait. Megpróbálhatja megkeresni a foglalásomat, de szaúdi nőként a férjem nevén lesz, vagyis ez egy rakás pantomimozással és kommunikációs nehézséggel járna. Egyszerűbb, ha beállítja nekem a Gizmót. A hotelnek nem kerül semmibe.

– Név? – kérdezte.

Nem akartam túlbuzgó lenni, úgyhogy zavarodottan néztem rá.

Megtapogatta a mellkasát.

– Norton. Norton Spinelli. – Aztán rám mutatott. – Név?

– Á – mondtam, és én is megtapogattam a saját mellkasomat. – Nuha Nejem.

Bepötyögte a számítógépébe. Igen, van egy számla Nuha Nejem nevén, és nem, senki sem kötött még hozzá Gizmót. Értelemszerűen. Előbányászott a pult alól egy ütött-kopott Gizmót. Egy régebbi modell volt, hátoldalán a következő stencilezett szavakkal: AZ ARTEMIS HYATT TULAJDONA. Pár leütéssel elintézett mindent, aztán átadta nekem a készüléket.

– Üdv Artemisen!

– Köszön – mondtam mosolyogva. – Köszön sok. Hold nagy izgalom!

Megvan a hamis identitásom. Jöhet a Második Fázis.

Behoztam a térképappot az új Gizmómon, és úgy tettem, mintha azzal navigálnék. Nyilván semmi szükségem nem volt rá, hogy térképpel tájékozódjak Artemisen, de ez is hozzátartozott a turistaszerepemhez. Esetlenül csatangoltam el a Városkikötőhöz. Természetesen egy nagy táskát is vittem magammal. Mégis hogy nézne ki egy turista nő anélkül?

Most jön a dolog trükkös része.

A kikötőben mindenki ismert. Mindennap jártam ott, ráadásul a szikrázó személyiségemet is nehéz elfelejteni. Nem éppen ideális állapot, ha egyszer észrevétlen akarsz maradni. De ma nem Jazz Bashara voltam, hanem Nuha Nejem, egy szaúdi turista.

Megindultam a vasúti légzsilip mellett lévő váróterembe, és csatlakoztam a turisták tömegéhez. Az összes széket elfoglalták, és többtucatnyian álldogáltak. Néhány családnak a kibírhatatlan gyerekei is a falak közt pattogtak. És ebben az esetben a „falak közt pattogtak” nem csupán holmi szófordulat. Ezek a túlstimulált kölykök szó szerint pattogtak a falak között. Egy szülő számára nincs is rosszabb a holdgravitációnál.

– Ez nagyon király! – mondta egy ostoba szőke a tőzsdecápa pasijának. – Holdvasúttal fogunk utazni!

Pff. Csak a turisták hívják így. Ugyanolyan kétsínes, hagyományos vasút volt ez is, mint a földi vonatok.

Egyébként azt is utáljuk, amikor az emberek „holdkórosnak” hívnak minket, vagy amikor Artemisre „űrvárosként” utalnak. Nem az űrben vagyunk, hanem a Holdon. Mármint a szó szoros értelmében tényleg az „űrben” vagyunk, de akkor London is ott van.

Elkalandoztam.

Végre befutott a vonat, én pedig megjátszottam, hogy éppúgy lenyűgöz az érkezése, mint mindenki mást. Egyetlen kocsiból állt, nem egy bazi hosszú szerelvényből, amilyenhez a földiek hozzászoktak. Lépésre lassított a dokkoló mellett, és lassan vánszorgott előre, amíg be nem csatlakozott hozzá. Egy kattanás és egy csattanás után kinyílt a kerek bejárati zsilip, és feltűnt mögötte a kalauz.

A picsába! Raj! Neki nem kellene itt lennie! Biztos műszakot cserélt valakivel.

Raj és én együtt nőttünk fel. Ugyanazokba az iskolákba jártunk. Együtt éltük meg a tinédzseréveket. Nem voltunk barátok vagy ilyesmi, de életünk nagy részében mindennap találkoztunk. Az álruhám és a hidzsábom ide nem biztos, hogy elég lesz.

Raj kilépett a nyíláson, és megigazította az uniformisát – egy nevetséges, tizenkilencedik századi stílusú, tengerészkék szerelést rézgombokkal és kalauzsapkával. Az Apollo–11 landolási helyszínéről bódultan visszatérő népek leszálltak a vonatról. Sokan hoztak magukkal szuveníreket a látogatóközpontból: helyi kövekből kivájt holdkompokat, Apollo–11-es küldetésfelvarrókat, és így tovább.

Miután mindenki leszállt, Raj tisztán és hangosan felkiáltott:

– Ez az Apollo Tíííííízenegyhez induló 2.34-es vonaaaaat! Mindenki a fedélzetreeeeeeeeeee! – Feltartott a levegőbe egy múzeumi darabnak tűnő, réz jegylyukasztót. Nem mintha lettek volna lyukasztani való papírjegyek, az egész csak a fizetési platform dekorációja. Szorosabbra húztam magamon a nikábot, és kissé meggörnyesztettem a tartásomat. Talán ha módosítok a testbeszédemen, kevésbé leszek felismerhető. Az utasok beszálltak Raj mellett, meglobogtatták a Gizmójukat a jegyszedője fölött, és egy előkamrán át besétáltak a vonatba.

Raj gondoskodott róla, hogy egyszerre csak egy ember tartózkodjon az előkamrában. Elég trükkösen csinálta, leginkább úgy, hogy elállta az emberek útját. Egyszerűbb volt így, mint elmagyarázni, hogy „ha nyomásprobléma merül fel, az előkamra ajtaja bezáródik, ami azt jelenti, hogy a város ugyan biztonságban lesz, maguk azonban meghalnak”.

Amikor sorra kerültem, leszegtem a tekintetemet, hogy elkerüljem a szemkontaktust. A Gizmóm felcsippent, és megjelent rajta egy szöveges üzenet:

ARTEMIS VÁROSA: 75 ğ VONATJEGY

Raj nem vett észre. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és beléptem a vonatba.

Az ülőhelyeket mind elfoglalták, én meg már felkészültem rá, hogy egész úton állnom kell, de egy magas, fekete fickó meglátott, és felállt. Mondott valamit franciául, és a székére mutatott. Egy igazi úriember! Meghajoltam előtte, és leültem. A táskámat az ölembe tettem.

Amikor az utolsó utas is felszállt, Raj is bejött, és az előkamra mindkét ajtaját bezárta. Elsétált a vonat elejére, és beleszólt a mikrofonba.

– Üdvözlöm önöket a Holdexpresszen! Ez az Apollo–11 Látogatóközpontba tartó 2.34-es járat. Várható érkezési időnk 3.17. Kérem, kezüket és lábukat mindig tartsák a járművön belül.

Kuncogás söpört végig az utasokon. Segghülye vicc, de a turisták körében aranyat ért.

A vonat elindult. Rendkívül simán haladt. Se dülöngélés, se rázkódás, semmi ilyesmi. Elektromos motorral működött (nyilvánvalóan), a síneknek pedig sosem kellett kiállniuk az időjárás szeszélyeit. És hát nem is nehezedett rájuk valami nagy súly, mármint a földi sínekhez képest.

Mindegyik széksor mellett volt egy kerek hajóablak. Az utasok mohón váltogatták egymást mellette, hogy jól megnézhessék a komor, sziklás tájat. Mit találtak rajta ilyen izgalmasnak? Csak egy rakás szürke követ láthattak. Ki a fenét érdekel?

Egy ocsmány középnyugati nő vihogott az ablaknál, és felém fordult.

– Hát nem csodálatos?! A Holdon vagyunk!

– Ma’alesh, ana ma’aref Englizy – válaszoltam egy vállvonással.

Erre egy másik utashoz fordult.

– Hát nem csodálatos?! A Holdon vagyunk!

Elég némi nyelvi korlát, és az emberek örömmel békén hagynak.

Behoztam a Gizmón egy arab pletykaoldalt. Csak egy ürügy, hogy leszegve tarthassam a fejemet. Raj szerencsére a vezérlőkkel volt elfoglalva, felém se nézett.

Mire megérkeztünk, mindent tudtam a szaúdi királyi család legutóbbi botrányáról. A koronaherceg megcsalta a feleségeit. Kettejük válópert indított az iszlám Khula törvény alapján, a másik kettő azonban kitartott mellette. Félúton jártam a királynőnek a helyzettel kapcsolatos kommentjében, amikor a vonat megállt.

A kocsin végigzengtek a dokkolási folyamat ismerős, csattogó zörejei, Raj pedig felkiáltott:

– Véééégállomás!

Odalépett az ajtóhoz, és kinyitotta.

– Apollo–11 Látogatóközpont! Legyen pompás napjuk!

Leszálltunk a vonatról, és egy ajándékboltban találtuk magunkat. Néhányan rögtön megálltak, de a legtöbben mentek tovább a kilátócsarnokba. A központnak azt az oldalát padlótól plafonig a landolási helyszínre néző ablakok képezték.

Szépen manikűrözött idegenvezető üdvözölte az üveghez közeledő tömeget. Elkaptam a tekintetemet. Még egy ember, akit ismertem. A rohadt életbe is, de irritáló bűntényt elkövetni egy kisvárosban.

Günter Eichel tíz évvel azelőtt emigrált Artemisre a mostohatestvérével, Ilsával. Azért jöttek, mert Németországban kiközösítették őket a párkapcsolatuk miatt. Igen, tényleg. Ezért emigráltak. Minket itt nem érdekel mások szexuális élete, amíg az aktusban beleegyezésüket adó felnőttek vesznek részt. (Bár néhányan feszegetik a „felnőtt” definíciójának határait.)

Mindegy, a lényeg, hogy ő és én nem voltunk barátok vagy ilyesmi, úgyhogy nem fogok lebukni nála ezzel az álcával.

Megvárta, hogy összegyűljenek az emberek, aztán belekezdett az előadásába.

– Üdv a Nyugalom bázison. Jöjjenek csak az üveghez, bőven jut hely mindenkinek.

Előrébb léptünk, és felsorakoztunk a hatalmas ablakok mentén. A leszállóegység ugyanott pihent, ahol az elmúlt egy évszázadban, azon kísérleti felszerelések mellett, amelyeket az egykori asztronauták pakoltak ki.

– Talán feltűnt önöknek, hogy a kilátócsarnok ablakai furcsán cikcakkos vonalat követnek – mondta Günter. – Hogy miért nem félkörben vagy egyenes vonalban futnak? Nos, azért, mert van egy szabályunk, amely szerint semmi sem lehet az Apollo landolási helyszín bármely részének tízméteres távolságán belül. A „bármely rész” pedig magában foglalja a leszállóegységet, a felszereléseket, a szerszámokat, az emléktáblát, de még az asztronauták által hátrahagyott lábnyomokat is. A kilátócsarnokot úgy építették meg, hogy minden ablaka pontosan tízméteres távolságon túl legyen a landolási terület legközelebbi részétől. Nyugodtan sétáljanak végig a csarnokban, hogy különböző szögekből is megnézhessék a helyszínt.

Néhány turista máris végigment a szerpentinfal mentén, de Günter javaslatára még többen kezdték bejárni az ablak előtti területet.

– Ne aggódjanak amiatt, hogy csak egy üveglap választja el önöket az űr vákuumától. Ezek az ablakok huszonhárom centiméter vastagok, hogy megvédjék önöket a sugárzástól. Ennek mellékhatásaként az üveg egyben a látogatóközpont burkolatának legerősebb része is. És büszkén mondhatom, hogy ezt az üveget itt, a Holdon késztették. Egy kevés regolitport is adtak hozzá, hogy besötétítsék, máskülönben a kintről érkező napfény elvakítaná önöket.

A landolási területre mutatott.

– Az Eagle, amelyet az Egyesült Államok nemzeti madara után neveztek el, 1969. július 20-án landolt. Amit itt látnak, az az Eagle leszállóegysége. A felszállóegységet Neil Armstrong és Buzz Aldrin asztronauták a küldetés végeztével visszavitték Hold körüli pályára.

A turisták a látottaktól megbabonázva tapadtak az üveghez. Én is kivettem a részemet a bámulásból. Hé, nem vagyok kőből. Imádom a városomat és a történelmét, és az Eagle mindkettőnek szerves része.

– Minden Apollo-küldetés során elhelyeztek egy amerikai zászlót – folytatta Günter. – Azt kérdezik, hogy hol van az itteni? Nos, amikor a felszállóegység elindult, a fúvókák feldöntötték szegény zászlót, aztán pedig betemette a felvert por. Ha alaposan megnézik a talajt az Eagle-től kicsit balra, észrevehetnek egy apró fehér foltot. Az a zászló egyetlen még mindig látható része.

Morajlás futott végig a tömegen, ahogy az emberek a fehér foltot mutogatták egymásnak.

– A későbbi küldetések során úgy döntöttek, inkább a landolási zónától kissé messzebb helyezik el a zászlókat.

Halk kuncogás terjedt a tömegben.

– Apró érdekesség: az összes többi zászló bő száz éve ki van téve a szűretlen napfénynek, ezért mostanra teljesen kifehéredtek. A Nyugalom bázis zászlója azonban vékony réteg regolit alatt hever, így valószínűleg még mindig ugyanúgy fest, mint 1969-ben. Persze senki sem mehet ki a landolási zónába, hogy megnézze, tényleg így van-e.

Összekulcsolta a kezét a háta mögött.

– Reméljük, a kedvükre szolgál a Nyugalom bázis története és szépsége. Ha bármilyen kérdésük van, forduljanak hozzám bizalommal.

A tömeg mögött Bob Lewis és két másik EVA-mester állt egy EVA-FELKÉSZÜLÉSI TERÜLET feliratú ajtó mellett.

Günter a trióra mutatott.

– Az érdeklődők számára EVA-túrákat is biztosítunk. Ennek a fantasztikus élménynek köszönhetően olyan szögekből is megtekinthetik a landolási helyszínt, amilyenekből a kilátócsarnokban nincs lehetőség.

Általában Dale is ott lenne a társaival, de ma szombat volt, úgyhogy ájtatos zsidóként Artemis egyetlen zsinagógájába, a Beth Chalutzim Kongregációba ment.

Egy kisebb csoport odagyűlt az EVA-mesterek köré, míg a többiek (a szegényebbek) az ablakoknál maradtak. Én az EVA-s társasággal tartottam, és igyekeztem nagyjából a közepén maradni. Nem akartam túl közel kerülni Bobhoz.

A mesterek nyolcfős csoportokba osztottak minket. Én pont Bobéba kerültem. A rohadt életbe is már.

Mindegyik mester félrevonta a saját csoportját, és elmagyarázta, hogyan működnek a dolgok odakint. Én a többiek mögött álltam, és kerültem Bob tekintetét.

– Rendben, figyelem – szólalt meg Bob. – Én komplett EVA-ruhában leszek, maguk pedig úgynevezett „hörcsöglabdákban”. Nem hozhatnak magukkal semmi éleset, mert azzal kilyukasztják a labdát, és meghalnak. Nincs hülyéskedés. Sétálni fognak, nem futni. Nem ugrálnak, és nem lökdösődnek. – Lesújtó pillantást vetett a csoport néhány tinédzserkorú tagjára.

– A landolási területet egy méter magas kerítés védi maguktól. Ez a kerítés egy tízméteres körzetet jelöl, amelyen túlra senkinek nincs engedélye belépni. Ne próbáljanak átjutni a kerítésen. Ha mégis így tesznek, véget vetek az EVA-túrának, a vétkest pedig azonnal deportáljuk a Földre.

Tartott egy kis hatásszünetet, hogy mindenki felfogja.

– Amíg odakint vagyok, azonnal és bármiféle kérdés nélkül követik az instrukcióimat. Végig a látómezőmben maradnak. Bármilyen irányban elkóborolhatnak kicsit, de ha jelzek maguknak, hogy túl messze vannak, visszajönnek hozzám. Van kérdés?

Egy kis ázsiai férfi emelte fel a kezét.

– Nos, igen, az idegenvezető említette, hogy odakint sugárzás van. Mennyire veszélyes ez ránk?

Bob begyakorolt könnyedséggel válaszolt:

– Az EVA nagyjából két órán át fog tartani. Ez idő alatt kevesebb mind százezer mikrosievert sugárzás fogja érni magukat… nagyjából ugyanannyi, amennyi egy fogorvosi röntgen során.

– Akkor miért van a látogatóközpont levédve? – kérdezte Ideges Fickó.

– Minden, a Holdon felhúzott épületet, így a látogatóközpontot is levédjük az itt élő és dolgozó emberek biztonsága érdekében. Egy kis kitettség nem jelent problémát, de az állandó már igen.

– És magával mi van? Maga folyton kimegy, nem?

Bob bólintott.

– Igen. De minden EVA-mester csak heti két túrát vezényelhet le, hogy a minimális szinten tartsuk az expozíciónkat. Egyéb?

Ideges Fickó leszegte a tekintetét. Ha lett is volna még kérdése, túlságosan félt feltenni.

Bob felemelte a fizetési platformját.

– Az EVA ára ezerötszáz slag fejenként.

A turisták egyenként áthúzták előtte a Gizmójukat. Bepréseltem magam a csoport közepébe, és fizettem. Amikor a Gizmóm jelezte banki egyenlegem újabb csökkenését, ráfintorogtam. Ez a gyors meggazdagodási balhé nem kevés pénzembe kerül!

Bob bevezetett minket a várókamrába. A legtapasztaltabb EVA-mesterként ő vihette ki először a csoportját.

A helyiség falairól leeresztett hörcsöglabdák lógtak, mellettük egy-egy szilárd burkolatú hátizsákkal. A túlsó falat egy nagy zsilipajtó és a hozzá tartozó vezérlőpanel foglalta el, azon túl pedig egy akkora zsilip terpeszkedett, amelybe egy egész turistacsoport belefért.

Bob levette a falról az egyik hátizsákot.

– Ez itt egy menetcsomag. Az EVA során végig a hátukon lesz. Ez a létfenntartó rendszerük. Oxigénnel látja el magukat, és szükség szerint eltávolítja a szén-dioxidot, azonkívül megtartja a levegő megfelelő nyomását és hőmérsékletét.

Megfordította a csomagot, hogy megmutassa az oldalára tapasztott fejhallgatót.

– Ezt a fejhallgatót fogják viselni az EVA során. Nyílt csatornán közvetít, mind a kilencen arra leszünk kapcsolva. Továbbá a menetcsomagjuk minden, esetlegesen felmerülő problémáról tájékoztat engem.

Ideges Fickó felemelte a kezét.

– Hogyan működtetjük?

– Sehogy – válaszolta Bob. – Teljesen automatizált. Ne piszkálják.

Színlelt izgatottsággal hallgattam. Természetesen mindent tudtam a menetcsomagokról. A fenébe is, hiszen a képzésem részeként számos szándékosan hibás csomagot kaptam, amelynek hiányosságaira nekem kellett rámutatnom. Minden egyes alkalommal sikerrel is jártam.

Bob a szekrények sorára mutatott.

– Tegyék be ezekbe a szekrényekbe a személyes tárgyaikat és minden egyebet, amit nem akarnak kihozni a felszínre. A Gizmót tartsák maguknál.

Az izgatottságszint némileg megugrott. A turisták mosolygós, bódult társalgásba merültek. Odaléptem a legközelebbi szekrényhez, és meglóbáltam előtte a Gizmómat, mire kinyílt az ajtaja. Ezzel ráhangolódott a Gizmómra, vagyis kizárólag én fogom tudni később újra kinyitni. Elegáns tervezőmunka – még Ideges Fickó is további kérdés nélkül birkózott meg vele.

Betettem a táskámat a szekrénybe, és körbesandítottam, hogy figyele valaki. Senki.

Kivettem a táskámból a BVT-t, és letettem a szekrény küszöbe mögé. Nem tudtam teljesen eltüntetni szem elől, de így legalább részben rejtve maradt. A távirányítót becsúsztattam egy tokba, amelyet korábban a combom belsejéhez szíjaztam.

Ezután mind felvettük a menetcsomagunkat Bob figyelő tekintetétől kísérve, aki aztán egyenként bezárt minket a saját hörcsöglabdánkba. Volt egy kis botladozás meg eltaknyolás, de a legtöbben gyorsan hozzászoktak a labda működéséhez. Nem nagy dolog.

Bob előhúzta egy szekrényből a saját EVA-ruháját, és három perc alatt felvette. Basszus, ez aztán a sebesség. Nekem sosem sikerült kilenc percnél rövidebb idő alatt beöltöznöm.

Mind felsorakoztunk mögötte, néhányan kevésbé kecses mozgással, mint a többiek. Bob felmutatta a Gizmóját a légzsilip vezérlése előtt, és amikor kinyílt a belső zsilipajtó, beterelt minket rajta.

Én mentem be először. Begurultam a sarokba, ahol szembefordultam a fallal, és elővettem a ruhám alól a távirányítót. Aktiváltam a BVT-t, mire az életre kelt a beöltözőben, és bekapcsolta a kameráit. Most már éppúgy láttam mindent a BVT szemszögéből is, mint

a sajátoméból.

Bob figyelmét lekötötték a turisták, vagyis felé se nézett a BVT-nek, a turisták meg a zárt külső ajtón tartották a szemüket – az utolsó határon, amely elválasztotta őket a Hold felszínén rájuk váró izgalmas élménytől. Egyébként meg a hörcsöglabdák elég sötétek belülről, elvégre úgy tervezték őket, hogy megvédjék az utasukat az erős napfénytől.

Úgyhogy eljött az én nagy lehetőségem. Parancsomra a BVT megiramodott azokon az édes kis karmain, és bevágtatott a légzsilipbe az utolsó előtti turista hörcsöglabdája mögött. Aztán elrejtőzött

a sarokban.

Bob lezárta a belső ajtót, és munkához látott a külső fogantyúján. A légzsilipek külső ajtaján nem volt semmi flancos szerkezet – csak manuális szelepek. Hogy miért nem csúcs számítógépes rendszereket használtunk? Mert a szelepek nem omlanak össze, és nem rebootolnak. Ha külső ajtókról van szó, nem kockáztatunk.

A levegő kisurrant a helyiségből, a hörcsöglabdáink pedig megmerevedtek. Bob folyamatosan ellenőrizte az adatainkat, hogy megbizonyosodjon róla, a labdáink hibátlanul zárnak. Amikor a zsilip levegőjét felváltotta a vákuum, Bob hangja megszólalt a rádiónkban.

– Rendben. Most kinyitom a külső ajtót. A túra területét megtisztították az éles szikláktól, de ha észrevesznek valamit, ami esetleg kilyukaszthatná a labdájukat, ne szórakozzanak vele. Csak szóljanak.

Kinyitotta a külső ajtót, és feltárult előttünk a szürke, élettelen holdvidék.

A turisták húháztak és ejháztak. Aztán mind egyszerre akartak beszélni a nyitott csatornán.

– Csak semmi felesleges duma – figyelmeztette őket Bob. – Ha egy konkrét valakivel akarnak beszélni, hívják fel a Gizmójukon keresztül. A közös csatorna a túrával kapcsolatos instrukciókra és kérdésekre van fenntartva.

Kilépett, és intett nekünk, hogy kövessük.

A többiekkel együtt én is kigurultam a Holdra. Érdes regolit ropogott a labdám alatt. A rugalmas polimerbőr elnyelte a bejövő napfény nagyját, ez azonban azt jelentette, hogy hő lett belőle. A polimer belső rétegei jó, de azért nem tökéletes szigetelőként működtek. Másodpercekkel azután, hogy kijutottam a napfényre, már éreztem a melegséget a levegőmben.

A menetcsomag beindította az egyik ventilátorát, beszívta a meleg levegőt, és hidegen kifújta.

Ahogy a begyűjtőknek, úgy a hörcsöglabdáknak is meg kellett birkózniuk a hőleadás irritáló folyamatával. Csakhogy egy embert nem lehet viaszba zárni. Hogy akkor mit csinál a menetcsomag azzal a sok hővel? Egy nagy jégkockába vezeti.

Bezony. A jó öreg fagyott víz. Pár liternyi. A víz a kémia világának egyik legjobb hőelnyelője, a jég megolvasztása pedig még több energiát emészt fel. Ez határozta meg, milyen hosszan tarthat egy hörcsöglabdás kiruccanás: addig, amíg az a nagy jégtömb kitart. Vagyis, mint kiderült, két óráig.

Miután mind kiléptünk a felszínre, Bob bezárta mögöttünk az ajtót, és elvezetett minket a landolási helyszínre. A kis BVT-haveromat (úgy döntöttem, Bévinek nevezem) szándékosan a zsilipben hagytam.

Rövid sétát tettünk a látogatóközpont íve körül.

Csatlakoztam a többiekhez a kerítésnél. Emlékszel, amikor azt mondtam Jin Chunak, hogy a kilátás éppolyan jó a látogatóközpontból, mint innen? Hazudtam. Innen sokkal frankóbb. Tényleg úgy érzed, mintha ott lennél. Mármint tényleg ott is vagy. De érted, hogy értem.

Egy kicsit elmerültem Neil és Buzz egykori homokozójának látványában. Örömömet leltem benne. Az ott az én történelmem.

Aztán folytattam a munkát.

A turisták szétszéledtek, hogy különböző szögekből vegyék szemügyre a helyszínt. Páran a látogatóközpont ablakai felé integettek, bár innen nem lehetett átlátni rajtuk. A mi oldalunkról az ablakok tükrökként működtek. Kint sokkal világosabb van, mint odabent.

Elfordultam Bobtól, és úgy tettem, mintha a Hold sivárságát csodálnám. Elővettem a távirányítót, és ismét bekapcsoltam a BVT-t. Talán felmerült benned a kérdés, hogyan képes egy egyszerű távvezérlésű egység az Artemis burkolatán áthatoló rádióhullámokat küldeni. Elvégre elég nehéz jeleket küldeni két, egyenként hat centiméteres alumíniumlemezen és a köztünk lévő egyméteres kőrétegen át.

A válasz azonban meglehetősen egyszerű. Mint a városban minden más, ez is a vezeték nélküli kommunikációs hálózaton át küldte az adatokat. A város minden kupolájának tetején voltak jelfogók és -erősítők, még a látogatóközponton is. Mégsem kárhoztathattuk némaságra az EVA-mestereket, nem igaz? A kommunikációnál nem létezik hatékonyabb biztonsági funkció. Így aztán Bévivel minden gond nélkül tudott beszélni a vezérlője.

A zsilipben éppen vákuum volt, minthogy ez minden légzsilip alapállapota. Jelenleg éppen a következő EVA-csoport készülődött az EVA-mestere felügyeletével. Csak egy szűk időkerettel tudtam gazdálkodni.

Elirányítottam Bévit a külső ajtóhoz. A kijelző megjelölte azokat a területeket, ahol meg tudott kapaszkodni valamiben a mászáshoz. Fantasztikus AI-asszisztencia. Nekem mindössze annyit kellett tennem, hogy megmondom neki, hová menjen, a többit ő magától elintézte.

Bévi csövek, szelepkarok és kidudorodások segítségével jutott fel az ajtóra. Meghagytam neki, hogy támaszkodjon meg egy merevítőben, és ragadja meg a zsilipajtó fogantyúját.

Két karmát kellett használnia, hogy elég erőt fejtsen ki a fogantyú elfordításához, de sikerült. A kar háromszori teljes körbetekerése után résnyire nyílt az ajtó. Utasítottam, hogy vesse le magát

a padlóra. Estében automatikusan megpördült, és a karmain landolt. Öreg, nagyon jó móka volt játszadozni vele! Megjegyeztem magamban, hogy ha gazdag leszek, vennem kell egy ilyen herkentyűt.

Bévi egy szobába lopakodó macskaként tolta kijjebb a légzsilip ajtaját, hogy kisurranhasson rajta. Aztán becsukta maga után.

Hátrapillantottam a vállam fölött, hogy meggyőződjek róla, senki sem figyel. A turisták többsége a kerítésnél időzött, Bob meg őket tartotta szemmel. Senki sem szegte meg a szabályokat, és senki sem került veszélybe, úgyhogy elégedett volt.

Miután Bévi becsukta az ajtót, a parancsomra felmászott rá, és lezárta a zsilipet. Aztán elküldtem a látogatóközpont kupolájának csúcsára. Tökéletes hely, hogy észrevétlen maradjon. Vidáman felmászott a kupola oldalán egy bonyolult, de hatékony, fogantyúkkal és kapaszkodókkal ellátott utat követve. Két percbe telt neki, hogy elérje a tetőt.

Energiatakarékos módba kapcsoltam, aztán visszatettem a távirányítót a ruhámba. Felnéztem a látogatóközpontra, de a talajról még csak nem is lehetett látni a kupola csúcsát. Tökéletes.

Ezzel végeztem a Második Fázissal. A túra maradékában a Sast nézegettem. Elképesztő, hogy az asztronauták abban jöttek idáig. Engem egymillió slaggal sem tudnál rávenni, hogy kövessem a példájukat.

Na jó. Egymillió slagért azért megtenném. De igencsak ideges lennék.

Kedves Kelvin!

Sean elcseszte.

Imádom a srácot, és sikítok tőle az ágyban. De istenem, mekkora hülye tud lenni néha.

Szerzett egy kis füvet – valami turistától vette. Keresnünk kellett egy helyet, ahol bulizhatunk. Az a gond, hogy ha mifelénk rágyújtasz, azzal rögtön beindítod

a riasztókat. Szóval hová mehettünk volna?

Eszembe jutott a tökéletes megoldás: Apa új boltja!

Apa terjeszkedni kezdett, és kibérelt egy másik helyiséget is. Új felszerelést hozat be, hegesztőket interjúvol meg az új állásra, meg minden ilyesmi.

Még nincs kész – a felszerelés fele még meg sem érkezett, úgyhogy egyelőre az egész csak egy többnyire üres helyiség, amelynek tudom a belépőkódját. És hát nem felelősségteljes egy tűzbiztos műhelyben cigizni? Védjük a várost a tűztől, de keményen. Úgyhogy felvetettem az ötletet.

Megrendeztük a bulit. Semmi durvulás, csak Sean pár haverja, meg én. Jó alaposan beálltunk. Aztán Sean és a fiúk piszkálni kezdték a berendezéseket. Meg kellett volna állítanom őket, de mindenki nevetgélt, és jól érezte magát. Nem akartam elrontani a hangulatot, érted?

Mindegy, a lényeg, hogy kiderült, apa aznap töltötte fel az acetiléntartályokat, szóval miközben Sean és az idióta haverjai az égőfejekkel kardoztak, a gázcsap ténylegesen működött. Valaki elfordíthatott egy kapcsolót vagy valami, mert amikor a fém a fémhez csattant, szikra keletkezett.

Minden lángba borult, felüvöltöttek a riasztók, és a bolt automatikusan lezárta magát. Csapdába estünk odabent, és alig jutottunk el időben az óvóhelyre. Bezsúfolódtunk, és vártuk az önkéntes tűzoltókat.

Egy szó, mint száz: senkinek sem esett baja, de a boltnak búcsút inthettünk. Rudy (a minden lében kanál kanadai seggfej) deportálni akart engem, de a tűz elpusztította a füvet, úgyhogy nem tudta bizonyítani, hogy illegális gyúlékony anyagot használtunk.

Apa iszonyúan BERÁGOTT. Úgy üvöltözött velem, mint még soha – vég nélkül arról papolt, hogy mennyi pénzt ölt bele abba a boltba, és hogy most az egész elfüstölt miattam. Én meg bedühödtem, mert hát tudod, akár meg is halhattam volna. Legalább azt megkérdezhette volna, hogy jól vagyok-e, nem?

Alaposan egymásnak estünk. Azt mondta, nem találkozhatok többé Seannal. Mintha joga lenne beleszólni a szerelmi életembe! Aztán megint elővette a régi nótát arról, hogy elherdálom a bennem lakozó potenciált.

Tele van a hócipőm a „potenciál” szóval. Bőven eleget hallottam már az apámtól, a tanáraimtól és minden kibaszott „felnőttől”, akivel valaha találkoztam.

Megmondtam neki, hogy nem szabhatja meg, kivel randizzak! Ő meg csak tovább papolt róla, hogy az én agyammal milyen „sokra vihetném”, hogy Seanra csak az időmet vesztegetem, bla-bla-bla. Ez az én életem, majd én eldöntöm, mit akarok kezdeni vele!

Fogtam a cuccaimat, és elhúztam onnan a francba. Most Seannál lakom. Sokkal jobb kéglije van, mint apának. Sean még csak huszonhárom éves, de máris van saját hálószobája és fürdőszobája. Nem a puszta túlélésért szakad bele

a melóba, ahogy tőlem elvárják. Bukmékerként dolgozik, és maga fedezi a saját fogadásait. Arra spórol, hogy asztalt vegyen magának a Starlite Casinóban.

Az Aldrin kupolában!

Keresek egy munkahelyet, és összegyűjtök annyi pénzt, hogy saját lakást vehessek. Vagy nem. Az is lehet, hogy Sean és én együtt fogunk élni.

Kedves Jazz!

Sajnálom, hogy összevesztetek az apáddal. Tudom, hogy dühös vagy, de kérlek, próbálj meg kibékülni vele, még akkor is, ha többé nem akarsz nála élni. A családnál semmi sem fontosabb.

Egyéb híreinkben: munkát kaptam a KSC-nél! Csak berakodásvezetői asszisztens vagyok, és egész nap rakományokat mérek, de hát valahol el kell kezdeni! Állítólag ez csak egy átmeneti időszak, amely után betanítanak rakomány-egyensúlyozónak. A rakomány megfelelő biztosítása és kiegyensúlyozása nagyon fontos, az egész kilövés sikere azon múlik.

Ha sikerül eljutnom a berakodásvezetői posztig, abból finanszírozhatom a nővéreim kereskedelmi iskoláit. Aztán, ha mind kitanultuk a szakmánkat, négyen el tudjuk majd tartani a szüleinket. Anya és apa végre nyugdíjba vonulhat. Ez még messze van, de a nővéreim és én keményen dolgozunk a cél érdekében.

Kedves Kelvin!

Bocs a késői válaszért, de az elmúlt két hét elég hektikusra sikeredett. Sean meg én összevesztünk, de aztán kibékültünk (a részletektől megkíméllek, a lényeg, hogy most már minden rendben van).

Gratulálok az új munkahelyhez!

Tegnap benézett hozzám pár szaúdi fickó, és felajánlották, hogy elintézik nekem a hegesztői tanoncságomat. Legalább öt hegesztőmester van a városban, aki meg akar szerezni engem a boltjába. A magyar gépészek is meglátogattak. Szerintük a hegesztés és a gépészet hasonlít egymáshoz, mert mindkettőben fémekkel dolgozunk. Nem igazán értem a logikájukat. Mindegy, a lényeg, hogy szerintük jó lennék a szakmájukban.

Ezután híre ment, hogy alkalmazható vagyok, vagy valami ilyesmi, és egy rakás kereskedő kopogott be hozzám. Meg vízvezeték-szerelő, üveggyáros, estig sorolhatnám. Hirtelen én lettem a bál szépe. Oké, hogy úgy ismernek, mint aki jó munkát végez, bármire adja is a fejét, de ez akkor is röhejes.

Egyértelműen apa kezét érzem a dologban. Nem kis szava van a város iparosai között. Vagy konkrétan megkérte őket, hogy beszéljenek velem, vagy csak azért csinálják, mert tudják, hogy ha alkalmazzák Ammar Bashara lányát, jövedelmező munkakapcsolatba kerülhetnek vele.

Mindenkinek nemet mondtam. Nem utálom apát, nem erről van szó, csak a magam útját akarom járni, tudod? És hogy őszinte legyek: azok a szakmák sok izzadságos munkával járnak.

Beálltam hordárnak. Csak egy ideiglenes meló, hogy keressek egy kis pénzt.

A lakbért Sean fizeti, de nem akarok mindenben rá támaszkodni, érted? A lényeg, hogy tetszik, mert ha akarok, sokat dolgozom, ha akarok, keveset. Nincs időhöz kötve, nincs főnököm, semmi ilyesmi. Csomagfelvételenként vagy leszállításonként fizetnek.

Egyéb híreinkben: Sean más nőket is dug. Na nem mintha valaha is kikötöttük volna a monogámiát. Azért költöztem be hozzá, mert nem volt hová mennem. Szóval elég fura helyzet, de végül is semmi vész. Lefektetettünk pár szabályt. Az elsődleges az, hogy egyikünk sem hozhat másvalakit Sean lakásába. Aki dugni akar, menjen valahova máshová. Részemről ez csak elméleti kérdés. Nem akarok én pasikkal zsonglőrködni, nekem egy bőven elég.

Nem, nem tetszik a dolog. De Sean kezdettől fogva őszinte volt ezzel kapcsolatban, úgyhogy nem panaszkodhatom. Meglátjuk, mi lesz belőle.

5

Másnap reggel a koporsómban feküdtem, és a BVT távirányítóját piszkáltam.

Bévi a parancsomra bekapcsolt. 92 százalékos töltöttségen állt. Napelemek sajnos nem jutottak neki, de hát miért is vesződtek volna ilyesmivel a tervezők? A BVT-ket egyszerre csak pár órás munkák elvégzésére szánták, aztán visszahívták őket a városba.

Leküldtem Bévit a látogatóközpont kupolájának tetejéről a vasúti légzsilipre. Aztán várnom kellett. Pöcsöltem kicsit a Gizmómmal, főleg arab pletykaoldalakat olvasgattam. A királynő ténylegesen a feleségek mellé állt a saját fiával szemben! El tudod ezt hinni?! Tudod, hogy szar alak vagy, ha már a saját anyád is ezt vágja a fejedhez.

Aztán végre megérkezett a látogatóközpontba az első, turistákkal tömött vonat. Bévi lejött a kupoláról, és felmászott a kocsira. A vonathoz órát lehetett volna igazítani. Tíz perc várakozás után elindult Artemisre, fedélzetén az én kis potyautasommal.

A BVT-knek tisztességes akkuidejük van, de arra mérget vehetsz, hogy nem tudnak negyven kilométert megtenni a Hold felszínén, úgyhogy Bévi úrinőként utazott a városba. Az én kis haverom a legjobbat érdemli!

Amíg a vonat érkezésére vártam, tovább böngészgettem a kedvenc pletykaoldalamon.

Te jó ég! El sem akartam hinni, mit vágott a herceg második felesége a sajtóban a férje fejéhez. Ez már durva! De persze együttérzek minden nővel, akit megcsalnak. Én is voltam olyan nő, és drágám, jobb, ha tőlem tudod, hogy bizony szar érzés.

A vonat megérkezett a városba, én meg felküldtem Bévit az Aldrin kupolára. Innentől könnyű dolgom lesz: pontosan azt kellett csinálnom Bévivel, amire kitalálták.

Végigmászott az Aldrin külső burkolatán, majd áthaladt az Aldrin–Conrad csatlakozó alagút tetején, és már meg is érkezett a Conradra. Pozícióba állítottam a kupola csúcsán.

Ezután ismét energiakímélő üzemmódra kapcsoltam, és visszatértem a királyi családról szóló gyalázatos pletykákhoz.

FIGYELEM: ÖN MOST BELÉP AZ ALDRIN PARKBA. A PARKOT NEM VÉDI DUPLA BURKOLAT. HA MEGHALLJA A SZIVÁRGÁSI RIADÓT, AZONNAL KERESSE FEL A LEGKÖZELEBBI ÓVÓHELYET. AZ ÓVÓHELYEKET KÉK ZÁSZLÓK JELÖLIK SZERTE

A PARK TERÜLETÉN.

BELÉPÉSI DÍJ:

NEM HELYI LAKOSOKNAK: 750 ğ

HELYI LAKOSOKNAK: INGYENES

Az olvasó elé tartottam a Gizmómat, mire kinyílt a fülke ajtaja. Én természetesen ingyen bemehettem. Ki mondta, hogy nincs artemisi állampolgárság?

Beléptem a fülkébe, és vártam, hogy a külső ajtó lezáruljon. Azután kinyílt a belső ajtó, és ezzel bebocsátást nyertem a parkba. Kiléptem a napfényre. Igen, napfényre.

Az Aldrin Park a kupola négy felső szintjét foglalta el, és a város többi részét körbevevő mindenálló falak helyett ezt a területet gigászi üvegtáblák védték – ugyanolyanok, amilyeneket az Apollo–11 Látogatóközponthoz is használtak. A büszke helyi gyárak terméke.

Nairobi idő szerint délután háromra (vagyis egyben artemisi idő szerint délután háromra) járt, de a Holdon valójában „reggel” volt. A nap a horizonton lebegve világította be a parkot. A bent tartózkodókat az üveg védte a durva sugárzástól és UV-fénytől, amely egyébként élve megsütött volna mindenkit.

Még maradt egy kis időm a Svobodával esedékes találkozóm előtt, úgyhogy elindultam egy kis sétára.

A parkot egyszerűen és elegánsan alakították ki. A kör alakú terület üvegfalakba torkollott. A terepet többnyire meghagyták simának, itt-ott néhány fűvel borított, mesterséges dombbal kiegészítve. Igazi, élő fűről beszélek. Ami nem kis teljesítmény.

A park szélén kószáltam, és a Hold felszínét nézegettem. Sosem értettem, mit esznek rajta. Az egész egy nagy… semmi. Ezek szerint pont ez tetszik benne az embereknek? Ez valami zen szarság lenne? Engem mindenesetre hidegen hagyott. Számomra a külvilág legszebb látványát Artemis többi része jelentette.

A város úgy ragyogott a napfényben, akár egy rakás fémcici. Most mi van? Nem vagyok én költő. Tényleg ciciknek néznek ki.

Nyugat felé a Conrad kupola töltötte ki a látóteret. Lehet, hogy belülről egy szutykos nyomortelep volt, kívülről azonban pont olyan csinosnak tetszett, mint a nővérei.

Délnyugatra a kisebb Armstrong kupola ült, akár egy pók a hálója közepén, Ugyanarra, csak kicsit távolabb a gazdagfaszokkal teli Shepard kupola emelkedett ki a talajból. Nem hittem volna, hogy egy félgömb képes arrogánsan festeni, de ennek sikerült. A Bean kupola a Conrad és a Shepard között kapott helyet, szimbolikusan éppúgy, mint geográfiailag. Ha ez az egész balhé kifizetődik, az lesz az otthonom. Ez esett a legtávolabbra tőlem.

Északra pillantottam, ahol ameddig csak a szem ellátott, a Nyugalom tengere terült el. A szürke dombok és az egyenetlen sziklák egészen a horizontig tarkították a talajt. Bár képes lennék csodálatos sivárságnak vagy valami hasonló baromságnak leírni, de nem megy. Az Artemis körüli területet keréknyomok szövik be, és teljesen mentesítve lett a kövektől. Sok nálunk a kőműves, és kettőt találhatsz, honnan szedik a köveiket.

Besétáltam a park központjába, egyenesen a Hölgyek felé.

Valódi fákat ugyan bajos lett volna elültetni, de a parkban helyet kapott egy fahéjfa realisztikus másolata. Két szobor állt alatta. Csang-o, a Hold kínai istennője és Artemisz, a görög istennő, aki után mesés városunk a nevét kapta. A két nő örök nevetésbe fagyva állt, Csang-o keze Artemisz alkarján nyugodott. Mintha valami nagy csajos dumaparti kellős közepén lettek volna. A helyiek csak Hölgyekként utaltak rájuk. Odasétáltam, és nekitámaszkodtam a „fának”.

Felnéztem az égen csüngő fél Földre.

– A parkban tilos a dohányzás – szólalt meg egy rekedtes, öreg hang.

A gondnok legalább nyolcvanéves lehetett. Azóta dolgozik a parkban, hogy megnyílt.

– Lát cigarettát a kezemben? – kérdeztem.

– Egyszer már rajtakaptalak.

– Az tíz éve volt.

A saját szemére mutatott, majd pedig rám.

– Figyellek.

– Hadd kérdezzek valamit. Miféle ember költözik a Holdra, csak hogy füvet nyírjon?

– Szeretem a növényeket. És fájnak az ízületeim. Az itteni gravitáció segít elviselni a köszvényemet. – Felnézett a Földre. – Miután a feleségem meghalt, már nem sok minden tartott otthon.

– Nem semmi út egy öregembernek.

– Mindig is sokat utaztam munkaügyben. Nem bánom.

Szokásához híven Svoboda pont időben bukkant fel. Egy táskát cipelt a vállán, és mosolygott. Rám mutatott, aztán pedig az istennők szobrára.

– Nahát, odanézz! Három dögös holdcsaj egy helyen!

A fejem csóváltam.

– Svoboda, egy nap majd megtanítalak, hogyan kell beszélni a nőkkel.

Odaintett a gondnoknak.

– Hé, magát ismerem. Mike-nak hívják, ugye?

– Nem – válaszolta a gondnok, és rám pillantott. – Magadra hagylak a pasiddal. A füvön szexelni tilos.

– Nehogy hazafalé elpatkoljon végelgyengülésben, papa – válaszoltam.

Mentében még legyintett egyet felém a válla fölött.

– Megvagy vele? – kérdeztem Svobodától.

– Igen, itt van! – Odaadta nekem a táskát.

Belekukkantottam.

– Kösz.

– Volt már alkalmad tesztelni a kondomot?

– Még csak huszonnégy óra telt el. Mégis mit gondolsz, miféle szexuális életet élek én?

– Mit tudom én, csak kérdeztem. – A parkot fürkészte. – Gyakrabban kéne idejönnöm. Jó nyugis hely.

– Ha szereted a repkedő hulladékot, ja. – A park hírhedt volt erről. Ha a Földről jöttél, semennyi mentális felkészülés nem tud megakadályozni abban, hogy túl erőset hajíts. A tőled tíz méterre álló haverod, akinek elvileg dobsz, tehetetlenül nézi majd, ahogy

a labda elszáll a feje fölött a park túlsó végébe. A frizbit felejtsd is el. Az alacsony gravitációnak és az alacsony légnyomásnak hála totális rejtély a turisták számára.

– Nekem tetszik – mondta Svoboda. – Ez a város egyetlen „természetes” helye. Hiányoznak a nyílt területek.

– Odakint bőven találsz nyílt területet. Barátokkal meg amúgy is könnyebb egy bárban lógni, mint egy parkban.

Felragyogott az arca.

– Barátok vagyunk?

– Persze.

– Király! Nem sok barátom van. Te vagy az egyetlen, akinek dudái vannak.

– Neked tényleg nagyon meg kéne tanulnod nőkkel társalogni.

– Ja, igaz. Bocs.

Nem bántam. Igazából alig figyeltem oda rá. Túlságosan lefoglalt a terveimmel kapcsolatos megszállottságom.

Eljött az idő. Minden a helyére került. Megszereztem a hegesztőfelszerelést, a feladathoz szabott elektronikát, és készen állt a BVT-m. Gyorsabban szedtem a levegőt, a szívem majdnem kiugrott a mellkasomból. Ez az én kis balhém már nem csupán elméletben létezett. Tényleg végig fogom csinálni.

• • •

Aznap éjjel megjavítottam az EVA-ruhám szivárgó szelepét, aztán jó alaposan átvizsgáltam az egészet. Aztán pedig még egyszer. Bob előtt sosem ismerném el, de teljesen igaza volt, amikor azt mondta, pongyola munkát végeztem a vizsga előtti ellenőrzéssel. Nekem kellett gondoskodnom róla, nehogy a ruhám megöljön. És ezúttal rohadtul biztosra mentem, hogy minden tökéletesen működjön.

Aludtam egy keveset, de nem sokat. Nem vagyok bátor ember, és sosem állítottam az ellenkezőjét. Itt a nagy pillanat. Életem hátralévő része a mostani teljesítményemen múlik.

Hajnali négykor ébredtem fel. Túlságosan ideges voltam, hogy tovább várjak. Elsétáltam a Városkikötőbe, fogtam Turbót meg az EVA-ruhámat, és végigkocsikáztam az alvó város folyosóin a Conrad légzsilipjéhez. Ilyen korán reggel senkit sem találtam ott. Otthagytam a balhéhoz szükséges EVA-ruhát és a nagy csomagnyi felszerelést, besuvasztva az egészet az előkamrába, hogy senki se vegye észre, aki arra jár.

Aztán az immár üres Turbóval visszahajtottam a kikötőbeli parkolóhelyére. Tipp: ha egy súlyos bűntény elkövetésére készülsz, ne hagyd a kocsidat a bűntett helyszínének közelében.

Visszasétáltam a Conrad légzsilipjéhez, és bezártam magamat a várókamrába. Csak reménykedni tudtam benne, hogy senki sem nyit rám, máskülönben lesz mit kimagyaráznom.

EVA-ruhám azonosítójeleit ragasztószalag alá rejtettem. Sorozatszám, engedélyszám, az elején éktelenkedő nagy felvarró a J. BASHARA felirattal… ilyesmik. Aztán újra bekapcsoltam Bévit.

Az instrukciómnak megfelelően lemászott a Conrad íves burkán a légzsiliphez, és elfordította a külső ajtó karját. Aztán leugrott a talajra, belépett a zsilipbe, és becsukta maga után az ajtót. A kar ismételt elfordításával lezárta a kijáratot, majd odasietett a belső ajtóhoz.

A kerek hajósablakon át figyeltem a kis haveromat, ahogy megragadja a manuális szelepeket, és kiengedi az Artemis levegőjét a légzsilipbe. Egy gyors sziszegést követően kiegyenlítődött a légzsilip és a város nyomása. Bévi erre elfordította a belső ajtó karját, és kinyitotta.

Beléptem a légzsilipbe, és megpaskoltam a fejét.

– Jó fiú. – Kikapcsoltam, és a távirányítóval együtt bedugtam az előkamra egyik szekrényébe.

Nos. Megvolnánk. Máris használatba vettünk egy légzsilipet, a vezérlőpanel pedig mit sem tudott a történtekről. Kikapcsoltam, csak hogy tudja, ki az úr a háznál. Nem sikerült lenyűgöznöm.

Beöltöztem. Természetesen mértem az időmet is. Ez amolyan EVA-mesteres dolog. Tizenegy perc alatt végeztem. Basszus. Hogyan képes Bob három perc alatt beöltözni? Az a fickó egy kicseszett őstehetség.

Beizzítottam a ruha rendszereit. Minden a követelményeknek megfelelően működött. Lefuttattam egy nyomástesztet: a ruha az instrukcióknak megfelelően némi túlnyomást generált, és figyelte a státusát. Ez volt a legjobb módja az esetleges szivárgások megállapításának. A teszt semmilyen problémát nem talált.

Beléptem a légzsilipbe, lezártam a belső ajtót, és megkezdtem a nyomáskiegyenlítést. Amikor befejeződött, kinyitottam a külső ajtót.

Jó reggelt, Hold!

Önmagában véve nincs semmi veszélyes egy szóló EVA-túrában, az EVA-mesterek folyton ilyeneket csinálnak. Én azonban egy titkos EVA-túrát végeztem, vagyis senki még csak nem is tudta, hogy idekint vagyok. Ha bármi balul sül el, senki sem fog keresni. Egyszerűen csak elfekszik majd egy nagyon vonzó hulla a felszínen, amíg valaki véletlenül észre nem veszi.

Gondoskodtam róla, hogy a mikrofonom ki legyen kapcsolva, de a nyilvános EVA-csatornát nyitva hagytam. Ha valaki más is kiteszi a lábát a városból, arról mindenképpen tudni akarok.

A két oxigénpalackom összesen tizenhat órára elegendő oxigént tartalmazott. És hoztam magammal még hat tartályt, egyenként nyolcórányi levegővel. Ez sokkal több, mint amennyire szükségem lesz (legalábbis reméltem), szóval csak a biztonság kedvéért pakoltam be ennyit.

Igazából… nem nagyon mondhatok olyasmit, hogy „a biztonság kedvéért”, miközben egy EVA-n vagyok, és egy hegesztővel készülök nekiesni egy mozgó kőbegyűjtőnek. De tudod, hogy értem.

A CO_2-eltávolító rendszerem zöld státust jelzett, ami jó, mert nem szeretem a halált. A régi időkben az asztronautáknak eldobható szűrőkre volt szükségük a CO_2 összegyűjtéséhez, a modern ruhák azonban valamiféle komplikált membrán és a kinti vákuum segítségével választják ki a molekulákat. Nem vagyok tisztában a konkrét részletekkel, de amíg a ruhának van energiája, addig működik.

Ismét ellenőriztem a ruha adatait, és megbizonyosodtam róla, hogy minden érték a biztonságos tartományban van. Sose hagyatkozz arra, hogy a ruhád riasztója majd figyelmeztet a bajra. Jól megtervezett rendszer ugyan, de akkor is csak végső megoldás. A biztonság a ruha viselőjével kezdődik.

Vettem egy nagy levegőt, felkaptam a táskám az egyik vállamra, és elindultam.

Először is meg kellett kerülnöm a várost. A Conrad légzsilipje északra nézett, a Sanchez Aluminium kohója pedig délre feküdt. Ez a manőver jó húsz percembe került.

Aztán két órába telt, hogy eljussak az egy kilométerre lévő olvasztó-reaktor komplexumhoz. Nyugtalanító volt látni, ahogy Artemis belevész a messzeségbe. Odanézz, az ott az egyetlen hely ezen

a sziklán, ahol egy ember képes életben maradni. Integess neki!

Végre megérkeztem annak a helynek a tövéhez, amelyet Bermnek hívunk.

Amikor Artemist tervezték, valaki azt mondta: „Mi van, ha robbanás történik a reaktorban? Az elég csúnya lenne, nem?” Mire egy rakás kocka összeráncolta a homlokát, és elmerengett a kérdésen. Végül az egyik így szólt: „Hát… mi lenne, ha felhalmoznánk egy csomó földet az útjába?” Előléptették, és rendeztek neki egy parádét.

Kicsit kiszíneztem a valóságot, de érted a lényeget. A Berm védi a várost a reaktor esetleges felrobbanásától, habár valószínűleg a burkolat is elég védelmet nyújtana ellene. Érdekes módon a sugárzással szemben nem szorulunk extra védelemre. Hiába olvad le a reaktor, a város szarrá van árnyékolva.

Leültem, és megpihentem a Berm tövében. Sokat sétáltam, és ki kellett kicsit fújnom magamat.

Elfordítottam a fejemet a sisakban, ráharaptam egy mellbimbóra (próbálj nem felizgulni), és kiszívtam belőle egy kis vizet. A ruha hőmérsékleti rendszerei a vizet is lehűtik. Elvégre egy valag pénzt költöttem erre a ruhára. Minőségi darab, már amikor éppen nem krepál be, és nem barmolja el a céhes vizsgámat.

Hangosan felnyögtem, és mászni kezdtem. Öt méter 45 fokos szögben. Lehet, hogy nem tűnik soknak, főleg a Hold gravitációjában, de ha egyszer egy száz kilogrammos EVA-ruhát viselsz, és még ötven kilogrammnyi felszerelést hurcolsz magaddal, izzasztó munka, nekem elhiheted.

Zihálva, levegő után kapkodva, szitkozódva küzdöttem fel magamat a Bermre. Azt hiszem, közben feltaláltam pár új káromkodást is. Nem tudom biztosan. Az „akuranyád” egy létező szó? Amikor végre felértem a csúcsra, szemügyre vettem az előttem elterülő terepet.

A reaktorok szokatlan formájú épületekben laktak. Csövek tucatjai vezettek a talajon fekvő, több száz csillogó termálpanelhez.

A földi reaktorok tavakba vagy folyókba vezetik a hőt, de mivel a Hold egy kicsit szárazabb, mi az űrbe irányított infravörös fények formájában szabadulunk meg tőle. Évszázados technológia, de még nem tudtunk jobbal előállni.

A kohó kétszáz méterre feküdt a reaktoroktól egy harminc méter átmérőjű minikupolában, az egyik oldalán egy emelővel. Az emelő durva szemcsékké őrölte a köveket, és zárt hengeres konténerbe pakolta őket. A konténerekből csövek vezettek ki, amelyek légnyomással kényszerítették tovább a szemcséket a gyárba. Mint egy régi vágású sűrített levegős csőrendszer az 1950-es évekből. Ha a gyáradat amúgy is ki kell dekorálnod egy csomó légpumpával és vákuumszabályozó rendszerrel, akár hasznukat is veheted.

A vasúti légzsilip a kupola túlsó oldalán kapott helyet. Az odavezető sínpár két külön pályára vált szét: az egyik a légzsilipbe futott be, a másik az automata silóba, amely a rakéta-hajtóanyagot szállította a kikötőbe.

Pár méternyit lejjebb ereszkedtem a Berm tetejéről, és találtam egy helyet, ahonnan háton fekve tarthattam szemmel a területet. Fogalmam sem volt, miféle időbeosztás szerint dolgoznak a begyűjtők, úgyhogy várnom kellett.

És várnom.

És kurva sokat várnom.

Ha esetleg kíváncsi lennél, pontosan ötvenhét kődarab hevert tőlem karnyújtásnyira. Elrendeztem őket a legkisebbtől a legnagyobbig, aztán meggondoltam magam, és gömbölyűségük szerint raktam csökkenő sorrendbe őket. Aztán megpróbáltam felépíteni belőlük egy regolitkastélyt, de inkább csak egy kőhalom lett az eredmény. A regolitrészecskék ugyan érdesek, úgyhogy jól összetapadnak, de EVA-kesztyűvel a kezeden ezzel nem sokra mész. Csak amolyan kis félgömböket tudtam alkotni velük. Elkészítettem Artemis modelljét.

Mindent összevetve négy órát vártam.

Négy. Kibaszott. Órát.

Aztán végre napfény csillogására figyeltem fel a horizonton. Egy begyűjtő tért vissza a kikötőbe! Hála a jóistennek. Felálltam, és felkészítettem a táskámat az újabb utazásra. (Unalomból ábécésorrendbe raktam a felszerelésemet, először angol, aztán arab nyelv szerint.)

Leugrottam a Bermről. A begyűjtő és én más-más irányból indultunk meg az olvasztó felé. Én értem oda előbb.

A kupola körül lopakodtam végig, hogy kívül maradjak a begyűjtő kameráinak látószögén. Nem mintha különösebb okom lett volna rá – aligha figyelte bárki is a kamerák képét. Addig folytattam az utamat a kupola fala mentén, amíg meg nem pillantottam a begyűjtőt. Ott állt előttem a maga pompás, csillogó dicsőségében.

Odatolatott az emelőhöz, csatlakozott hozzá, és lassan felemelte a rakterét.

Több ezer kilogrammnyi érc zúdult be az emelőbe. A lavinát porfelhő kísérte, ám szinte azonnal eloszlott. Levegő hiányában semmi sem tartotta össze.

Most, hogy megvolt az ürítés, a raktér visszaereszkedett a helyére, a begyűjtő pedig tétlenül álldogált tovább. Mechanikus karok nyúltak ki, hogy csatlakoztassák a töltőkábelt és a hűtővezetékeket. Nem tudtam biztosan, mennyi ideig tart majd az újratöltés, de nem vesztegettem az időmet.

– Egymillió slag – biztattam magamat.

Felmásztam a begyűjtő oldalára, és bedobtam a cuccomat a raktérbe. Aztán én magam is utánaugrottam. Ez könnyen ment.

Hosszú várakozásra számítottam, de a töltés mindössze öt percet vett igénybe. El kellett ismernem, a Toyotánál tudnak gyorstöltő akkut csinálni. A begyűjtő meglódult, és máris úton voltunk.

Bevált a tervem! Úgy vihogtam, akár egy kislány. Hé, végül is lány vagyok, nekem szabad. Különben is, senki sem látott. Elővettem a motyómból egy szabvány alumíniumrudat, és a begyűjtő tetejére felmászva úgy tartottam magam elé, akár egy kardot.

– Előre, pompás paripám!

És mentünk előre. A begyűjtő délnyugatnak, a Moltke-előhegységek felé tartott, méghozzá nyaktörő öt kilométer per órás sebességgel.

Figyeltem, ahogy az olvasztókupola és a reaktorok eltűnnek a távolban, és ismét elhatalmasodott rajtam a nyugtalanság. Ne érts félre, nem arról van szó, hogy ennél messzebb még sosem jártam a megyétől. A látogatóközpont több mint negyven kilométerre van. Arról van szó, hogy ennél messzebb még sosem jártam a biztonságtól.

Ahogy megérkeztünk az előhegységhez, a terep sziklássá és egyenetlenné vált, de a begyűjtő még csak le sem lassított. Lehet, hogy nem valami gyors, de a fenébe is, nyomatéka van neki.

Amikor eltrafáltuk az első sziklát, majdnem kirepültem a raktérből. Alig tudtam benn tartani a cuccaimat. Hiába, a begyűjtők nem éppen luxusautók. De hogy maradnak a sziklák a helyükön

a visszaút alatt? Valószínűleg a gépek akkor egy kicsit óvatosabban haladnak. Mindenesetre ez a rázós út még mindig jobb, mint a séta. Az a lejtő totál kicsinált volna.

Végül egyenletesebb terepre értünk, és megint simán haladtunk. Lelöktem magamról a motyómat, és visszamásztam a jármű tetejére. Megérkeztünk a begyűjtési területre.

A kiterjedt, lapos síkságot az évek munkája teljesen megszabadította a kövektől. Helyes. Végre teljesen sima utunk lesz. A megtisztított terület nagyjából kör alakú volt. A peremén észrevettem a másik három begyűjtőt, ahogy köveket pakoltak a rakterükbe. Az enyém is odagurult, és munkára fogta a markolóját.

Kidobtam a felszerelésemet a raktérből, és utánaugrottam. Innentől kezdve sehogy sem kerülhettem el a navigációs kamerák látóterét. Csak reménykedhettem benne, hogy a Sanchez egy kósza alkalmazottja nem pont most hozza be a kamerák képét, hogy lenyűgözze a csaját.

Összeszedtem a holmimat, és behurcoltam magammal a begyűjtő alá.

Az első lépés abból állt, hogy hozzácsatolom magamat és a cókmókomat az alvázhoz. A begyűjtők nem sokáig maradnak egy helyben, és nem akartam folyton utánarohangálni. Kinyitottam a táskámat, hogy előkészítsem a felszerelésemet.

Először jött a ponyva: egy nehéz, rostszálakkal megerősített műanyag, karikákkal a sarkakon, hogy rá lehessen erősíteni a burkolat csatlakozópontjaira. Ezzel kaptam egy függőágyat. Bemásztam új titkos rejtekhelyemre, és magammal rángattam a hegesztőfelszerelésemet is.

A begyűjtő megindult. Gondolom, már bepakolt egy adag követ

a rakterébe, és úgy döntött, ideje odébbállnia egy újabb harapásra. Figyelmeztetést nem kaptam, mert idekint ugyebár nincs hang. Apró kényelmetlenség – még nem pakoltam be a függőágyamba

a tartalék oxigéntartályaimat.

Odapillantottam a tartályokra. Oké. Nem a világ vége. Majd később visszajövök, hogy…

Egy hatalmas szikla, amely az alapjánál újonnan kivájt lyuknak köszönhetően kibillent az egyensúlyából, rádőlt a tartályokra. Az alóla kiszökő szánalmas kis levegőfing felkavart némi port, de ennyi volt. És ezzel búcsút is mondhattam a tartalék oxigéntartályaimnak.

– Jaj, ne már! – fakadtam ki.

Elmerengtem kicsit a rábaszottságom mértékén.

Ellenőriztem a karomon lévő kijelzőt. A főtartályban hatórányi oxigén maradt, a vészhelyzeti tartalékban még kétórányi volt. A hegesztéshez hoztam egy külön tartályt, amelyet rákapcsolhatnék ugyan

a ruhám univerzális szelepére, de ezzel az egész út célját semmisíteném meg. Az az oxigén az én sötét terveim végrehajtásához kellett.

Vagyis nyolcórányi belélegezhető levegőm maradt. Meg tudom csinálni ennyivel?

Artemis három kilométerre volt. Az út durva talajon vezetett odáig, ám egyben lejtősön is. Mondjuk, hogy két óra kell a megtételéhez.

Az eredeti tervem szerint megvártam volna az éjszakát (mármint az óra szerinti éjszakát, nem a tényleges holdéjszakát), hogy aztán besurranjak a városba, amikor már mindenki alszik. De ehhez nem maradt elég levegőm, úgyhogy a nap kellős közepén kell majd visszatérnem.

Új terv: irány az ISRO légzsilipje. Az az Armstrong Kupola Űrügynökség sorára vezet. Pár kocka kicsit össze fog zavarodni, és valaki talán még utánam is szól, hogy „öhm…”, de majd egyszerűen csak megyek tovább. És a Conrad légzsilipjével ellentétben az nem lesz tele EVA-mesterekkel.

Szóval többé-kevésbé megoldottam a problémát. Ez azt jelentette, hogy hat órám maradt, mielőtt itt kell hagynom a munkaterületet. Vagyis minden begyűjtőre kilencven perc jut. Ideje csipkednem

magam.

Amennyire tudtam, kényelembe helyezkedtem a függőágyamban, és összeállítottam a hegesztőfelszerelésemet. Az acetilén-és oxigéntartályokat a lábam közé tettem, hogy stabilan feküdjenek. Szemmel lemértem tíz centimétert az alváz hűtőszelepétől, és odakarcoltam egy három centiméteres kört egy csavarhúzóval. Ott kellett vágnom.

Lehúztam a sisakom napellenzőjét. A közepére odaragasztottam egy hegesztőlencsét. Elfordítottam az acetilénszelepet, begyújtottam az égőfejet, amely erre felszikrázott, és…

…nem történt semmi.

Izé.

Újra megpróbáltam. Semmi. Már szikra sem jött.

Ellenőriztem az acetiléntartályt. Az adagolással nem volt probléma. Mi a szar?

Felcsaptam a napellenzőt, és megvizsgáltam a szikráztatót. Apa arra tanított, hogy tűzköves szikráztatót használjak, mert az elektromos csak „még egyvalami, ami elromolhat”. Az egész egy kapcsolóhoz csatlakoztatott tűzkőből és acélbarázdákból állt. Nem volt benne semmi bonyolult. Egy ezeréves technológiáról beszélünk. Miért nem működött?

Ó.

Tényleg.

Amikor a tűzkő acélnak ütődik, mikroszkopikus fémdarabokat lő ki a levegőbe, és a fém valamiféle felszíni területhez és oxidációs rátához kapcsolódó bonyolult faszság miatt kap lángra. Lényegében olyan gyorsan rozsdásodik, hogy a reakcióból tűz keletkezik.

Érdekesség: az oxidációhoz oxigénre van szükség. A tűzkő és az acél nem működik vákuumban. Na jó. Pánikra semmi ok. Egy hegesztő lángja csak begyulladt acetilén és oxigén. Átállítottam a szelepeket, hogy egy kis acetilén is kerüljön az oxigénfolyamba, aztán közvetlenül a fúvóka előtt kattintottam be a szikráztatót.

Szikrák! Hú, de még mennyire repültek! Az oxigéntől totál beálltak a fémrészecskék. De túl messzire mentem. Nem volt elég acetilén a vegyületben, hogy begyulladjon. Kicsit többet adtam hozzá, és újra próbálkoztam.

A szikraesőnek ezúttal sikerült életre keltenie egy köpködő, bizonytalan lángot. Visszaállítottam a szelepet a normál pozíciójába, és a láng felvette ismerős, stabil alakját.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és lehajtottam a sisakrostélyomat. Sikerült biztos kézzel tartanom az égőfejet, bár az esetlen EVA-ruha nem könnyítette meg a dolgomat. Csak a baj van vele. De legalább nem kellett az olvadt fém miatt aggódnom. Vágtam, nem hegesztettem, márpedig vágáskor nem olvasztasz fémet, hanem oxidált gázzá alakítod. Igen, annyira forró.

Maga a vágás sokkal könnyebben ment, mint arra számítottam. Alig egy percembe került. A kis, három centiméteres acélkör egy olvadt viaszdarabbal a nyomában pottyant a mellkasomra. A bugyogó viasz szinte azonnal újrakeményedett.

Tökéletes helyet választottam. Anélkül vágtam bele a viaszkészletbe, hogy eltrafáltam volna a közelben futó hűtővezetékeket. Nem mintha érdekelt volna a hűtőrendszer épsége, de nem akartam, hogy a begyűjtő hazatelefonáljon holmi hűtőanyag-szivárgás miatt. A ruhámra pottyant kis viaszdarab nem elég nagy veszteség, hogy a gép aggódni kezdjen miatta. Legalábbis ebben reménykedtem.

Kivettem egy nyomásszelepet a táskámból. Előző nap hat darabot vettem a Nyugalom Öble Barkácsboltban (begyűjtőnként egyet és két tartalékot). Standard nyomáscsatlakozó az egyik oldalán, három centiméteres cső a másikon. Beledugtam a csatlakozót a lyukba. Jó vágómunkát végeztem, szépen illeszkedett a cső. Ismét bekapcsoltam az égőfejet (ugyanazzal az oxigénőrült gyújtással, mint korábban), és a kezembe vettem egy standard alumíniumrudat.

Gyerekkoromban millió szelepbeépítést csináltam apával. De sosem EVA-ruhában. És ellentétben az iménti vágással, ezúttal fémet kellett olvasztanom.

Ha elszúrom, olvadt fémmassza ömlik rám, és simán átégeti a ruhámat. Az EVA-ruhák és a lyukak nem passzolnak egymáshoz.

Amennyire csak tudtam, oldalra húzódtam – ha elbaltázok valamit, kis szerencsével elkerül a Végzet Alumíniumcseppje. Munkához láttam, és figyeltem, ahogy nő az alumíniumpocsolya. A csepp megremegett a hegesztés mellett, aztán végre beleszivárgott a fölötte lévő résbe. A szívverésem ismét közelített a normálishoz. Istennek hála a felületi feszültségért és a hajszálcsövességért.

Óvatosan dolgoztam, nem kapkodtam. Lassan mentem körbe a szelep körül, próbálva nem közvetlenül alatta feküdni. Végül befejeztem a munkát.

Installáltam egy nyomásszelepet a viasztárolóba. Eljött az ideje tervem hitvány részének.

Csatlakoztattam a szelephez a hegesztőtartályomat, és maximális értékre állítottam az adagolást.

A tároló persze tele volt viasszal, de azért akadtak benne rések. És jobb, ha elhiszed nekem, hogy amikor ötvenatmoszférányi levegőt fújsz be egy nyomástartó edénybe, az megtalálja a réseket. Amikor

a tartály és a tároló nyomása kiegyenlítődött, nagyon óvatosan elzártam a szelepet, és leválasztottam róla a vezetéket.

Kimásztam a begyűjtő alól. Egy darabig figyeltem, hogy nem akar-e megint elindulni. Nem szeretem kétszer elkövetni ugyanazt a hibát.

A markoló előrelendült, felkapott pár száz követ, és mindet bedobta a raktérbe. Aztán lenyúlt a következő harapásért. Oké, biztosan maradt annyi időm, hogy felmásszak rá.

Felugrottam a legközelebbi kerékre, és megkapaszkodtam az alvázban. A megszakítódoboz felé nyúltam, és kinyitottam a kisajtót. Belülről éppen úgy nézett ki, mint Trond begyűjtőjének megszakítódoboza, és ugyanaz a négy vezeték csatlakozott hozzá. Nem meglepő, hiszen a kettő ugyanaz a modell volt. Mégis felengedtem egy kicsit, amikor megláttam.

A begyűjtőkön mindenfelé vannak megszakítók, hogy megelőzzék az elektromos problémákat, de az utolsó védvonal a főmegszakító. Minden áram azon fut keresztül, az az akkut védelmező „gyújtó”.

Elővettem a motyómból egy házi készítésű herkentyűt. Két bikakábelkapocsból állt, amelyek egy vastag dróthoz csatlakoztak, az pedig egy magasfeszültségű relékapcsolóhoz vezetett. A relét egy akkumulátorról működő ébresztőóra berregőjébe kötöttem bele. Ilyen egyszerű. Ha az ébresztő megszólal, a relé bekapcsol. Nem éppen atomfizika, és főleg nem elegáns, de működik.

Összekötöttem a fő áramvezeték pozitív és negatív pólusát a herkentyűmmel. Persze nem történt semmi. A relé nyitva állt. De amint az ébresztő megszólal (aznap éjfélre állítottam), a relé bezárul, az akkumulátor pedig rövidzárlatot kap, méghozzá úgy, hogy teljesen megkerüli a megszakítódobozt, és a normál biztonsági funkciók semmit sem érnek majd.

Amikor egy 2,4 megawattórás akkumulátorban rövidzárlatot idézel elő, nagyon, nagyon meleg lesz. Úgy értem, iszonyatosan meleg. És ez a meleg egy viasszal meg sűrített oxigénnel teli zárt tárolóban keletkezik. És ez a tároló ugye légmentesen zárt. Hadd vezessem le neked a matekot:

Viasz + oxigén + hő = tűz.

Tűz + zárt tér = bomba.

(Bomba + begyűjtő) x 4 = 1 000 000 ğ Jazz markába.

És mindez bőven azután következik majd be, hogy én biztonságosan visszatértem a városba. Addig nézegethetik a kamerák felvételeit, ameddig csak akarják, sosem jönnek rá, ki vagyok. És volt még egy adu a kezemben…

Rápillantottam a karomon lévő kijelzőre. Reméltem, hogy Svoboda szerkentyűje az ígérteknek megfelelően működik majd. A srác mindeddig sosem okozott csalódást.

A tőle kapott cucc éppen bekapcsolódott a koporsómban. Szeretetteljesen alibigépnek neveztem el. Mielőtt elindultam erre a kis kalandra, belecsúsztattam a Gizmómat.

Az alibigép az emberi ujjakkal megegyező kapacitív reaktanciával rendelkező kis nyúlványokkal bökdöste meg a Gizmó kijelzőjét.

Bepötyögte a jelszómat, és böngészni kezdett az interneten. Behozta a kedvenc szaúdi pletykaoldalaimat, pár vicces videót és néhány netes fórumot. Még pár előre megírt e-mailt is elküldött.

Nem egy tökéletes alibi, de azért elég jó. Ha bárki megkérdezi, hol jártam, azt mondom majd, hogy otthon szörföztem az interneten. Nem éppen szokatlan tevékenység, ráadásul a Gizmóm adatállománya és a város hálózata is megerősíti majd.

Megnéztem, mennyi az idő. Az egész folyamat – a függőágy csatlakoztatásától a begyűjtőgyilkos szerkezetem installálásáig – negyvenegy percembe telt. Meg tudom csinálni! Bőven lesz időm visszajutni a városba! Egy begyűjtőnek annyi, még három van hátra.

Visszamásztam az immár halálra ítélt gép alá, összeszedtem a felszerelésemet, és újra kimásztam alóla. Közben azért vigyáztam, nehogy az óriási kerekek összezúzzanak. A begyűjtő van olyan nehéz, hogy még a Hold gravitációjában is úgy nyomjon szét, akár egy szőlőszemet.

Arra számítottam, hogy a következő begyűjtő úgy száz méterre lesz tőlem, a gyűjtőterület peremének valamely távoli részén. Ehelyett ott állt három méterre a pofámtól. Mi a szart keresett itt?!

Nem ásott. Nem pakolt. Engem „figyelt”. Nagy felbontású kamerái kissé újrafókuszáltak, ahogy felálltam, és ez csak egyvalamit jelenthetett: valaki a Sanchez Aluminiumnál kézi vezérlésre kapcsolta a begyűjtőt.

Észrevettek.

Kedves Jazz!

Nagyon aggódom érted. Több mint egy hónapja nem hallottam felőled. Egyetlen e-mailemre sem válaszoltál. Megtaláltam apád e-mail-címét a hegesztőboltja weboldalán, és írtam neki. Ő sem tudja, hol vagy, és ő is nagyon aggódik érted.

Artemis nyilvános címjegyzékében hét Sean nevű ember szerepel. Mindnyájukkal felvettem a kapcsolatot, de egyikük sem az a Sean, aki ismer téged. Ezek szerint a te Seanod nem akarta nyilvánossá tenni az elérhetőségét? A lényeg, hogy ez is zsákutcának bizonyult.

Kedves Kelvin!

Sajnálom, hogy aggódnod kellett értem. Bárcsak ne írtál volna apának.

Az utóbbi időben rosszul mennek a dolgaim. Múlt hónapban Seant felkereste egy feldühödött csőcselék. Nagyjából tizenöt fickó. A szart is kiverték belőle. Nem volt hajlandó beszélni róla, de tudom, mi történt. Ez egy ilyen itteni sajátosság. Úgy hívják, „erkölcsbrigád”.

Bizonyos dolgok nagyon feldühítik az embereket, de annyira, hogy összeállnak, és megbüntetik a vétkest, még ha nem is szegett meg semmilyen törvényt. Sean kanos fickó, ezt kezdettől fogva tudtam. Ahogy azt is, hogy más csajai is vannak.

De azt nem tudtam, hogy egy tizennégy évest kúrogat.

Itt a Föld minden tájáról vannak emberek. Más-más kultúrákban más-más szexuális erkölcs uralkodik, ezért Artemisen egyáltalán nincs olyan, hogy törvényes kor. Amíg mindkét fél beleegyezik a dologba, az aktus nem minősül nemi erőszaknak. És a lány beleegyezett.

De azért nem vagyunk vademberek. Ha nem is deportálnak ilyesmiért a Földre, az tuti, hogy szét lesz rúgva a segged. Gondolom, páran a fickók közül a lány rokonai voltak. Nem tudom.

Én egy idióta vagyok, Kelvin. Totál idióta. Hogy lehet, hogy nem vettem észre, miféle ember valójában Sean? Én még mindig csak tizenhét vagyok, és már kezdettől fogva megveszett értem. Ráadásul mint kiderült, én még a korpreferenciájának az idősebbik végén állok.

Nincs hol laknom. Apához nem mehetek vissza. A tűzben az összes felszerelése odalett, és meg kellett térítenie a helyiségben keletkezett károkat is. Így most egyáltalán nem tudja kibővíteni az üzletét. Sőt, a rohadt életbe is, alig tud ellavírozni. Mindezek után hogyan is sündöröghetnék vissza hozzá?

Az ostobaságommal tönkretettem az apámat.

És mellesleg tönkretettem magamat is. Amikor otthagytam Seant, csak pár száz slag volt a zsebemben, azzal pedig nem bérelhettem szobát. Még csak rendesen enni sem tudtam.

Most trutyin élek. Mindennap. Ízesítetlenen, mert az extrákat nem tudom megfizetni. És… ó, te jó ég, Kelvin… nincs hol laknom. Ott alszom, ahol tudok. Olyan helyeken, ahol kevesen fordulnak meg. Felső szinteken, ahol istentelenül meleg van, vagy alsókon, ahol rohadtul hideg. Elcsórtam egy takarót egy hotel mosodájából, hogy legalább legyen mit magamra terítenem. Minden éjjel tovább kell állnom, hogy egy lépéssel Rudy előtt maradjak. A hajléktalanság szabályellenes, ő meg a tűz óta utazik rám. Bármilyen ürügyet felhasznál, hogy megszabaduljon tőlem.

Ha elkap, deportálnak Szaúd-Arábiába. Akkor aztán le leszek égve, nem lesz hol laknom, és még a gravitációs betegségtől is szenvedni fogok. Itt kell maradnom.

Sajnálom, hogy a nyakadba zúdítom ezt az egészet. Egyszerűen nincs senki más, akivel beszélhetnék.

NE akarj pénzt küldeni nekem. Tudom, hogy ez lesz az első reakciód, de ne. Gondoskodnod kell a saját nővéreidről és a szüleidről.

Kedves Jazz!

Nem is tudom, mit mondjak. Le vagyok sújtva. Bárcsak tehetnék valamit érted.

Itt sem alakultak valami jól a dolgok. A nővérem, Halima bejelentette, hogy terhes. Az apa valamiféle katona, akinek még csak a vezetéknevét sem tudja. Hamarosan egy kisbabáról is gondoskodnunk kell, és ez minden eddigi tervünket felborítja. Úgy volt, hogy finanszírozom Halima taníttatását, aztán ő finanszírozza Kikiét, én meg anya és apa nyugdíjára spórolok. Aztán Kiki finanszírozza Faith taníttatását, és így tovább. De Halima most csak a kisbabájával fog tudni foglalkozni, mi pedig kénytelenek leszünk finanszírozni az anyaságát. Anya elvállalt egy eladói állást a KSC campusának élelmiszerboltjában. Ez élete első munkahelye. Amennyire látom, szívesen csinálja, de jobb szeretném, ha egyáltalán nem kellene dolgoznia.

Apa még sok-sok éven át lesz kénytelen dolgozni. Kiki azt mondja, keres valami szakképzettséget nem igénylő munkát, hogy pénzt tudjon hazahozni. De ezzel eladja a saját jövőjét!

Valójában persze szerencsésnek mondhatjuk magunkat. Halima jó anya lesz,

a családom pedig hamarosan egy új gyermeket rajonghat körbe. Egészségesek vagyunk, és itt vagyunk egymásnak.

Lehet, hogy hajléktalan vagy, de legalább Artemis viszonylagos tisztaságában és biztonságában kell aludnod, nem valami földi város utcáin. Van munkád, és pénzt is keresel, remélhetőleg többet, mint amennyit elköltesz.

Nehéz idők ezek, barátom, de van kivezető út belőlük. Lennie kell. És meg is fogjuk találni. Szólj, ha bármiben a segítségedre lehetek.

6

– Micsoda baromság már ez? – panaszkodtam a begyűjtőnek.

A két másik gép szintén felém tartott. Valószínűleg azért, hogy ne bújhassak el egy szikla mögé, és ne lóghassak meg. A vezérlőik mostanra több kameraállásból is figyeltek engem. Hurrá.

Később megtudtam, mi történt: a szikla, amely kicsinálta az oxigéntartályaimat, jókorát döccent, a begyűjtő pedig fogta a rázkódást. Nagyon kifinomult felszerelés van a kerekükbe építve a talajvibráció érzékeléséhez. Hogy miért? Mert hegyoldalakon ásnak. Ha lavina készül, nem árt, ha a vezérlők minél előbb tudnak róla.

Úgyhogy a begyűjtő hazaszólt, hogy jelentse a rengést, mire a Sanchez vezérlőtermében az alkalmazottak visszanézték az utóbbi pár perc felvételeit. Tudni akarták, nem készül-e egy guruló kövekből álló haláláradat felzabálni a sok millió slagos begyűjtőjüket. Tippelj, mit találtak! Engem, ahogy eltűnök az alváz alatt! Úgyhogy odaküldtek egy másik begyűjtőt, hogy megnézzék, mégis mi a szarban sántikálok.

Aztán hívták az EVA-mestereket. Nem tudom, pontosan hogyan zajlott az a beszélgetés, de feltételezésem szerint nagyjából így:

A Sanchez vezérlői: – Hé! Miért basztatjátok a begyűjtőnket?

EVA-mesterek: – Semmi ilyesmit nem csinálunk.

Sanchez: – Hát pedig valaki csinálja.

EVA-mesterek: – Megyünk, és szétrúgjuk a seggét. Nem mintha nem szarnánk telibe a problémátokat, de fenn akarjuk tartani az EVA-monopóliumunkat. Azonkívül igazi seggfejek vagyunk.

Úgyhogy az EVA-mesterek nekiálltak összeállítani egy különítményt, hogy visszarángassanak engem Artemisre. Azután jönnek a verések, a deportálás, a rijádi gravitációs betegség, és onnan csak tovább romlik a helyzet.

Megálltam, hogy végiggondoljam ezt az új szituációt. Kizárt, hogy vissza tudjak jutni a városba, mielőtt a keresésemre indul az EVA-mesterek felbőszült csőcseléke, úgyhogy semmi értelmét nem láttam az akció megszakításának. Akár be is fejezhetem a melót, mielőtt megkezdjük grandiózus holdfelszínes bújócskánkat.

A különítmény egy teherszállítót használ majd az utazás meggyorsításához, az pedig óránként tíz kilométeres sebességre képes. Mivel az emelkedő megmászása kicsit lelassítja majd őket, számoljunk óránként hat kilométerrel. Fél órám maradt, mielőtt megérkeznek.

A finomkodás ideje lejárt. Az a tervem, hogy csak a hazatérésem után üssön be a ménkű, egyértelműen befuccsolt. A Sanchez az összes begyűjtőt vissza fogja hívni átvizsgálásra, a szerelők pedig sűrűn fogazott fésűvel mennek majd át rajtuk, hogy a kemény munkámat semmissé tegyék.

Mind a négy begyűjtőt a következő harminc percben kellett teljesen elpusztítanom. Öröm az ürömben, hogy a Sanchez vezérlői voltak olyan kedvesek, és mindet egyenesen odairányították hozzám.

Oké, csak szép sorjában. Kivettem a motyómból egy drótvágót, felugrottam arra a begyűjtőre, amelyik észrevett, és felmásztam a tetejére. Az elsődleges és másodlagos kommunikációs rendszert is a gép legmagasabb pontjára szerelték a maximális hatótávolság elérése érdekében. A begyűjtő (amely mostanra kétségkívül emberi irányítás alatt állt) előre-hátra ingott – valószínűleg megpróbált lerázni magáról. Csakhogy a begyűjtők nem valami gyorsak. Könnyedén megőriztem az egyensúlyomat, és gyorsan elintéztem mind a négy antennát. Kicsit vastagok voltak ugyan a drótvágónak, de azért elboldogultam velük. Amint a negyedik antenna is lehullott,

a begyűjtő megdermedt. A programozásuk szerint tétlenül kell várakozniuk, ha elveszítik a kapcsolatot, elvégre senki nem akarhatja, hogy a begyűjtője csak úgy magától ellófráljon, nem igaz?

Egyenesen átugrottam a szomszédos begyűjtő tetejére – arra, amelyiket nagy műgonddal időzített bombává buheráltam. Mennyi hiábavaló munka. Nagy kár.

Nyissz, nyissz, nyissz, nyissz!

A másik két begyűjtő hátrálni kezdett.

– Azt már nem! – mondtam. Leugrottam a tetőről, és már rohantam is. Könnyedén utolértem a célpontomat.

Felmásztam a harmadik áldozatom tetejére, és hozzáláttam

a nyiszáláshoz. Ahogy a társai, ez is rögtön megmerevedett az utolsó antennája elhullása után.

Az utolsóig már nagyobb távolságot kellett lefutnom, de azért elég hamar odaértem. Már három antennát levágtam, és épp készültem ellátni a negyedik baját is, amikor a bal oldalamba fájdalom robbant, és a levegőbe repültem. Na jó, nem a levegőbe. Hanem a vákuumba. Tudod, hogy értem.

A földbe csapódtam, és odébb gurultam.

– Mi a…? – értetlenkedtem. Beletelt egy másodpercre, hogy felfogjam, mi történt. Azok a szarevők a Sanchezben eltrafáltak a begyűjtő elöltöltős markolójával!

A mocsadékok! Felhasíthatták volna a ruhámat! Igaz, hogy éppen a tulajdonuk tönkrevágásán mesterkedtem, de azért a gyilkosság mégiscsak túlzás, nem?

Na, most majd megnézhetik magukat!

Felálltam, odarohantam a főkamera elé, és egyenesen bemutattam neki a középső ujjamat. Aztán jól szétvertem a másik kezemben tartott drótvágóval. Ennyit a vizuális tájékozódásotokról, segg-

fejek.

– Bárki is maga, tudjuk, hogy odakint van – hallottam az elsődleges EVA-csatornán. Bob Lewis hangja. Basszus! Hát persze hogy a céh a legtapasztaltabb emberét küldi a különítmény vezetésére. – Ne nehezítse meg a dolgunkat. Ha a biztonságunk kockáztatásával kell lefognunk, gondoskodunk róla, hogy megfizessen érte.

Világos. Az űrfilmekben látottakkal ellentétben az EVA-ruhás bunyó rendkívül veszélyes. Eszem ágában sem volt ilyesmibe bonyolódni. Ha utolérnek, egyszerűen megadom magam. Addig is fogócskát játszunk.

De haladjunk csak szépen sorjában. Még mindig el kellett intéznem a Haláldózert. Az elülső kamerája nélkül összevissza kalimpálva próbált megtalálni. A kerekei ugyan nem valami gyorsak, de a markoló a maga nyers erejével valóságos ostorként csapkodott.

Most egy méterre tőlem csapódott a földbe. Ügyes próbálkozás, de nem eléggé. Beleugrottam a markolóba, és leguggoltam. Hazardíroztam kicsit. A markolónak nagyon pontos súlyérzékelői vannak, vagyis egész biztosan észleli a tömegemet. De reméltem, hogy az irányító nem nagyon figyel ezekre az adatokra.

A markoló ismét felemelkedett, én pedig ugrottam. A lendület és a markoló emelkedésének együttes ereje jóval magasabbra vitt a kívánatosnál.

– Ó, a picsába – fakadtam ki, amikor elértem az ív csúcsát. Azt hiszem, úgy tíz méterrel lehettem a talaj fölött, de sosem fogom biztosan tudni. Azt viszont tudom, hogy amikor a begyűjtő tetején landoltam, majdnem eltörtem a lábamat.

Miután egy pillanatig elmerengtem a tervem bölcsességén, levágtam a megmaradt antennát. A begyűjtő azonnal abbahagyta a kalimpálást.

– Huhh. – Ideiglenesen hatástalanítottam mind a négy begyűjtőt. Ideje volt végleg kivonni őket a forgalomból.

Azzal a géppel kezdtem, amelyiket az imént már szabotáltam. Ismét felmásztam az oldalára, és kinyitottam a megszakítódobozt. Belenyúltam a relédobozba, és birizgálni kezdtem az ébresztőóra beállításait, de persze nem tudtam megnyomni a gombokat. Az órát emberi kézhez tervezték, nem sonkaujjú EVA-kesztyűhöz.

Oké, ha nem tudom időben beindítani az ébresztőt, kevésbé finom módszerekhez kell folyamodom. Leszedtem mindkét aligátorcsipeszt, kirántottam közülük a relét, és levágtam a kábelekről a szigetelést. Aztán durva csomóba kötöttem a vezetékeket, és visszacsatlakoztattam az aligátorcsipeszeket az akkumulátor pólusaihoz.

És szedtem a lábamat.

A relé eltávolításával egy új, „drót” nevű eszközt kreáltam. Az akku rövidzárlatos lett, és valósággal szarta a meleget.

Teljes sebességgel rohantam a legközelebbi szikla felé, és bevetettem magam mögéje. Egy darabig semmi sem történt. Kikémleltem

a fedezékem mögül. Még mindig semmi.

– Hmm. Talán jobb lenne, ha…

Aztán a begyűjtő felrobbant. Érted… felrobbant. Sokkal durvábban, mint amire számítottam. Mindenfelé törmelékek szálltak. A detonáció olyan erővel nyomta a földnek az alvázat, hogy visszapattant róla, röptében félfordulatot tett, és a tetején landolt.

Azt hittem, elég messze vagyok a robbanástól, de nem, közel sem. Elcsavarodott fémdarabok csapódtak a sziklámba, felülről pedig kisebb darabkák esője zúdult alá.

– Ja, tényleg. – Merthogy elfelejtettem számításba venni a begyűjtőben lévő másik robbanóanyagot: a hidrogénes üzemanyagcella-akkumulátort. Az a sok hidrogén magas hőfokon találkozott az oxigénnel, és kicsit összeszólalkoztak.

A szikla megvédett a detonációtól, de a törmelékeső ellen mit sem ért. Hason csúsztam oda egy másik begyűjtőhöz, közben végig porfelhők robbantak körülöttem. Emlékeztetőül: idekint nincs levegő. Ha valami felrepül, ugyanazzal a sebességgel zuhan vissza, mint amelyikkel elindult. Golyózáporban találtam magam.

A puszta szerencsének köszönhetően sikerült eljutnom a begyűjtőig, és behúzódnom alá. Kivártam a vihar végét, aztán előmásztam, hogy szemügyre vegyem a kezem munkáját.

Az áldozatul esett begyűjtőnek harangoztak. A pokolba is, szinte meg sem lehetett mondani a maradványairól, hogy egykor járműként funkcionált. Az alvázból eltorzult fémroncs lett, és az egész gép 50 százaléka egyenletes arányban szóródott szét a begyűjtési területen. Ránéztem az órámra. Az egész művelet tíz percet vett igénybe. Nem rossz, de a maradék hárommal gyorsabban kell végeznem.

De először is belekotortam a roncsba, kerestem egy nagyjából kétméteres fémlemezt, és elvonszoltam a Védelmezősziklám mögé, ahol nekitámasztottam a szélének. Kaptam egy szedett-vedett menedéket.

Így ni. Lényegében építettem egy holdbázist. Pár percig elüldögéltem a Jasmine Erődben, és a többi relévezetékemet is egyszerű bikakábelekké alakítottam.

Aztán munkához láttam a második begyűjtőn. Ezúttal legalább nem kellett függőággyal vacakolnom. Ez a gép már nem ment innen sehová.

Most, hogy kisilabizáltam, hogyan gyújtsam meg az égőfejet vákuumban, sokkal gyorsabban mentek a dolgok. És nem szöszmötöltem azzal sem, hogy megjelöljem a vágási területet, egyszerűen csak emlékezetből dolgoztam. Egy kis tapasztalatnál semmi sem gyorsítja meg jobban a munkafolyamatot. Kivágtam a lyukat, installáltam a szelepet, és megtöltöttem a tárolót levegővel.

Aztán rövidre zártam az akkut, elrohantam a fémlemezemhez, bemásztam alá, és vártam. És ezúttal nem néztem vissza, mint valami idióta.

A talajon keresztül éreztem a robbanást, és felkészítettem magam a „rettegés esőjére”. Vajon elég vastag az a fémlemez?

Horpadások rajzolódtak ki benne. Pokoli ijesztő volt, de megvédett a záportól. Kivártam az utolsó horpadások megjelenését, aztán megnéztem, nem verődik-e még fel por a közeli talajon. Irritáló

a vákuum makacssága, amellyel megtagadja a hangközvetítést.

Kibújtam a fedezékem alól, és nem nyírt ki semmi, úgyhogy minden rendben ment. Kiléptem a szikla mögül, és a szemem elé tárultak egy újabb leselejtezett begyűjtő maradványai.

Ellenőriztem az időt a karom kijelzőjén. Újabb tíz perc telt el.

– A rohadt életbe!

Ha a különítmény jó időt fut, újabb tíz perc múlva ideér, nekem meg még két begyűjtőt kellett lezúznom. Ha az egyik működőképes marad, a Sanchez Aluminium továbbra is hozzájut az ércéhez, továbbra is tud oxigént termelni, Trond pedig megtartja az egymillió slagját.

A legnagyobb időveszteséget az jelentette, amikor el kellett futnom, hogy elbújjak a törmelékzápor elől. Tudtam, mit kell tennem, épp csak nem fűlött hozzá a fogam: a maradék kettőt egyszerre kellett szétkúrnom.

Ha lehet, ne idézd ezt az utóbbi mondatot a kontextusa nélkül.

Mindkét begyűjtőt előkészítettem a badabummra. Tele voltak oxigénnel, nyitva állt a megszakítódobozuk ajtaja, a bikakábeleim csak úgy lógtak a pozitív töltésükről.

Leraktam a hegesztőfelszerelést az egyik begyűjtő alá. Most, hogy sietős lett a dolgom, nem fogom tudni hazacipelni magammal ezt a sok szart, viszont nem is hagyhatok itt valamit, amire az van ráírva, hogy BASHARA HEGESZTŐTÁRSASÁG.

Eh. Egymillió slag. Veszek neki egy új felszerelést. Egy jobb felszerelést.

Felálltam az egyik begyűjtőre, és onnan néztem a húsz méterre várakozó másikra. Ez így trükkös lesz. Agyam egy rég elfeledett, racionális része vékonyka hangon megszólalt. Biztos jó ötlet ez? (Egymillió slag.) Persze! Semmi vész!

Rövidre zártam az egyik akkut, odarohantam a másik begyűjtőhöz, és azzal is ugyanígy tettem. Majdnem visszaértem a menedékemhez, amikor az első felrobbant.

Majdnem.

A detonáció az egész területet bevilágította. Porfelhők robbantak körülöttem, ahogy a begyűjtő darabkái igyekeztek a fizika törvényeinek kedvére tenni. Nem maradt időm megkerülni a sziklát. Félig mászva, félig ugorva jutottam át rajta. Megpróbálkoztam egy kecses vetődés-gurulás kombóval, de inkább kalimpálás-puffanás lett belőle.

– Láttátok ezt? – szólalt meg egy hang a rádión.

– A főcsatornán vagy – válaszolta Bob.

– Picsába.

A különítmény egy másik csatornán kommunikált, hogy ne halljam őket. Ez a fickó most elcseszte, így most már tudtam, hogy látták a robbanást. Vagyis közel jártak.

Vártam a második detonációra, de hiába. Amikor kellőképpen felbátorodtam, kilestem a szikla mögül, és láttam, hogy a megmaradt begyűjtőnek még mindig semmi baja.

– Mi a fa… – kezdtem, de aztán megláttam: a túlélő felületi károkat szenvedett a másik begyűjtő felrobbanásakor, és egy repeszdarab simán kettészelte a bikakábelemet. A két vége a pólusokból lógott. Az akku már nem volt zárlatos, és nem tudott kellően felmelegedni a robbanás előidézéséhez.

Észrevettem egy fénycsillanást a begyűjtőterület túlsó végén. Az EVA-mesterek megérkeztek. Visszanéztem a megmaradt gépre. Tizenöt méter séta, plusz ki tudja, mennyi idő, amíg a bikakábelt megjavítom. Aztán visszanéztem a villanásra – már láttam, hogy egy szállítójármű, amely alig száz méterre van, és gyorsan közelít.

Nem maradt időm végigcsinálni. Mindjárt itt lesznek a nyakamon. Kénytelen voltam otthagyni az utolsó begyűjtőt.

– A picsába! – fakadtam ki. Tudtam, hogy ez a helyes döntés, de attól még nem kellett örülnöm neki. Elmenekültem a bűntett helyszínéről.

Van egy apró probléma azzal, ha a Holdon akarsz elfutni valaki elől: meglehetősen láthatók a lábnyomaid. Egyenesen kirohantam a gyűjtőterületről, és amilyen otromba nyomot hagytam magam után, azt egy idióta is követhette volna. De ezzel nem volt mit tenni. Ezt a területet rég megtisztították mindentől, a port leszámítva.

Amikor eljutottam a természetes terepig, ott már akadtak lehetőségeim – a fennsík tele van mindenféle kavicsokkal és sziklákkal.

Ráléptem egy sziklára, és elrugaszkodtam róla a következőre. Aztán arról a következőre, és így tovább. Húsz percig folytattam ezt az én magas tétekkel játszott „a padló lávából van” játékomat. Soha még csak hozzá sem értem a poros talajhoz. Ezt a nyomot próbáld követni, Bob.

A következő szakasz egyszerre bizonyult unalmasnak és stresszesnek. Jó pár kilométert kellett megtennem, és közben folyton hátra kellett pillantgatnom a vállam fölött. A különítmény hamarosan rájön, hogy hazafelé indultam, amikor is beugranak a járművükbe, hogy utolérjenek.

A legrövidebb úton mennek majd hazafelé (reményeim szerint), úgyhogy én inkább egy kerülőt választottam. Bármit, csak ne egyenes utat. Artemis alig három kilométerre fekszik a gyűjtőterülettől, de én a magam tekervényes útjával öt kilométert tettem meg. Az előhegység köves terepén rengeteg szikla és párkány rejtett el a fürkésző tekintetek elől.

Bevált a tervem. Nem tudom, a különítmény milyen úton ment, mindenesetre nem vettek észre.

Végre megérkeztem a Moltke-előhegységhez. A Nyugalom tengere egészen a horizontig nyújtózkodott előttem. Artemis rendkívül távol, valószínűleg jó két kilométerre ragyogott. Elnyomtam magamban egy émelyítő érzést, amely azzal a gondolattal együtt tört rám, hogy mennyire mélységesen egyedül vagyok idekint. Nem volt időm efféle baromságokra.

Új stratégiával kellett előállnom. Nem ugrabugrálhatok tovább. Egy hatalmas, szürke pormező választott el az otthonomtól. Az hagyján, hogy nyomokat hagynék benne, de ráadásul kilométerekről látható lennék.

Ideje kipróbálni valamit. Per pillanat még nem léptem ki a nyílt területre. Kerestem egy célomnak megfelelő sziklát, és leültem az árnyékába. Lekapcsoltam az összes LED-fényemet, még a sisak belsejében lévőket is, és egy ragasztószalaggal letakartam a karom kijelzőjét.

A Hold árnyékai erősek és feketék. Mivel nincs levegő, nincs fényszóródás sem. De azért nem totális sötétség vett körül. Napfény verődött vissza a közeli kövekről, földről, dombokról meg egyebekről, és ezek egy része hozzám is eljutott. De a terep ragyogásához képest én lényegében láthatatlanná váltam.

Ráfordítottam a fejemet a vízbimbóra, és kiszopogattam belőle jó fél litert. Egy EVA során alaposan megizzad az ember.

Még jó, hogy megpihentem. Öt perccel azután, hogy leültem, láttam visszatérni a különítményt a városba. Meglehetősen távol haladtak el tőlem – nyílegyenesen Artemis felé.

A négy utasra tervezett járműbe hét EVA-mester zsúfolódott be. Úgy nézett ki, akár egy bohócjárgány, ahogy végigsöpört a síkságon. A felvert porfelhő alapján olyan gyorsan mentek, ahogy csak tudtak. Ilyen sebesség mellett, ilyen rázós úton esélyük sem lehetett észrevenni engem. Mi a fenét gondolhattak?

– Óó, hogy basznák meg – fakadtam ki.

Nem kellett megtalálniuk. Egyszerűen csak előttem kellett visszaérniük a városba, hogy aztán minden légzsiliphez őrt állítsanak. Előbb-utóbb kifogyok a levegőből, és kénytelen leszek megadni magam.

– Picsába! Baszki! Rohadjon meg! Hogy a kurva életbe! – A változatos trágárkodás nagyon fontos. Ha túl sokszor használod ugyanazt a szitokszót, elveszíti az erejét. Még egy percig forrongtam a ruhámban, aztán lehiggadtam, és agyalni kezdtem.

Jó, hát ez így elég szar ügy, de azért megvannak a maga előnyei is. Előttem érnek vissza a városba. Rendben. Ez viszont azt jelenti, hogy nem fognak a Nyugalomban keresni engem. Eddig azon stresszeltem, hogyan tudnék észrevétlenül átjutni a síkságon, de ez innentől kezdve nem jelentett problémát.

Felálltam, visszakapcsoltam a LED-eket, és letéptem a ragasztószalagot a karomon lévő kijelzőről.

Minden légzsilipnél lesz egy árgus szemekkel figyelő EVA-mester. És nem csak úgy odabent lógatják majd a lábukat: kint lesznek, hogy lássák a közeledésemet, és időben riadót fújhassanak.

Volt egy tervem, de először is vissza kellett jutnom a város közelébe. Ez lesz az első lépés.

A Conrad légzsilipje északra nézett, a Tranquility Bay Company Beanben lévő teherzsilipje északnyugatra, az aldrini Városkikötőé keletre, az armstrongi ISRO-légzsilip pedig délkeletre. Vagyis a legnagyobb „vakfoltjuk” a délnyugati terület lesz.

Egy óráig ugráltam előre a nagy szürke semmiben, széles ívben haladva, hogy a megfelelő irányból érkezzek. Ahogy a horizonton nőttek az otthonom kupolái, egyre inkább nyitva tartottam a szememet. Az utolsó száz méter színtiszta stressz volt. Amikor végre megérkeztem a Shepard kupolaárnyékába, sokkal nagyobb biztonságban éreztem magam. A sötétben bajosan vesznek észre.

Végre nekidőlhettem a Shepard burkolatának, és megkönnyebbülten felsóhajthattam.

Jól van. Visszaértem a városhoz. Már csak be kellett jutnom valahogy.

Nem járhattam csak úgy körbe a városhatárt, hogy eljussak a célomhoz, mert biztosan észrevennének. Ideje követni Bévi példáját, és hasznát venni azoknak a karbantartó-fogódzkodóknak.

A kapaszkodókat EVA-ruhákhoz tervezték – pont olyan szélesek voltak, hogy kényelmesen meg lehessen ragadni őket az óriási kesztyűvel. Mindössze tíz percembe telt, hogy felmásszak a gömb tetejére, ahol aztán lekuporodtam. Nem azért, mert aggódtam az EVA-mesterek miatt – minden bizonnyal túl közel vannak a többi kupolához, semhogy észrevegyenek. Nem, az én problémámat

a geográfia jelentette. A Shepardot és az Aldrint csak az Armstrong választja el egymástól, márpedig az Armstrong mindössze feleolyan magas, mint a szomszédai. Vagyis e pillanatban mindenki láthatott engem, aki az Aldrin Parkban tartózkodott.

De mivel még mindig kora reggelre járt, remélhetőleg nem sokan jártak arra, és aki esetleg mégis meglát, valószínűleg azt hiszi, csak egy munkáját végző karbantartó vagyok. De akkor is… Tilosban jártam, és jobb szerettem volna, ha senki sem vesz észre.

Lemásztam a Shepard másik oldalán, és megérkeztem az Armstrongba vezető csatlakozó alagút tetejére. Nem volt valami nagy tornamutatvány: az alagút három méter széles.

Amikor odaértem az Armstrong kupolához, arra is felmásztam. Kisebb méretének köszönhetően ez sokkal gyorsabban ment a Shepard megmászásánál. Aztán átsétáltam az Armstrong–Aldrin-csatlakozón.

Az Aldrin már nagyobb kihívást jelentett. Egy darabig felmásztam rá, de a csúcsáig nem tudtam eljutni. Vagyis hát el tudtam volna, csak nem lett volna nyerő ötlet. Egy dolog a kupola burkolatán mászkálni, de ha az emberek szeme láttára felkapaszkodnék az Aldrin Park üvegére, felszaladna pár szemöldök. „Anyu, mit keres Pókember a Holdon?” – nem, kösz.

Úgyhogy inkább megálltam félúton – épphogy az üvegablakok alatt –, és oldalazva, kapaszkodóról kapaszkodóra kerültem meg a kupolát. Hamarosan megpillantottam a Városkikötőt. A vasúti várókamra esett hozzám a legközelebb, ahol a vasúti kocsik bedokkoltak a kikötőhöz. Most nem láttam ott a vonatot. Azután a teherzsilip hatalmas, kör alakú ajtaja következett.

Bob Lewis lépett ki a vasúti alkóvból.

– Ó, a picsába! – Pedig milyen óvatosan kerültem meg az Aldrin kupoláját! Lassan mozogtam, hogy biztosan előbb vegyem észre az EVA-mestereket, semhogy ők észrevehetnének engem. De azt nem tudtam, hogy Bob a rohadt alkóvon belül van. Ez csalás, Bob!

Járőrözött. Képtelen megtagadni tengerészgyalogos múltját. Még nem nézett fel, de hamarosan fel fog. Egy, talán két másodpercem maradt, hogy csináljak valamit.

Elengedtem a kapaszkodókat, és lecsúsztam a kupolán. Megpróbáltam a lábammal megcélozni a talajt – talán ha sikerül szépen landolnom, kontrollálhatom a becsapódást. De nem. Nem. Nem vagyok egy kecses ember. A lehető legrosszabb kombinációval értem földet: durván és egyensúlyomat vesztve.

Akár egy zsák szar. De az alkóv túlsó oldalára érkeztem, és nem törtem el semmimet. Még jó, hogy a vákuumban nem terjed a hang, máskülönben Bob tuti meghallotta volna a becsapódásomat. Na mindegy. Egy ügyetlen, béna siker is siker.

Hozzásimultam az Aldrin falához, és elóvakodtam a kikötő közeléből, amíg Bob teljesen kikerült a látómezőmből. Nem tudtam, merre viszi a „járőrözése”, de azt tudtam, hogy nem fog túlságosan eltávolodni a kikötő légzsilipjétől. Továbbmentem, és amikor kijutottam a kikötőből, hátammal a kupolának támaszkodva leültem.

Aztán vártam. Ebből az új pozíciómból nem láttam a vasúti alkóvot, de a városból kivezető sínpárt igen.

A vonat fél óra múlva bukkant fel a horizonton. Köszönhetően a Hold kis méretének, a mi horizontunk mindössze két és fél kilométerre van, úgyhogy nem tartott sokáig, amíg a szerelvény megérkezett az állomáshoz.

Megvártam, hogy beguruljon a kikötőhöz, és dokkoljon, aztán végigóvakodtam az alkóv oldalán.

Ez volt a nap első járata, úgyhogy az utasok többnyire a látogatóközpont alkalmazottaiból álltak. Gyorsan berakodtak, aztán a vonat máris készen állt a visszaútra.

Kigurult az alkóvból. Egy ekkora járműnek időbe telik felgyorsulni, úgyhogy még viszonylag lassan haladt.

Ugrottam, és megragadtam az elülső kerékházat. Nem sikerült valami stabilan elkapnom, de minden erőmmel kapaszkodtam. A vonat úgy vonszolt magával, hogy a lábam közben a talajról pattogott vissza. Oké, lehet, hogy nem ez volt életem legjobb terve, de immár mégiscsak egy vonat választott el Bobtól, és abban a pillanatban nem is vágytam ennél többre.

A szerelvény egyre gyorsabban és gyorsabban haladt. Az életemért kapaszkodtam. Ilyen sebességnél bármilyen éles kő kilyukaszthatta a ruhámat. Nem lóghattam a vonatról az egész út alatt. Valamit kezdenem kellett a lábammal.

Felnyúltam, és megragadtam egy ablak szélét – csak remélhettem, hogy senki sem ül mögötte. Felhúztam magam, és feltettem a lábamat a kerékházra. Be akartam lesni az ablakon, hogy lássam, észrevett-e valaki, de ellenálltam a késztetésnek. Pár ujjat talán nem vesznek észre az utasok, de egy nagy EVA-sisakot valószínűleg igen.

Próbáltam mozdulatlan maradni. Elég hátborzongató élmény lenne a vonaton ülők számára, ha hangokat hallanának a falon kívülről. A Rossz Döntéseket Hozó Holdnő Támadása.

Végigpiszmogtunk a látogatóközpontba vezető álmos úton. Mostanra valószínűleg kitaláltad a tervemet. A különítmény az Artemis összes légzsilipjét őrzi, de vajon gondoltak a látogatóközpontra is?

Még ha gondoltak is rá, nem tudnak előttem odaérni. Az első vonaton ültem.

Mint mindig, az út negyven percig tartott, és sikerült viszonylagos kényelemben elüldögélnem a kerékházon. Lehetett volna rosszabb is.

Az utazást a helyzetemen való borongással töltöttem. Még ha vissza is jutok anélkül, hogy elkapnának, baszhatom. Trond négy begyűjtő elpusztítására bérelt fel, én meg csak hárommal végeztem. A Sanchez mérnökei elhárítják a túlélőn végzett szabotázsakciómat, és munkába állítják. A termelésük lecsökken ugyan, de az oxigénkvótát még így is képesek lesznek teljesíteni.

Trond nem fog fizetni egy ilyen leégésért, én pedig nem hibáztathatom érte. Nem egyszerűen csak kudarcot vallottam, hanem ráadásul megnehezítettem a dolgát. A Sanchez Aluminium immár tudta, hogy valaki utazik rájuk.

– Basszus… – mondtam, ahogy görcsbe állt a gyomrom.

A vonat megközelítette a látogatóközpontot, és lelassított. Leugrottam, és botorkálva megálltam, miközben a szerelvény befutott az alkóvjába.

Elszökelltem a látogatóközponthoz, és megkerültem a kupolafalat. Ahogy a burkolat mentén haladtam, megpillantottam a Sast. Szinte hallottam, ahogy ítélkezik fölöttem: C-c. Az én legénységem sosem vetemedne efféle szarságokra.

Aztán csodálatos látvány tárult a szemem elé: Az EVA-légzsilip teljesen őrizetlenül állt!

Ó, igen!

Odarohantam, kinyitottam a külső ajtót, beugrottam rajta, és becsuktam magam mögött. Elfordítottam a nyomásszelepet, és hallgattam, ahogy minden irányból érkezik a levegő gyönyörűséges sziszegése.

Bár siettem, azért végigvártam a légtisztítást. Lehet, hogy csempész, szabotőr és totál seggfej vagyok, de az EVA-ruhámat sosem hagynám mocskosan.

A folyamat végeztével patyolattisztán álltam a zsilipben.

Újra a városban! Valahol a látogatóközpontban el kellett rejtenem az EVA-ruhámat, de ez nem jelenthetett problémát. Egy csomó turistaszekrény közül választhattam, később meg majd visszajövök érte egy nagy konténerrel. Elvégre hordár vagyok – csak annyit kell mondanom, hogy egy csomagot jöttem felvenni. Senki sem gyanakodna.

Kinyitottam a belső légzsilipet, és beléptem a megváltásba.

Csakhogy nem a megváltás várt rám. Hanem egy rakás szar. Egyenesen egy rakás szarba léptem bele. A mosolyomat gyorsan felváltotta a „nagy rakás szarba léptem” arckifejezés.

Dale állt az előkamrában karba font kézzel, féloldalas vigyorral a képén.

Kedves Jazz!

Jól vagy? Aggódom érted. Pár hete nem hallottam felőled.

Kedves Kelvin!

Bocs, egy időre le kellett kapcsolnom a Gizmó-szolgáltatásomat, hogy pénzt spóroljak. Mostanra visszakapcsoltattam. Kemény időkön vagyok túl, de kezdem végre összeszedni magam.

Szereztem egy új barátot. Időnként összekaparok annyi pénzt, hogy megigyak egy sört egy conradi lebujban. Tudom, hogy hülyeség piára költeni, ha egyszer az ember hajléktalan, de hát pont a pia teszi elviselhetővé a hajléktalan-életmódot.

Mindegy, szóval találkoztam ott egy Dale nevű törzsvendéggel. EVA-mester, főleg az Apollo–11 Látogatóközpontban dolgozik. Turistáknak vezet EVA-túrákat meg ilyesmi.

Beszédbe elegyedtünk, és bár nem tudom, miért, végül elmeséltem neki a problémáimat. Sokkolta, hogy milyen elbaszott helyzetbe keveredtem, és felajánlotta, hogy kölcsönad egy kis pénzt. Azt hittem, azért csinálja, hogy a bugyimba férkőzzön, úgyhogy nemet mondtam. Nincs bajom a prostituáltakkal, de én nem akarok az lenni.

De a fickó égre-földre esküdözött, hogy csak baráti segítséget kínál. Soha életemben semmi nem esett olyan nehezemre, mint elfogadni azt a pénzt, Kelvin. De kifutottam a lehetőségekből.

A lényeg, hogy így már volt annyi pénzem, hogy kifizessem egy lakókapszula foglalóját és első havi bérleti díját. Olyan kicsi, hogy ki kell lépnem belőle, ha meg akarok mozdulni (dobpergés!), de legalább van egy otthonom. Dale pedig, híven az adott szavához, sosem várt el cserébe semmit. Igazi úriember.

És hiszed vagy sem, még randizom is valakivel. Tylernek hívják. Még az elején vagyunk, de nagyon édes. Kicsit félénk, mindenkivel udvarias, és amolyan kiscserkész, ha a szabályokról van szó. Vagyis minden tekintetben a tökéletes ellentétem. Mégis passzolunk. Meglátjuk, mi lesz belőle.

Tudod mit? Mostanában önző voltam. Olyannyira magamra koncentráltam, hogy nem is érdeklődtem felőled. Hogy mennek a dolgok?

Kedves Jazz!

Jó neked! Tartottam tőle, hogy a Seannal való tapasztalatod miatt örökre kiábrándulsz a férfiakból. Látod? Nem vagyunk mind seggfejek.

Van egy állásom a KSC-nél, amiért nagyon hálás vagyok. Még előléptetést is kaptam. Most már berakodásvezetőnek tanulok. Pár hónap múlva berakodásvezető leszek, és akkor fizetésemelést is kapok.

Halima hat hónapos terhes, és mind a kisbabára készülődünk. Kidolgoztunk egy időbeosztást, hogy a többi nővérem folyamatosan tudjon gondoskodni a babáról, amikor Halima iskolában van. Anya, apa és én dolgozunk tovább. Apa már közel járt a nyugdíjhoz, de most legalább még öt évet dolgoznia kell. Nincs más választásunk. Másképp nem lenne elég pénzünk.

Kedves Kelvin!

Berakodásvezetőnek tanulsz? Ez azt jelenti, hogy néha felügyelet nélkül pakolsz össze szállítócsomagokat, ugye? Mert elég sokan vannak Artemisen, akik dohányoznak.

Kedves Jazz!

Hallgatlak…

7

Úgy bámultam Dale-re, mintha pöcs nőtt volna ki a homlokából.

– Honnan…

– Mi mást tehettél volna? – Kivette a sisakot engedékeny kezemből. – Tudnod kellett, hogy a különítmény Artemis összes légzsilipjét őrizni fogja, vagyis egyedül a látogatóközpont maradt.

– Egyáltalán miért nem vagy a különítménnyel?

– A különítménnyel vagyok. Önként jelentkeztem a látogatóközpont őrzésére. Hamarabb is jöttem volna, de ez volt az első vonat. Az időzítésből ítélve ugyanazzal a járattal jöttünk.

A picsába. Szép kis mesterbűnöző vagyok.

Dale letette a sisakomat egy padra, aztán megfogta a kezemet, és kicsatolta a kesztyű zárját. A csuklónál megcsavarta a kesztyűt, és lehúzta rólam.

– Ezúttal túl messzire mentél, Jazz. Túlságosan is messzire.

– Te fogod nekem eljátszani az erkölcscsőszt?

Megcsóválta a fejét.

– Hát már sosem hagyod annyiban?

– Miért tenném?

A szemét forgatta.

– Tyler meleg, Jazz. Olyan meleg, mint Oscar Wilde, ahogy flitterekbe öltözve sétáltat egy rózsaszín pudlit, tiarával a fején.

– A pudlinak tiara van a fején?

– Nem, úgy értettem, Oscar Wilde-nak…

– Jó, jó, így már világos. Akárhogy is: baszódj meg.

Dale felnyögött.

– Sosem működött volna köztetek. Soha.

– És ettől már jogod van megdugni a pasimat?

– Nem – válaszolta halkan. Levette a másik kesztyűmet, és letette a padra. – Nem lett volna szabad kefélnünk, amikor még mindig együtt voltatok. Én szerelmes voltam, ő meg össze volt zavarodva, de ez nem mentség. Hibát követtünk el.

Elkaptam a tekintetemet.

– De azért elkövetted.

– Ja, elkövettem. Elárultam a legjobb barátomat. Ha azt hiszed, ez nem kínoz belül, tényleg nem ismersz engem.

– Ó, te szegény.

Felhorkantott.

– Nem én „csábítottam át”, ugye tudod? Ha én nem lépek be a képbe, magától hagy ott téged. Sosem tudna boldog lenni egy nővel. Ennek semmi köze hozzád. Ezzel te is tisztában vagy, ugye?

Nem válaszoltam. Igaza volt, de nem voltam abban a hangulatban, hogy végighallgassam. Intett nekem, hogy forduljak meg. Engedelmeskedtem, mire lecsatolta rólam a létfenntartó csomagot.

– Nem akarsz szólni az EVA-haverjaidnak, hogy elkaptál?

Óvatosan letette a csomagot a padra.

– Ez nem kis dolog, Jazz. Nem egy elfenekelés. Deportálni fognak. Felrobbantottad a Sanchez Aluminium begyűjtőit. Egyáltalán miért tettél ilyet?

– Mit érdekel az téged?

– Még mindig fontos vagy nekem, Jazz. Évekig te voltál a legjobb barátom. Nem bánom, hogy beleszerettem Tylerbe, de tudom, hogy hibát követtem el.

– Kösz. Amikor éjjel nem tudok aludni, mert tudom, hogy éppen keféled az egyetlen férfit, akit valaha szerettem, majd azzal vigasztalom magam, hogy bűntudatod van. Attól mindjárt sokkal jobb lesz.

– Eltelt egy év. Mikor jár le az áldozatszereped?

– Kapd be.

Nekitámaszkodott a falnak, és felnézett a plafonra.

– Jazz, mondj egy okot, hogy miért ne hívjam az EVA-különítményt. Bármit.

Átkényszerítettem némi logikát az agyamban kavargó haragtornádón. Nagylányként kellett viselkednem – legalább egy percig. Meg kellett tennem, akkor is, ha nem fűlött hozzá a fogam.

– Adok neked százezer slagot. – Nem mintha lett volna 100 000 ğ-m, de majd lesz, ha kicsinálom valahogy azt az utolsó begyűjtőt.

Dale felvonta a szemöldökét.

– Oké, ez elég jó ok. Mi a franc folyik itt?

Megráztam a fejemet.

– Semmi kérdezősködés.

– Bajban vagy?

– Ez kérdezősködés.

– Jó, jó. – Karba fonta a kezét. – Mi lesz a különítménnyel?

– Tudják, hogy én vagyok az?

– Nem.

– Akkor semmit sem kell csinálnod. Csak felejtsd el, hogy láttál.

– Jazz, az egész városban mindössze negyven embernek van EVA-ruhája. Ez egy nagyon szűk gyanúsítottlista a nyomozáshoz, márpedig az EVA-mesterek kétségkívül nyomozni fognak. Rudyról nem is beszélve.

– Erre mind felkészültem. Neked csak annyit kell tenned, hogy tartod a szádat.

Dale végiggondolta, aztán rám villantotta a mosolyát.

– Tartsd meg a százezredet. Valami mást kérek cserébe: újra a barátod akarok lenni.

– Százötvenezer – mondtam.

– Heti egy este. Te meg én a Hartnellben, pont, mint régen.

– Nem. Vagy fogadd el a pénzemet, vagy vess az EVA-csőcselék elé.

– Jazz, én igyekszem a kedvedre tenni, de most már ne szarakodj velem. Nem kell a pénzed. A barátságunkat akarom. Vagy ez, vagy semmi.

– Rrr – kezdtem, de elfojtottam a torkomban az „ohadj meg”-et. Valahol odabent rátaláltam a büszkeségem határaira. Dale egyetlen Gizmó-hívással tönkretehette az életemet. Nem volt más választásom.

…rrrendben – fejeztem be a szót. – Hetente egyszer. De ez még nem jelenti azt, hogy barátok vagyunk.

Megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Hála az égnek. Nem akartalak tönkretenni.

– Már tönkretettél.

Erre azért összerezzent. Helyes.

Elővette a Gizmóját, és tárcsázott.

– Bob? Még mindig kint vagy? … Oké, csak jelentkezem. Itt vagyok a látogatóközpontban, most öltözöm be… Aha, az első vonattal jöttem. Átkutattam az egész központot. Nincs még itt senki, csak én meg a műszakjukat kezdő munkások.

Egy darabig hallgatta a Gizmóját, aztán így szólt:

– Rendben. Tizenöt percen belül odakint leszek… oké, rádiózok, ha kiértem.

Bontotta a vonalat.

– Hát, akkor én megyek megkeresni a rejtélyes szabotőrt.

– Jó szórakozást hozzá.

– Kedd este nyolckor a Hartnellben.

– Rendben – motyogtam.

Dale segítségével kibújtam a ruhámból, aztán belesegítettem őt a sajátjába.

Amikor hazaértem, bezuhantam az ágyamba. Te jó ég, mennyire kimerültem! Még a szaros koporsómat is kényelmesnek éreztem. Kivetten a Gizmómat az alibigépemből, és ellenőriztem a böngészési és e-mail-előzményeket. A gép elvégezte a dolgát.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Megúsztam. Többnyire. Számíthattam pár kérdésre Rudytól és a céhtől, de tudom, mit kell mondanom.

A Gizmómra jött egy üzenet Trondtól: „Az utolsó szállítmányából hiányzott egy tétel.”

Visszaírtam neki: „Elnézést a késlekedésért. Dolgozom az utolsó csomag leszállításán.”

„Értettem.”

Elő kellett rukkolnom valamivel az utolsó begyűjtő kinyírására, mielőtt ismét beszélnék Tronddal. De mi a francot csináljak? Ideje volt egy újabb tervnek. Fogalmam sem volt, mifélének, de valamit ki kellett találnom.

Egyszer csak azon kaptam magam, hogy felébredek egy akaratlan szunyókálásból. Még mindig viseltem a cipőmet, és a kezemben tartottam a Gizmómat. Gondolom, az aznapi kimerültség és a pocsék előző éjjeli alvás végül megtette a hatását. Amikor megnéztem, mennyi az idő, láttam, hogy négy órát aludtam.

Hát, legalább kipihentem magam.

Majdnem egy óráig róttam a köröket a Conrad-földszint körül. Nem a fittségemre vigyáztam, be kellett jutnom a Conrad légzsilipjének előkamrájába. Méghozzá észrevétlenül.

A BVT még mindig egy benti szekrényben pihent. Megígértem Zsókának, hogy két napon belül visszaviszem neki, és ez a határidő gyorsan közeledett, de valahányszor elmentem a rohadt légzsilip mellett, mindig volt valaki a közelben. Úgyhogy továbbsétáltam.

Egy ideig az EVA Céhtől is távol akartam tartani magamat. Öt óra elteltével feladták a kutatást, és mostanra már nyilván nyomoztak mindenki után, aki hozzáférhetett egy EVA-ruhához. A Gizmó tevékenysége gondoskodott az alibimről, de még így sem szívesen válaszolgattam volna kérdésekre. Nem akartam szóba állni a légzsilipnél lófráló emberekkel sem.

Négy teljes kör után végre sikerült akkor odaérnem a zsiliphez, amikor épp senki sem ténfergett a környéken. Besiettem, meglóbáltam a Gizmómat, hogy kinyissam a szekrényt, fogtam a BVT-t meg a távirányítóját, és húztam onnan a pokolba.

Öntelt kis vigyorral a képemen léptem ki az előkamrából. Tökéletes bűntény. Aztán egyenesen belefutottam Rudyba.

Mintha egy téglafalnak ütköztem volna. Na jó, nem teljesen. Ha elég gyorsan haladsz, egy téglafalban ténylegesen kárt tehetsz. Elejtettem a BVT-t, mert én már csak ilyen ügyetlen mamlasz

vagyok.

Rudy egy pillanatig elnézte, ahogy zuhan, aztán lazán elkapta.

– Szép jó napot, Jazz – szólalt meg. – Már kerestem.

– Sose kap el élve, zsernyák – válaszoltam.

Ránézett a gépre.

– Ez egy burkolatvizsgáló bot? Mégis mi dolga egy ilyennel?

– Női higiénia. Úgysem értené.

Visszaadta nekem.

– Beszélnünk kell.

Bedugtam Bévit a hónom alá.

– Hallott már a Gizmókról? Azokkal bárhonnan tud beszélni bárkivel.

– Gyanítom, nem fogadta volna a hívást.

– Jaj, hát tudja, hogy van ez. Mindig zavarba jövök, ha egy helyes fiú telefonál. Hát, öröm volt dumálni magával.

Elindultam. Arra számítottam, hogy elkapja a karomat, vagy ilyesmi, de csak jött velem.

– Tudja, miért vagyok itt, ugye?

– Fogalmam sincs. Valami kanadai dolog? Bocsánatot kell kérnie valamiért, ami nem a maga hibája? Vagy nyitva kell tartania az ajtót valakinek, aki még húsz méterre van innen?

– Gondolom, hallotta, mi történt a Sanchez begyűjtőivel.

– Az összes helyi oldal vezető hírére gondol? Ja, hallottam róla.

Összekulcsolta a kezét a háta mögött.

– Maga tette?

Elővettem a legmeggyőzőbb döbbent arckifejezésemet.

– Miért csinálnék ilyesmit?

– Ez lett volna a következő kérdésem.

– Valaki megvádolt engem?

– Nem, de mindig igyekszem képben lenni a városomban zajló eseményekkel. Magának van EVA-ruhája, és bűnöző. Logikus lépésnek tűnt, hogy magánál kezdjem a nyomozásomat.

– Egész éjjel a koporsómban voltam. Ellenőrizze a Gizmóm aktivitását, ha nem hisz nekem. Ezennel engedélyt adok rá, hogy ellenőrizze… csak hogy megspóroljam magának a macerát, hogy Ngugi igazgatónőtől kelljen felhatalmazást kérnie hozzá.

– Szaván fogom. Az EVA Céh tagja, Bob Lewis is megkeresett egy kéréssel. Tudni akarja minden egyes személy tegnap éjjeli tartózkodási helyét, akinek van EVA-ruhája. Engedélyt ad rá, hogy megosszam vele az adatait?

– Igen. Csak rajta. Ez majd biztos eloszlatja a kételyeket.

– Bob számára talán. De én már csak amolyan gyanakvó természetű vagyok. Csak mert a Gizmója egész éjjel a koporsójában volt, az még nem jelenti azt, hogy maga is ott tartózkodott. Vannak esetleg szemtanúi?

– Nincsenek. A közvélekedéssel ellentétben általában egyedül alszom.

Rudy felvonta a szemöldökét.

– A Sanchez Aluminium dühös. Az EVA Céh is alaposan berágott.

– Nem az én bajom. – Figyelmeztetés nélkül befordultam egy sarkon, hogy lerázzam, de tartotta velem a lépést. Valószínűleg tudta, hogy megpróbálkozom vele.

Pöcs.

– Mondok én magának valamit. – Elővette a Gizmóját. – Fizetek száz slagot, ha elmondja az igazat.

– Hogy… mi? – Megtorpantam.

Bepötyögött valamit a Gizmójába.

– Száz slag. Közvetlen utalás az én számlámról a magáéra.

A Gizmóm felcsipogott. Előhúztam a zsebemből:

ÁTUTALÁS RUDY DUBOIS-TÓL: 100ğ. ELFOGADJA?

– Mi a szart csinál? – kérdeztem.

– Fizetek az igazságért. Úgyhogy halljuk.

Elutasítottam az átutalást.

– Ez így nagyon fura, Rudy. Már elmondtam az igazat.

– Lemond száz slagról? Ha eddig is az igazat mondta, fogadja el a pénzt, és mondja el újra.

– Kopjon le, Rudy.

Tudálékos pillantást vetett rám.

– Aha. Gondoltam.

– Mit gondolt?

– Kis gyerekbűnöző kora óta ismerem magát. Sosem ismerné el, de pont olyan, mint az apja. Az ő üzleti etikáját örökölte.

– És? – duzzogva fordítottam el a fejemet.

– Ha csak simán beszélgetünk, egész álló nap hazudozni fog. De ha fizetek magának az igazságért, akkor az már azt jelenti, hogy üzletet kötöttünk. És egy Bashara sosem szeg meg egy üzleti megállapodást.

Kifutottam az okostojás megjegyzésekből. Ritka, de olykor megesik.

Rudy Bévire mutatott.

– Az a BVT tökéletesen alkalmas egy légzsilip engedély nélküli kinyitására.

– Gondolom.

– De ahhoz először ki kellene vinnie innen.

– Gondolom.

– Egy turistás EVA alkalmával valószínűleg ki tudná csempészni.

– Mire is céloz ezzel, Rudy?

Megtapogatta a Gizmóját.

– A légzsilipeken nincsenek biztonsági kamerák. Nem vagyunk rendőrállam. De a látogatóközpont ajándékboltjában van egy.

Felém fordította a kijelzőt, és megláttam magamat, amint éppen átsétálok az ajándékbolton az álruhámban. Megállította a felvételt.

– A vonaton bonyolított tranzakciója szerint Nuha Nejemnek hívják. Különös módon a Gizmója immár ki van kapcsolva. Nagyjából olyan magas, olyan testfelépítésű és olyan bőrszínű, mint maga, nem gondolja?

Közelebb hajoltam a kijelzőhöz.

– Ugye tudja, hogy nem csak egy alacsony nő van a Holdon? Különben is, nikábot visel. Látott engem valaha is tradicionális ruhában? Nem vagyok valami hithű muszlim.

– Ahogyan ő sem. – Lapozott párat a kijelzőn. – A vonaton is van biztonsági kamera.

A Gizmója most a vonat belsejét mutatta. A kedves francia fickó felállt, és átadta nekem a helyét. Meghajoltam előtte, és leültem.

– Nem halt még ki a lovagiasság – állapítottam meg. – Jó tudni.

– A muszlimok nem hajolnak meg más emberek előtt – világosított fel Rudy. – Még Mohamed sem engedte, hogy bárki meghajoljon neki. Kizárólag Allahnak hajolnak meg, senki másnak. Soha.

A picsába. Ezt tudnom kellett volna. Talán nem ártott volna kicsit jobban odafigyelnem gyerekkoromban – még mielőtt apa feladta, hogy belém plántálja a hitet.

– Hm – mondtam. – Nem tudom, mit mondhatnék.

Rudy nekitámaszkodott a falnak.

– Ezúttal elkaptam, Jazz. Ez nem holmi kis csempészgetés. Ez tulajdon megrongálása százezer slag értékben. Magának annyi.

Kicsit megremegtem. Nem a félelemtől. A dühtől. Hát nincs jobb dolga ennek a seggfejnek, mint hogy az én életemet mikromenedzselje?! Hagyjál már békén, a kurva életbe is!

Azt hiszem, nem sikerült túl jól lepleznem az érzéseimet.

– Mi a baj? Semmi visszavágás? Ezt nem szórakozásból csinálta. Erre egyértelműen felbérelte magát valaki. Mondja meg ki, és szólok egy jó szót az érdekében az igazgatónőnél. Így nem fogják deportálni.

A számat keskeny vonallá szorítottam.

– Ugyan már, Jazz. Csak árulja el, hogy Trond Landvik bérelte fel, és mind élhetjük tovább az életünket.

Igyekeztem nem kimutatni a reakciómat, de hiába. Ezt meg honnan a fenéből tudhatta?

Rudy mindent leolvasott az arcomról.

– Sok földi birtokát eladta, és óriási slagtartalékot halmozott fel. Nyilván vásárolni készül valamit Artemisen. Tippem szerint a Sanchez Aluminiumot.

Nagyon rá lehetett szállva Trondra, ha kész volt lemondani a lehetőségről, hogy végleg kicsináljon. De akkor is… áruljam be Trondot? Nem az én stílusom.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

Visszatette a Gizmóját a zsebébe.

– Miért van magánál egy BVT?

– Leszállítom. Hordár vagyok. Az a dolgom, hogy mindenféléket szállítsak.

– Ki küldte? És kinek?

– Nem mondhatom meg. Garantáljuk a szállítmányokkal kapcsolatos diszkréciót. Vigyáznom kell a hírnevemre.

Egy darabig farkasszemet nézett velem, de nem inogtam meg.

A homlokát ráncolva lépett hátrébb.

– Rendben. De ennek még nincs vége. Nagy hatalmú emberek dühödtek be.

– Akkor valaki másra dühödtek be, mert én nem csináltam semmit.

Ekkor, totális meglepetésemre, megfordult és elsétált.

– Hamarosan nagy bajban találja magát. Amikor így lesz, hívjon fel.

– Mi… – kezdtem, de aztán inkább elhallgattam. Ha nem visz be, jobb, ha nem erőltetem a dolgot.

Ennek semmi értelme. Rudy évek óta utazott az irhámra, és most igencsak erős bizonyítékot gyűjtött össze ellenem. Egész biztosan eleget ahhoz, hogy meggyőzze az igazgatónőt, aki gondolkodás nélkül lehajítaná a seggemet a Földre.

Ha annyira akarta Trondot, miért nem tartóztatott le? Ha a deportálás réme lebegne a fejem fölött, sokkal nagyobb valószínűséggel köpnék Trondról, nem igaz?

Mi a szar folyik itt?

Innom kellett valamit. Beugrottam a Hartnellbe, leültem a szokásos helyemre, és jeleztem Billynek. Ideje alkoholba és tesztoszteronba fojtanom a gyötrelmemet. Megiszom pár olcsó sört, magamra dobok valami szexit, aztán irány egy aldrini éjszakai klub, ahonnan hazavihetek valami jóképű fickót. Akár még Svoboda kondomját is kipróbálhatom. Miért ne?

– Minden oké, szivi? – kérdezte Billy. – Próbáld ki ezt a főzetet. Új formula.

Fülig érő vigyorral tolt elém egy kupicás poharat.

Gyanakodva méregettem az italt.

– Ne már, Billy, de tényleg, csak egy sörre vágyom.

– Csak nyalints bele. Csak egy kortyot, és az első söröd ingyé’ lesz.

Egy pillanatig még fontolgattam a dolgot, de arra jutottam, hogy az ingyensör mégiscsak ingyensör. Felhajtottam a piát.

El kell ismernem: meglepődtem. Arra számítottam, hogy éppolyan rettenetes íze lesz, mint a legutóbbinak. Ehelyett teljesen másféle rettenetes íze volt. A tűzforró kínt felváltotta valamiféle pikáns romlottság. Kiköptem.

Megszólalni sem tudtam, úgyhogy csak rámutattam a sörcsapra.

– Hrm – morogta Billy. Kitöltött nekem egy pohárral, és odanyújtotta. Úgy ittam meg, akár egy eltévedt sivatagi utazó, aki végre oázisra bukkant.

– Na jó – töröltem meg a számat. – Oké. Tormát ittam? Meg mernék esküdni, hogy tormát éreztem benne.

– Nem, rumot ittál. Vagyis hát rumkivonatot és etánolt.

– Hogy a francba lehet, hogy rumból indulsz ki, és ez lesz a vége?

– Később újra megpróbálom. Az etánol kivonási folyamatába’ lehet valami. De van még egy kipróbálandó vodkám, ha benne vagy.

– Talán később. Most inkább csak innék még egy sört.

Felzúgott a Gizmóm. Trondtól jött üzenet: „Aggódom az utolsó szállítmány miatt.”

– A picsába – motyogtam. Fogalmam sem volt, hogyan csináljam ki az utolsó begyűjtőt.

„A szállítási terv utolsó simításain dolgozom.”

„Jelen pillanatban elégedetlen kuncsaft vagyok. Sürgős szállítást kérek.”

„Értettem.”

„Keressek egy másik hordárt a feladatra? Talán maga túlságosan elfoglalt.”

Homlokráncolva meredtem a Gizmómra.

„Ne legyen seggfej.”

„Beszéljük ezt át személyesen. Egész nap elérhető vagyok.”

„Nemsokára ott leszek”. Visszatettem a Gizmómat a zsebembe.

– Zabosnak tűnsz – jegyezte meg Billy. – És nem a piától.

– Ügyfélszolgálati probléma. Személyesen kell elsimítanom.

– Akkor inkább felejtsem el azt a második sört?

Felsóhajtottam.

– Aha. Asszem, jobb lesz úgy.

• • •

Elsétáltam a Landvik-birtok főbejáratához, és becsöngettem.

Semmi válasz. Hm. Ez fura. Hol van Irina és az ő védjegyzett fintorgása? Készültem neki pár válogatott okostojás megjegyzéssel.

Újra becsöngettem. Még mindig semmi.

Ekkor vettem észre az ajtót ért kárt. Csak egy kis kopást a szélén. Pont ott, ahová egy feszítővasat tennél, ha be akarnál törni. Összerezzentem.

– Jaj, ne már…

Belöktem az ajtót, és bekukkantottam az előtérbe. Semmi nyoma Irinának vagy Trondnak. Egy csinos váza hevert a földön a kiállító talapzata mellett. A falon élénkvörös vérfolt…

– Nem! – mondtam.

Megpördültem, és kiviharzottam a folyosóra.

– Nem, nem, nem!

Kedves Kelvin!

A következő szállítmányhoz kérek három kilogramm vágott dohányt, ötven csomag sodrópapírt, húsz öngyújtót és tíz doboz gyújtófolyadékot.

Találtam egy új bevételi forrást: habfúvós szigetelés. Mint kiderült, remekül használható zajszigeteléshez, és jobb, ha elhiszed nekem, a zaj errefelé komoly problémát jelent. Különösen a város olyan pocsékabb környékein, mint ahol én is élek. A hab száradás után gyúlékonnyá válik, úgyhogy tiltott anyagnak számít, de ha csendet tudunk kínálni egy olcsó környékeken, az emberek bármennyi pénzt megadnak érte.

Ami a különleges rendeléseket illeti, találtam egy kincsesbányát. A fickó dominikai La Aurora szivarmárkát kér. Speciális rendelést kell leadnod rájuk. Fizess, amennyit csak kell, hogy minél előbb leszállítsák Kenyába. Egy vagyont fogunk keresni rajta. A fickó valószínűleg minden hónapban kér majd utánpótlást, úgyhogy tárazz be a cuccból.

Az előző havi profit 21 628 ğ. A te feled 10 814 ğ. Milyen formában kéred?

Hogy vannak a nővéreid? Sikerült mindent elrendezni Halima seggfej exférjével?

Kedves Jazz!

Rendben, beteszem a kért tételeket a következő ellátmánycsomagba. Kilenc nap múlva indul. A habszigetelés remek ötlet. Körbekérdezek, megkeresem a legjobb zajelnyelés per terület arányút, és küldök belőle egy adaggal. Meglátjuk, hogyan fogy majd.

Kérlek, váltsd át a részemet euróra, és utald el a német számlámra.

Igen, Halima férjéről gondoskodtunk. Már nem akar felügyeleti jogot szerezni Edwardra. Nem mintha tényleg akart volna, csak arra ment ki az egész, hogy kivásároljam. Úgyhogy így is tettem. Hála istennek a tevékenységünkért, Jazz. Fogalmam sincs, mihez kezdene nélküle a családom.

Kiki most kezdte az egyetemet Ausztráliában. Építészmérnöknek tanul, és nagyon büszkék vagyunk rá. Faith jó jegyeket kap a középiskolában, bár kicsit jobban érdeklik a fiúk, mint szeretnénk. Margot pedig remek atlétának bizonyult. Már kezdő csatárként játszik a focicsapatban.

Nálad hogy mennek a dolgok? Hogy van Tyler?

Kedves Kelvin!

Tyler fantasztikus. Ő a legédesebb, legkedvesebb férfi, akivel valaha együtt voltam. Nem vagyok egy érzelgős típus, és sosem hittem, hogy valaha ilyesmit mondok majd: de komolyan, lehet, hogy igazi férjalapanyag. Már egy éve vagyunk együtt, és még mindig szeretem. Ez nálam példa nélküli.

Tyler minden szempontból Sean tökéletes ellentéte: figyelmes, hűséges, odaadó, és hihetetlenül édes. Ja, és nem pedofil, ami komoly előrelépés Seanhoz képest. Istenem, el sem tudom hinni, hogy jártam azzal a seggfejjel.

Egyéb híreinkben: Dale EVA-ra tanít. Remekül csinálja, pedig elég izzasztó és veszélyes ezeknek a készségeknek az elsajátítása. Ráadásul az EVA Céh klikkesebb, mint egy vallásos szekta. De most, hogy tudják, azért tanulok, hogy közéjük tartozhassak, kezdenek megenyhülni irántam.

Öreg, ha egyszer megszerzem az EVA-engedélyemet, úszni fogok a lóvéban.

A túrákkal iszonyatos pénzeket lehet keresni!

És nem csak nekem lesz jobb dolgom, te is profitálni fogsz belőle. Dobom

a hordáros melót, és szerzek egy szondahajcsáros állást. Akkor nem kell többé megvesztegetnem Nakoshit. Kelvin, barátom, fényes jövő elé nézünk.

Kedves Jazz!

Ezt jó hallani.

Van itt egy kis zűr a KSC-nél. Most jelentették be, hogy megsűrítik a kilövési menetrendet, ehhez pedig kibővítik a berakodási részleget. Így velem egy időben dolgozni fog egy másik berakodócsapat is. Nem lehetek egyszerre két helyen, úgyhogy a kilövések feléről lecsúszunk.

De van egy ötletem: mit szólnál hozzá, ha még egy embert bevennénk a buliba? Keresnék valakit, akiben egész biztosan megbízhatunk. Sok rakodót ismerek, akik tudnának mit kezdeni egy kis pluszpénzzel. Nem kellene egyenrangú partnerként bevennünk az illetőt, kaphatna mondjuk egy 10 százalékos részesedést.

Kedves Kelvin!

Őszintén szólva nem rajongok az ötletért. Ami téged illet, az életemet is rád bíznám, ezekről a rakodókról viszont nem tudok szart sem. Minden egyes jelöltet jó alaposan át kellene beszélnünk. Minél többen vannak benne a dologban, annál nagyobb a lebukás esélye.

Ugyanakkor igazad van, ami a kilövések felének elmulasztását illeti. Ebbe bizony belesajdulnak kapzsi csontjaim.

Kedves Jazz!

Mi lenne, ha elhalasztanánk a dolgot addig, amíg csatlakozol az EVA Céhhez? Akkor már nem kell majd számolnunk Nakoshi részesedésével. A költségsemleges hatásnak köszönhetően nyugodtan terjeszkedhetünk, a sűrűbb kilövési menetrendből kifolyólag pedig nagyobb mennyiséget vihetünk fel, mint eddig. Növekedni fog a bevételünk.

Kedves Kelvin!

Tetszik a gondolatmeneted. Oké, próbálj keresni valakit. De légy kurvára óvatos.

Kedves Jazz!

Óvatos? Ez eszembe se jutott. Akkor, gondolom, le kéne szednem azt a felhívást a céges hirdetőtábláról.

Kedves Kelvin!

Okostojás.

8

Elkocogtam a Landvik-birtoktól. Lassítás nélkül kaptam elő a Gizmómat, és üzentem Rudynak: „Baj van a Landvik-birtokon. Vér a helyszínen. Azonnal menjen oda.”

Visszaírt: „Úton vagyok. Addig maradjon ott.”

„Nem”, válaszoltam. Megcsörrent a Gizmóm: Rudy hívott. Nem törődtem vele, teljes futósebességre kapcsoltam.

– Basszus – ziháltam. – Semmi sem egyszerű.

Csak hét-nyolc méterenként érintettem a talajt. Amikor egy sarokhoz értem, elrúgtam magamat a faltól, hogy ne kelljen lelassítanom.

Alan Éléskamrája sikkes hely volt ahhoz képest, hogy gyorskaját és giccses szuveníreket árult. Nem annyira kisboltként, mint inkább szállodai ajándéküzletként működött – ehhez mérten felsrófolt árakkal. De most nem válogathattam.

– Segíthetek, hölgyem? – kérdezte az eladó. Háromrészes öltönyt viselt. Ki a franc hord formális öltözéket egy kisbolti álláshoz? Elkergettem a gondolatot. Nem volt időm ítélkezni.

Felkaptam a legnagyobb zacskót, amelyet találtam – egy szövetzsákot, rajta a Hold képével. Milyen észvesztően eredeti. Gyorskajás csomagokat söpörtem bele a polcokról, nem is érdekelt, hogy pontosan mit. Mintha láttam volna egy rakás csokiszeletet és húszféleképpen ízesített szárított trutyit. Majd később leltározok.

– Hölgyem? – szólított meg ismét az eladó.

Kivettem egy palack vizet a hűtőből, odasiettem a pulthoz, és feltartottam a zsákot.

– Ezt kérem – mondtam. – Gyorsan.

Az eladó bólintott. El kell ismernem: olyan gyorsan dolgozott, ahogy csak tudott. Nem kérdezősködött, nem szarakodott. Siet a vevő? Oké, akkor ő is siet. Öt csillagot adok Alan Éléskamrájának.

Miután minden tételt kipakolt a pultra, hogy egyik se érjen hozzá a többihez, megnyomott egy gombot a pénztárgépen. A számítógép azonosította a termékeket, és kiköpte a végösszeget.

– Ezernégyszázötvenegy slagot kérek.

– Jesszusom – fakadtam ki. De vitának most nem volt helye.

A pénz hamarosan úgyis értéktelenné válik számomra. Elhúztam

a Gizmómat a fizetési platform fölött, és jóváhagytam a tranzakciót.

Mindent besöpörtem a zsákomba, és kirohantam. Miközben végigsiettem a folyosón, hívást kezdeményeztem a Gizmómon. Mielőtt kapcsolta volna a hívást, feldobott egy megerősítési üzenetet:

A FÖLDET HÍVJA. A HÍVÁS KÖLTSÉGE PERCENKÉNT 31 ğ.

FOLYTATJA?

Igent nyomtam, és hallgattam a csöngést.

– Halló? – szólalt meg az akcentusos hang a vonal másik végén.

– Kelvin, Jazz vagyok. – Befordultam egy sarkon, és a Bean csatlakozó alagútja felé szökelltem.

Kelvin válasza négy másodperces késéssel érkezett.

– Jazz? Közvetlen vonalon hívsz? Mi a baj?

– Nagy szarban vagyok, Kelvin. Majd később elmagyarázom, de most kurva gyorsan kreálnom kell magamnak egy fedőszemélyiséget. Szükségem van a segítségedre. – Átviharzottam a csatlakozón, és közben a késleltetett kommunikációt átkoztam.

– Oké. Mit tehetek érted?

– Nem tudom, ki pályázik rám, úgyhogy nem feltételezhetem, hogy a bankinfóim biztonságban vannak. Létre kell hoznod nekem egy KSC-számlát egy álnév alatt. Később természetesen visszafizetem neked.

Négy őrjítő másodperc után:

– Oké, vettem. Mit szólsz ezer amerikai dollárhoz? Az nagyjából hatezer slag. És milyen néven kéred?

– Hatezer slag nagyszerű lesz, kösz. Legyen… nem is tudom… ezúttal próbálkozzunk valami indiai névvel. Mondjuk Harpreet Singh?

Átvágtam a Bean kupolán, egy többnyire álmos hálószobatelepen. A folyosók hosszan és egyenesen nyújtózkodtak. Egy őrült iramban rohanó csaj nem is kívánhat ennél többet. Jókora lendületre tettem szert.

– Rendben, megoldom – válaszolta Kelvin. – Úgy negyedórába fog telni. Ha lesz rá módod, írj pár sort, és magyarázd el, mi történt veled. Vagy legalább szólj, hogy biztonságban vagy.

– Ezer köszönet, Kelvin. Így lesz. Adás vége.

Bontottam a vonalat, és kikapcsoltam a Gizmómat. Fogalmam sem volt, mi történt, de az biztos, hogy nem fogok egy nyomkövetővel a seggemen mászkálni.

Elfutottam a Bean-földszint csomópontjáig. A legközelebbi hotelt Holdkelte Szállónak hívták. Elég hülye név, ha belegondolsz, elvégre Artemis a létező egyetlen város, ahonnan nem látni a holdkeltét. De mindegy. Bármilyen szálloda megteszi.

Ahogy Nuha Nejem esetében, Harpreet Singhnek is kértem egy hotel-Gizmót. A tudatlan szállodai recepciós szemében egy arab ugyanúgy néz ki, mint egy indiai.

Na jó. A fedőszemélyiség megvan. A belátható jövőben Harpreet Singh néven futok majd. Bár kísértésbe estem, hogy ott helyben bejelentkezzem, nem fűlött a fogam a nyílt terepen való rejtőzködéshez. Egy olyan helyet kellett találnom, ahol a szó szoros értelmében nem láthat meg senki.

Pontosan tudtam, hová kell mennem.

KETTŐS GYILKOSSÁG ARTEMISEN.

Trond Landvik iparmágnást és Irina Vetrov nevű testőrét ma holtan találták a Shepard kupolabeli Landvik-birtokon. Artemisen mindössze öt másik gyilkosság történt a fennállása óta, és ez a holdváros első kettős gyilkossága.

Rudy DuBois rendőrtiszt egy bejelentést követően, délelőtt 10.24-kor találta meg a holttesteket. Az ajtót felfeszítették, és mindkét áldozatot halálra szurkálták. A bizonyítékokból kiindulva Vetrov abba halt bele, hogy megpróbálta megvédeni munkaadóját, és lehetséges, hogy súlyosan megsebesítette a támadót.

Landvik lánya, Lene az iskolában volt a gyilkosságok ideje alatt.

A holttesteket dr. Melanie Roussel klinikájára szállították patológiai vizsgálat céljából.

Trond Landvik tekintélyes vagyonát lánya, Lene Landvik fogja örökölni, amikor betölti a tizennyolcat. A vagyon fölött addig az oslói Jørgensen, Isakse & Berg jogi cég rendelkezik. Az örökösnőt nem tudtuk elérni, hogy kommentálja a történteket.

A cikk még folytatódott, de nem akartam tovább olvasni. Letettem a Gizmót a hideg fémpadlóra. Összekuporodtam egy sarokban, átöleltem a térdemet, és lehajtottam a fejemet.

Igyekeztem visszatartani a könnyeimet. Tényleg megpróbáltam. Pánikszerű menekülésem gondoskodott a céltudatosságom megőrzéséről, de miután biztonságba értem, az adrenalin hatása elmúlt.

Trond jófiú volt. Talán kicsit sunyi, és mindenhol azt a hülye fürdőköntöst viselte, de jófiú volt. És jó apa. Istenem, ki fog most gondoskodni Lenéről? Gyerekkorában megnyomorította egy autóbaleset, aztán tizenhat évesen árva lett belőle. Jesszusom, micsoda szar leosztás. Persze volt pénze bőven, de… a kurva életbe…

Nem kellett kriminológiai diploma hozzá, hogy rájöjjek, a történteket a szabotázs miatti bosszúnak szánták. Tehát bárki tette, az én fejemet is akarja. Lehet, hogy nem tudják, ki végezte a piszkos munkát, de nem fogom erre feltenni az életemet.

Úgyhogy most egy gyilkos elől bujkálok. És mellesleg most már sosem kapom meg azt az egymillió slagot, még akkor sem, ha kicsinálom az utolsó begyűjtőt. Elvégre nem mintha Trond meg én írásba foglaltuk volna a megállapodásunkat. A semmiért csináltam az egészet.

Megremegtem a karbantartózug fagyos falai között. Jártam már itt korábban, még régen, amikor hajléktalanként tengődtem. Tíz éven át küszködtem, hogy a felszínen maradjak, és most ugyanott vagyok, ahonnan elindultam.

Belezokogtam a térdembe. Csendben. Ezt is még annak idején tanultam: hogyan sírjak minél halkabban. Nem akartam, hogy valaki meghallja a folyosóról.

A zug egy apró, háromszög alakú hely volt egy eltávolítható panellel, amelyen keresztül a karbantartók hozzáférhettek a belső burkolathoz. Még csak lefeküdni sem lehetett benne. A koporsóm egy palota ehhez képest. Könnyek csípték az arcomat, ahogy jéghideggé hűltek. A Bean alsó 27 remek búvóhely, de iszonyú hideg. A hő még a Hold gravitációjában is felfelé száll, úgyhogy minél lejjebb mész, annál hidegebb lesz, karbantartózugokat pedig nem szokás fűteni.

Letöröltem az arcomat, és ismét felvettem a Gizmómat. Mármint Harpreet Gizmóját, de tudod, hogy értem. A saját Gizmóm a zug sarkában, az akkujától megfosztva hevert. Ngugi igazgatónő csak jó okkal adja ki egy Gizmó helymeghatározási információit, de az, hogy „ki akarják kérdezni egy kettős gyilkosság ügyében”, elég jó ok.

Ott helyben meg kellett hoznom egy döntést. Egy döntést, amely aztán az egész hátralévő életemet befolyásolja majd: felkeressem Rudyt, vagy ne?

Csak fontosabb neki egy gyilkosság, mint az én csempésztevékenységem, nem igaz? És sokkal nagyobb biztonságban lennék, ha egyszerűen színt vallanék. Lehet, hogy Rudy egy seggfej, de nagyon jó zsaru is egyben. Mindent megtenne, hogy megvédjen.

Ugyanakkor tizenhét éves korom óta keresi rá az okot, hogy deportálhasson. Azt már tudta, hogy Trond szarakodik a Sanchez Aluminiummal, szóval semmilyen hasznos információval nem szolgálhatnék neki. Továbbá feltételeztem, hogy az „amnesztia Trond beköpéséért cserébe” ajánlat lekerült az asztalról – hiszen Trond meghalt. Úgyhogy ha Rudyhoz fordulok, azzal:

a)

ellátom őt a deportálásomhoz szükséges összes bizonyítékkal, és

b)

egyáltalán nem segítek neki a gyilkosságok megoldásában.

Vagyis a picsába ezzel. Ezt csak úgy úszom meg élve és deportálás nélkül, ha behúzom a nyakamat, és tartom a számat.

Csak magamra számíthattam.

Átnéztem a készleteimet. Valószínűleg szereztem annyi ételt és vizet, amennyi kitart pár napig, és használhattam a folyosó végén lévő nyilvános vécéket, ha éppen senki sincs a közelben. Nem terveztem itt maradni a zugban, de egyelőre nem akartam, hogy lássanak. Egyáltalán. Senki.

Visszaszipogtam az utolsó könnyeimet, és megköszörültem a torkomat. Aztán felhívtam apát egy helyi proxy szerveren keresztül. Így senki sem fog rájönni, hogy Harpreet Singh hívta Ammar Basharát.

– Igen? – szólt bele a vonalba.

– Jazz vagyok, apa.

– Ó, szia. Fura, a Gizmóm nem ismerte meg a számodat. Hogy mentek a dolgok azzal a projekttel? Szükséged van még a felszerelésre?

– Apa, kérlek, figyelj rám. Nagyon figyelj.

– Oké… Ez elég rosszul hangzik.

– Az is. – Ismét letöröltem az arcomat. – El kell tűnnöd a házból és a boltból. Menj egy barátodhoz. Csak pár napra.

– Micsoda? Miért?

– Elszúrtam, apa. Nagyon elszúrtam.

– Gyere át, és megoldjuk.

– Nem, el kell tűnnöd onnan. Olvastál a gyilkosságokról? Trondról és Irináról?

– Igen, láttam, mi történt. Nagyon sajnálat…

– A gyilkosok most rám pályáznak, és lehet, hogy te is a célpontjukká váltál, mert te vagy az egyetlen, aki számít nekem. Úgyhogy azonnal tűnj el onnan.

Egy ideig csendben maradt.

– Rendben. Találkozzunk a boltnál, és elmegyünk Faheem imámhoz. Ő és a családja gondoskodnak majd rólunk.

– Nem bujkálhatok… ki kell derítenem, mi folyik itt. Te menj csak el az imámhoz, én meg majd szólok, ha újra biztonságban leszünk.

– Jazz – megremegett a hangja. – Hagyd ezt Rudyra. Ez a dolga.

– Nem bízhatok benne. Most nem. Talán később.

– Azonnal gyere haza, Jasmine! – A hangja egy teljes oktávval megemelkedett. – Allah szerelmére, ne keveredj bele egy gyilkosságba!

– Sajnálom, apa. Nagyon sajnálom. Csak tűnj el onnan. Majd hívlak, ha vége.

– Jasmi… – folytatta volna, de bontottam a vonalat.

A proxy szerver másik előnye: apa nem tud visszahívni.

A hátralévő este a fülkében kuporogtam. Kétszer kirohantam a vécére, de ez minden. Azzal töltöttem az időt, hogy féltettem az életemet, és megszállottan olvastam a híreket.

Másnap reggel begörcsölt lábbal és fájó háttal ébredtem. Ez a gond azzal, ha álomba sírod magadat. Amikor felébredsz, a problémák még mindig ott lesznek veled.

Félretoltam a panelt, kigurultam a folyosó padlójára, és kinyújtóztattam panaszos izmaimat. A Bean Alsó 27 nem valami forgalmas hely, főleg ilyen korán reggel. Leültem a padlóra, és bőségesen megreggeliztem némi íztelen trutyival meg vízzel. Bent kellett volna maradnom a fülke rejtekében, de képtelen voltam tovább elviselni a szűk falakat.

Persze bujkálhattam volna egészen addig, amíg Rudy el nem kapja a gyilkost, de azzal nem sokra megyek. Még ha sikerrel jár is, a háttérben álló emberek egyszerűen csak küldenek valaki mást.

Beleharaptam a trutyiba.

Az egész a Sanchez Alumíniumról szólt.

Nyilván.

De miért? Miért öldösik egymást az emberek egy zuhanóban lévő iparágért, amely már alig hoz pénzt?

Pénz. Mindig minden a pénzről szól. Szóval hol van a pénz? Trond Landvik nem agyatlan találgatással lett milliárdos. Ha alumíniumot akart előállítani, arra érthető, racionális oka volt. És bármi volt is, ez lett a végzete.

Ebben rejlett a rejtély kulcsa. Mielőtt elkezdenék agyalni a kin, rá kell jönnöm a miértre. És tudtam is, hol kezdjem: Jin Chunál.

Ő üldögélt Trond házában aznap, amikor leszállítottam neki a szivarokat. Hongkongból jött egy „ZAFO” feliratú dobozzal, amelyet megpróbált elrejteni előlem. Csak ezen tudtam elindulni.

Utánanéztem a neten, de semmit sem találtam róla. Bárki volt is, vagy meghúzta magát, vagy álnéven jött Artemisre.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el a szivarügylet óta, pedig valójában csak négy nap. A húshajók hetente egyszer érkeznek, és azóta nem indult vissza egy sem, ez pedig azt jelentette, hogy Jin Chu még mindig a városban van. Lehet, hogy már halott, de még mindig itt van.

Befejeztem a „reggelimet”, és a maradékot visszatettem a fülkémbe. Aztán lezártam a zugot, kisimítottam gyűrött kezeslábasomat, és elindultam.

Betértem egy conradi használtruha-boltba, és összevásároltam egy nem akármilyen szerelést: egy élénkvörös miniszoknyát, de olyan rövidet, hogy szinte övnek is lehetett volna hívni, egy hasamat szabadon hagyó flitteres topot és a létező legmagasabb magas sarkút, amit csak találtam. Mindezt egy nagy, vörös lakkbőr kézitáskával dobtam fel.

Aztán irány egy fodrászat egy gyors igazításhoz, és voilà! Cafkává vedlettem. A lányok a fodrásznál pofákat vágtak rám, amikor megnéztem magam a tükörben.

Felkavaróan könnyen ment az átalakulás. Persze, jó alakom van, de jobb szeretném, ha egy kicsit nagyobb erőfeszítésembe kerülne ribancossá válni.

Az utazás szívás. Még akkor is, ha egy „egyszer az életben” vakációról van szó.

Úgy fogy a pénzed, mintha égetnéd. Kínoz a jetlag. Folyton ki vagy merülve. Hazavágysz, holott éppen nyaralsz. És ez még mind semmi a kajához képest.

Mindennapos látvány: a turisták imádják kóstolgatni a helyi konyhát. Az egyetlen probléma az, hogy a helyi konyha szar. Csupa algából és mesterséges ízesítőszerből áll. Pár nap elteltével az amerikaiak pizzát akarnak, a franciák bort, a japánok meg rizst. Az ételtől megnyugszik az ember. Így talál vissza önmagához.

Jin Chu Hongkongból jött, úgyhogy előbb-utóbb igazi kantoni kaját akar.

Akik személyesen találkoznak Tronddal, azok vagy iparmágnások, vagy legalábbis rendkívül fontos emberek. Akik sokat utaznak. Akik megtanulják, hogy ott szálljanak meg, ahol jó a kaja.

Tehát adott egy fontos, sokat utazó hongkongi fickó, aki hazai főztre vágyik. Egy hely felelt meg tökéletesen a feltételeknek: a Kanton Artemis.

A Kanton, az Aldrin kupola ötcsillagos szállodája a kínai elitet szolgálta ki. Hongkongi üzletemberek tulajdonában állt, akik az otthonihoz hasonló élményt kínáltak a vagyonos utazóknak, és ami a legfontosabb, egy igazi kantoni reggelizős büfét is üzemeltettek. Ha Hongkongból jöttél, és feneketlen a pénztárcád, a Kantonban szállsz meg.

Besétáltam a flancos, szépen kidíszített előcsarnokba. Ez volt a város azon kevés hoteljeinek egyike, amelyek igazi, hamisítatlan előcsarnokkal dicsekedhettek. Gondolom, ha 50 000 ğ-t számítasz fel éjszakánként, megengedhetsz magadnak némi hivalkodást.

Prostiszerelésemmel kilógtam, mint a lóláb. Felém fordult pár fej, majd megvetően elfordult (bár a férfifejek kicsit tovább időztek rajtam). A recepciós pultnál egy idős ázsiai hölgy állt. Egyenesen, látszólag szemernyi szégyenérzet nélkül sétáltam oda hozzá. Belül persze pokolian szégyelltem magam – mindent megtettem, hogy elrejtsem az érzéseimet.

A recepciós rám nézett, és a tekintetéből sütött, hogy megsértettem őt meg az őseit.

– Segíthetek? – kérdezte enyhe kínai akcentussal.

– Aha – válaszoltam. – Találkozóm van. Egy kuncsafttal.

– Értem. És tudja ennek a kuncsaftnak a szobaszámát?

– Nem.

– És a Gizmója azonosítóját?

– Nem. – Elővettem a táskámból egy púderdobozt, és szemügyre vettem rubinvörös ajakrúzsomat.

– Sajnálom, hölgyem. – Tetőtől talpig végigmért. – Nem segíthetek, ha nem tudja a szobaszámát, vagy nincs egyéb bizonyítéka arra, hogy meghívásra érkezett.

Lesújtó pillantást vetettem rá (ehhez nagyon értettem).

– Ó, a fickó nagyon is vágyik a társaságomra. Egy teljes óra erejéig. – Letettem a púderdobozt az asztalára, és beletúrtam a kézitáskámba. A recepciós úgy hajolt el a púderdoboztól, mintha megfertőződhetne tőle.

Elővettem egy darab papírt, és felolvastam a rajta álló sza-vakat:

– Jin Chu. Kanton Artemis. Árkád körzet. Aldrin kupola. – Eltettem a papírt. – Csak hívja fel a csávót, jó? Más kuncsaftokhoz is kell mennem utána.

A nő lebiggyesztette az ajkát. A Kantonhoz hasonló hotelek nem hívnak fel egy vendéget, csak mert valaki azt állítja, hogy találkozója van vele, de ha képbe kerül a szex, általában lazábban kezelik a szabályokat. Bepötyögött valamit a számítógépébe, aztán felkapta a telefonkagylót.

Egy darabig a füléhez tartotta, majd visszatette a helyére.

– Sajnálom, de nincs válasz.

Pofákat vágtam.

– Mondja meg neki, hogy akkor is fizetnie kell!

– Semmi ilyesmit nem fogok tenni.

– Mit bánom én! – Felkaptam a púderdobozt, és visszaejtettem a táskámba. – Ha felbukkan, szóljon neki, hogy a bárban vagyok.

Elviharzottam.

Szóval nincs a szobájában. Szemmel tarthatnám az előcsarnokot – a bárból remek kilátás nyílt a bejáratra –, de arra akár az egész napom is rámehet. Más tervvel álltam elő.

Azt a korábbi ajakrúzs-igazítást nem csak a show kedvéért végeztem. Azért tettem le a púderdobozt a pultra, hogy a tükörből lássam a recepciós számítógépét. Amikor rákeresett Jin Chu nevére, megjelent a szobaszám: 124.

A bárpultnál felültem a második bárszékre. Megszokás, gondolom. Végighordoztam a tekintetemet az előcsarnokon, egészen a liftekig. Egy nagydarab biztonsági őr állt a közelükben. Öltönyt és szép cipőt viselt, de lesírt róla a foglalkozása.

Odasétált egy vendég, és meglobogtatta a Gizmóját, mire kinyílt előtte a liftajtó. Az őr figyelt, de nem valami lelkesen.

Pár másodperccel később felbukkant egy pár. A nő felemelte a Gizmóját, az ajtó pedig kinyílt. Az őr előrelépett, és röviden mondott valamit. A nő válaszolt, mire az őr visszatért a helyére.

A liftbe nem lehet beosonni. Vendégnek kell lenned, vagy egy vendéggel kell érkezned.

– Mit adhatok? – szólalt meg egy hang hátulról.

Megfordultam, hogy szembenézhessek a pultossal.

– Van tizenöt éves Bowmore házasítatlan malátawhiskyjük?

– Bizony hogy van, hölgyem. De figyelmeztetnem kell, egy kétunciás adag hétszázötven slagba kerül.

– Nem probléma. Kerekítse fel ezerre, és tartsa meg az aprót. A mai randipartneremnek számlázza: Jin Chu, 124-es szoba.

Pötyögött a pénztárgépen, megerősítette, hogy stimmel a név és a szobaszám, aztán elmosolyodott.

– Rögtön hozom, hölgyem. Köszönöm.

A felvonókat bámultam, és vártam, hogy az őr kávészünetet tartson, vagy valami ilyesmi. A pultos visszatért az italommal. Belekortyoltam. Ó, haver… ez aztán a jó cucc. Kiöntöttem egy kicsit a padlóra Trond emlékére. Sunyi pénzhajhász volt, aki bármilyen törvényt megszegett volna a célja elérése érdekében, de jól bánt az emberekkel, és nem érdemelte meg, hogy idő előtt meghaljon.

Na jó. Hogy tudnám kijátszani a liftnél posztoló fajankót? Tereljem el a figyelmét? Valószínűleg nem sikerülne. Képzett biztonsági őrként egész életében a nemkívánatos elemek távoltartásán fáradozott, így aztán nem valószínű, hogy át tudnám verni. Keressek valaki magasat és kövéret, és szó szerint bújjak el mögötte? Hmm, az ilyesmi csak a régi burleszkekben válik be.

Valaki megkocogtatta a vállamat. Egy ötvenes évei derekán járó ázsiai férfi ült mellettem háromrészes öltönyben és rondán félrefésült frizurával.

– Purai? – kérdezte.

– Mi?

– Öö… – Elővette a Gizmóját, és rámutatott. – Purai?

– Angol? – kérdeztem.

Beírt valamit a Gizmójába, aztán felém fordította. Ez állt rajta: Mennyi?

– Ó. – Hát ezt kapom, amiért prostinak öltöztem, és egy bárban iszogatok. Jó tudni, hogy van egy alternatív karrierlehetőségem, ha a csempészés végül mégsem válik be. A liftekre és az őrzőjükre pillantottam, aztán vissza a fickóra.

– Kétezer slag – válaszoltam. Ennyi méltányosnak tűnt. Nagyon durván festettem abban a miniben.

Bólintott, és bepötyögte a tranzakciót a Gizmójába. Rátettem a kezemet az övére, hogy megállítsam.

– Utána – mondtam. – Utána fizet.

Nem nagyon értette a dolgot, de nem ellenkezett.

Felálltam a pult mellől, és lehajtottam a Bowmore-t. Gondolom, Skóciában mindenki szívinfarktust kapott volna.

A kis barátom igazi úriemberként karon fogott, és átvezetett az előcsarnokon. Amikor megérkeztünk a liftekhez, kart karba fonva szálltunk be. Az őr ránk nézett, de nem szólt egy szót sem. Napjában százszor látott ilyesmit.

Valószínűleg most egy huszonöt emeletes toronyházhotelt képzelsz magad elé, de ne feledd, hogy az Aldrin kupoláról beszélünk.

A Kanton mindössze három emeletet foglalt el. A kuncsaftom az 1-es gombot nyomta meg. Remek, pont az kell nekem is.

A lift felvitt az első emeletre, ahol kiléptünk a flancos folyosóra. Azt a kurva, ezt aztán jól kidekorálták. Puha szőnyeg, mennyezeti szegély, festmények a falakon, amit csak akarsz. Mindegyik ajtón domború arany számjegyekkel állt a szobaszám.

A partneremmel elhaladtunk a folyosón a 124-es szoba mellett, és végül a 141-es előtt álltunk meg. Intett a Gizmójával a zár előtt, mire az ajtó egy kattanással kinyílt.

Látványosan elővettem a Gizmómat, és ránéztem. Homlokráncolva fürkésztem az üres kijelzőt, mintha csak egy fontos üzenetet kaptam volna. A fickó érdeklődve bámult.

– Bocs, el kell intéznem egy telefont – mondtam, és a nyomaték kedvéért a Gizmómra mutattam, majd intettem neki, hogy menjen csak be a szobájába. Bólintott, és besétált.

A fülemhez tettem a Gizmót.

– Rocko? Igen, itt Candy. Egy kuncsafttal vagyok. Micsoda? Ne már, nem hiszem el! – Bezártam nagypapi ajtaját, hogy nyugodtan beszélhessek a stricimmel. Valószínűleg jó tizenöt percet vár, mielőtt rájön, hogy leléptem.

Tudom-tudom, leráztam egy kanos üzletembert, de végül is a pénzét nem vettem el. Etikai értelemben tiszta maradtam.

Odalopakodtam a 124-es szobához. Senki mást nem láttam a folyosón. Elővettem egy csavarhúzót az én cifra táskámból, és felfeszítettem vele a zárat. Jól van, Jin Chu. Lássuk, miben mesterkedsz.

Belöktem az ajtót. Egy őszülő latin-amerikai férfi ült az ágyon, jobb karja felkötve. Bal kezében egy vadászkést markolt.

Talpra ugrott.

– Tu! – kiáltotta.

– Áh… – kezdtem.

Előrelendült.

Kedves Jazz!

Örömmel hallom a híreket a habszigetelő eladási adatairól. Hülyére keressük magunkat! A következő szondával küldök még egy dobozt.

Van egy jelöltem az „alkalmazotti” posztunkra. Jata Masainak hívják. Nemrég vették fel rakodási asszisztensnek. Barátságos, de magának való ember. Visszahúzódó. Említette, hogy van egy felesége és két gyereke, de ez minden, amit tudok. Sosem a többi rakodó társaságában ebédel az étkezőben – ételhordóval jár munkába. Ebből én azt szűröm le, hogy nincs valami sok pénze.

Feleség. Két gyerek. Pénzhiány. Rakodási asszisztens. Tetszik ez a kombináció. Persze még nem kerestem fel az ajánlatunkkal. Felbéreltem egy magánnyomozót, hogy derítsen ki róla mindent. Amint elkészül a jelentésével, továbbítom neked. Ha tetszik majd, amit látsz, beveszem a csapatba.

Hogy mennek a dolgok Tylerrel?

Kedves Kelvin!

Legyen két doboz habszigetelő. Igen, kérlek, küldd majd el a Jatáról készített jelentést.

Tyler és én végeztünk. Nem akarok beszélni róla.

9

Végletekig pörgött az agyam.

Oké, szóval egy fickó nekem esett a késével. Az egyik karja megsérült, valószínűleg Irinának köszönhetően, még akkor, amikor megölte. Ez azt jelentette, hogy engem is meg akar ölni.

Irina erős, képzett és fegyveres volt, mégis elveszítette a fickóval vívott késharcot. Nekem mennyi esélyem lehet? Kurvára nem tudok bunyózni. És elfutni sem tudtam, elvégre magas sarkút és szoros szoknyát viseltem.

Egyetlen lehetőséget láttam magam előtt, de ahhoz meg kellett tippelnem, hová fog döfni. Védtelen, fegyvertelen, kiszolgáltatott lány voltam. Miért vesztegetné az idejét? Egyszerűen a torkomnak megy.

Épp időben kaptam a táskámat a nyakamhoz, hogy kivédjem

a támadását. Villámgyors mozdulata felhasította a táska oldalát, és a tartalma kipotyogott belőle. Ez a torkommal is történhetett volna. A fickó feltételezte, hogy mostanra már a halálomon leszek, így aztán hagyott magán némi támadási felületet.

Egyik kezemmel megragadtam a sérült karját, a másikkal pedig beleöklöztem. Felüvöltött a kíntól, és felém csapott a késsel, de elhajoltam az útjából. Megkapaszkodtam benne, és elrúgtam magamat az ajtófélfától, hogy a lehető legjobban kicsavarjam a karját. Talán ha elég nagy fájdalmat okozok neki, nyerek annyi időt, hogy elmenekülhessek.

Dühödten elüvöltötte magát, és fellendített a levegőbe. Oké, ez nem szerepelt a terveimben. A feje fölé emelt, és a hotelszoba padlójára hajított. Lehetőséget kaptam. Fájni fog, de akkor is lehetőséget kaptam.

Pont azelőtt engedtem el a karját, hogy földet értem volna, bár ez nem csökkentette a becsapódás erejét. Az oldalammal érkeztem a padlóra, fájdalom robbant a bordáimban. Szerettem volna nyögdécselve összekuporodni, de nem tehettem. Kiszabadultam – még ha csak egy másodpercre is.

A férfi megtántorodott. Az imént még 55 kilogrammnyi Jazzt tartott meg a karjával, de ez a súly hirtelen eltűnt róla. Az oldalamban lüktető kínnal mit sem törődve térdeltem fel, majd minden megmaradt erőmet összeszedve vállal nekirontottam a hátának. „Balos” éppen elveszítette az egyensúlyát, és nem számított támadásra. Kigurult a folyosóra.

Én hátraestem a hotelszobába, és berúgtam az ajtót. A zár automatikusan kattant. A következő másodpercben már hallottam is az első visszhangzó bummot, ahogy Balos megpróbált berontani a helyiségbe.

Az ágy mellett álló éjjeliszekrényhez kúsztam, és tárcsáztam a telefont.

– Recepció – jött az azonnali válasz.

Igyekeztem pánikot csempészni a hangomba. Nem esett nehezemre.

– Hé! A 124-ben vagyok, és valaki dörömböl az ajtómon! Valami részeg lehet, vagy ilyesmi. Félek!

– Azonnal felküldjük a biztonsági őrt.

– Köszönöm.

Balos újra nekirontott az ajtónak.

Letettem a telefonkagylót, odabicegtem az ajtóhoz, és kinéztem a kémlelőnyíláson. Balos elhátrált, hogy nekifutásból ugorjon neki az akadálynak. Újabb hangos puffanás, de az ajtó fel sem vette.

– Fémajtó, fém biztonsági zár! – kiáltottam ki neki. – Baszódj meg!

Éppen megint elhátrált, hogy újabb rohamot intézzen, amikor a folyosó végén kinyílt a lift ajtaja, és kilépett belőle a nagydarab biztonsági őr.

– Segíthetek valamiben, uram?

Néhány másik szoba ajtaja is kinyílt, és zavarodott vendégek bámultak ki rajtuk. Balos elég nagy zajt csapott. Felmérte a terepet meg az igencsak megtermett biztonsági őrt. Tudta, hogy ebből a helyzetből nem fogja kidöfködni magát. Vágyakozva pillantott az ajtóra, aztán eliszkolt.

A biztonsági őr kisimította a nyakkendőjét, és bekopogott az ajtómon.

Csak résnyire nyitottam ki.

– Öö, igen?

– Jól van, hölgyem? – kérdezte.

– Igen. Csak fura volt. Nem megy utána?

– Kés van nála. Jobb lesz hagyni, hogy felszívódjon.

– Értem.

– Egy darabig itt maradok a folyosón arra az esetre, ha visszajönne. Nyugodjon meg.

– Rendben, köszönöm. – Bezártam az ajtót.

Megpróbáltam összeszedni magam.

Balos azért volt Jin Chu szobájában, mert… miért? Semmiképpen nem tudhatta, hogy itt fogok felbukkanni, márpedig ha nem értem jött, akkor Jin Chuért.

Egy latin-amerikai bérgyilkos. Gondoltad volna, hogy a Sanchez Aluminium véletlenül pont brazilok tulajdonában van? Basszus, tudom én, hogy a vállalatoknak szokásuk bedühödni, ha tönkrevágod a gépeiket, de gyilkosság? Gyilkosság?

Megint kinéztem a kémlelőnyíláson. A biztonsági őr a közelben állt. Egész nap nem éreztem magam ennél nagyobb biztonságban. Ideje átkutatni a szobát.

Öregem. Tök jó lehet gazdagnak lenni. Szép nagy franciaágy, takaros munkaállomás az egyik sarokban, szürkevíz-újrahasznosító zuhanyzóval felszerelt fürdőszoba. Erőtlenül felsóhajtottam. A szép otthonnal kapcsolatos álmaim Tronddal együtt szenvedtek ki.

Felforgattam a szobát. Nem láttam értelmét a finomkodásnak. Csupa olyan holmit találtam, amire számítani lehet egy utazó üzletembertől: ruhák, piperecikkek, és így tovább. Egyvalamit viszont nem találtam: Gizmót. És a szoba állapotából (mármint a felforgatásom előtti állapotából) kiindulva nem történt benne semmiféle dulakodás. Ami jó hír Jin Chu számára. Ezek szerint alighanem még él. A legvalószínűbb forgatókönyv: Balos idejött, hogy végezzen vele, de nem találta itthon. Úgyhogy Balos várt. Aztán felbukkantam én, és mindent tönkretettem.

Szívesen, Jin Chu.

Már éppen távozni készültem, amikor észrevettem a szekrényben lévő széfet. Egyike azon dolgoknak, amelyekre az ember normál esetben oda se figyel. A falba épített széf elektromos zárral működött, amelynek beállításához instrukciókat is mellékeltek. Nagyon egyszerű: alapállapotában nyitva van, aztán beteszed a szarjaidat, beállítod a kódot, és amíg ki nem jelentkezel, megjegyzi.

Megfogtam a kilincset, de nem tudtam kinyitni. Érdekes. Merthogy amikor egy ilyen széf nincs használatban, az ajtaja nyitva áll.

Ideje széftörőnek állni. Ezeket a készülékeket nem éppen a koronaékszerek megőrzésére tervezték.

Felhasított kézitáskám tartalma szanaszét hevert a padlón. Felvettem a púderdobozt, és nekiütögettem a tenyeremnek. Mire kinyitottam, teljesen szétmorzsolódott benne a púder. Odatartottam a széfhez, és ráfújtam a felszínére.

Barna púderpor felhője lengte be a széfet. Hátraléptem, és megvártam, hogy kitisztuljon a levegő. A pornak sok időbe telik leülepedni az Artemisen. Az atmoszférának és az alacsony gravitációnak hála a részecskék a végtelenségig utaznak a padló felé.

Miután végre kitisztult a levegő, alaposan szemügyre vettem a billentyűzetet. Mindent púderréteg borított, de három gombra több ülepedett le, mint a társaira. A 0-ra, az 1-re és a 7-re. Azokon tapadt meg az ujjzsír. Egy olyan hotel esetében, mint a Kanton, biztosra vehető, hogy az egész szobát kitakarítják két vendég között, úgyhogy nyilván ezekből a számjegyekből áll Jin Chu kombinációja.

A széfen álló útmutatás szerint egy négy számjegyű kódot kellett megadni.

Hmm. Négy számjegyű kód, amely három különböző számjegyből áll. Lehunytam a szememet, és kiszámoltam. Ez azt jelenti… hogy ötvennégy lehetséges kombinációval számolhattam. Az instrukciók szerint a széf teljesen lezárja magát, ha háromszor egymás után hibás kombinációt ütnek be. Ez esetben a szállodai személyzetnek kell kinyitnia a mesterkóddal.

Végigvettem magamban a Jin Chuval való rövid találkozásomat. Trond kanapéján ült… én fekete teát ittam, ő meg török kávét. Miről is beszéltünk…?

Aha! A fickó Star Trek-rajongó.

Beütöttem az 1-7-0-1-et, mire a széf egy kattanással kinyílt. Az Enterprise csillaghajó regisztrációs száma NCC-1701 volt. Hogy én ezt honnan tudtam? Biztos hallottam valahol. Semmit sem felejtek el.

Kinyitottam a széf ajtaját, és megtaláltam mögötte a titokzatos fehér dobozt – azt, amelyiket Jin Chu megpróbált elrejteni előlem. Kívülről még mindig az állt rajta: ZAFO-MINTA – CSAK ENGEDÉLYEZETT HASZNÁLATRA. Jól van, most már haladunk!

Felpattintottam a dobozt, és… egy kábelt találtam benne.

Semmi mást, csak egy nagyjából két méter hosszú, összetekercselt kábelt. Lehet, hogy valaki elvitte a rejtélyes eszközt, és itt hagyta a tápkábelét? Miért? Miért nem vitte el az egész dobozt?

Aztán jobban megnéztem magamnak a kábelt, és már láttam, hogy nem is tápkábel, hanem száloptikás kábel. Szóval adatátvitelhez kellett. De miféle adathoz?

– Na jó. Most hogyan tovább? – kérdeztem magamtól.

Az ajtó csipogott, majd kinyílt. Svoboda belépett a lakásába, és ledobta a Gizmóját az ajtó melletti polcra.

– Szia, Svobo – köszöntem oda neki.

– Szvjate der’mo! – Zihálva kapta a kezét a mellkasához.

Olyan sok illegális vegyszert csempésztem be neki az utóbbi években, hogy megadta a lakása belépőkódját. Így könnyebb volt szállítanom neki.

Hátradőltem az irodai székében.

– Szükségem van a dolgos kezedre.

– Jézus Isten, Jazz! – fakadt ki, és még mindig nehezen vette a levegőt. – Mit keresel a lakásomban?

– Bujkálok.

– Mi történt a hajaddal?

Ugyan már átöltöztem a normál ruháimba, de még mindig ribifrizuval futkároztam.

– Hosszú történet.

– Azok ott csillámok? Csillámok vannak a hajadban?

– Hosszú történet! – Elővettem a zsebemből egy csokiszeletet, és odadobtam neki. – Tessék. Olvastam valahol, hogy ha meglátogatsz egy ukránt, illik ajándékot vinned.

– Óóó! Csoki! – Elkapta, és kicsomagolta. – Rudy a laborban járt, és utánad kérdezősködött. Nem mondta, miért, de azt beszélik, van valami közöd azokhoz a gyilkosságokhoz.

– A gyilkos engem is meg akar ölni.

– Húha. Ez komoly dolog. Rudyhoz kellene fordulnod.

A fejem ráztam.

– Hogy deportáljon? Nem, kösz. Nem bízhatok benne. Most senkiben sem bízhatok.

– Mégis itt vagy. – Elmosolyodott. – Szóval bennem megbízol?

Hm. Sosem merült fel bennem, hogy ne bízzak meg Svobodában. Túlságosan „svobodás”, hogy ártalmas legyen.

– Azt hiszem.

– Király! – Kettétörte a csokoládét, és nekem adta az egyik felét. A másikat a szájába dobta, és kiélvezte az ízét.

– Jut eszembe – szólalt meg tele szájjal. – Sikerült már letesztelned a kondomot?

– Nem, senkivel sem feküdtem le az elmúlt két napban, amióta odaadtad.

– Oké, oké.

Felkaptam a ZAFO-dobozt, és odadobtam neki.

– Tudni akarom, hogy mi ez.

Elkapta a dobozt, és leolvasta a címkéjét.

– Hm. ZAFO. Erről kérdeztél a múltkor is.

– Aha. De most már van belőle mintám. Mit tudsz mondani róla?

Kinyitotta a dobozt, és kivette belőle a kábelt.

– Ez egy száloptikás adatkábel.

– Mire való?

Rábámult az egyik végére.

– Semmire.

– Micsoda?

Feltartotta a kábel mindkét végét.

– Ezek nem csatlakozók, hanem fedelek. Ezt a kábelt semmire sem lehet használni. Legalábbis csatlakozók nélkül nem.

– Akkor mi értelme? Tényleg teljesen használhatatlan?

– Fogalmam sincs. – Összetekerte, és visszatette a dobozba. – Van valami köze a gyilkosságokhoz?

– Talán. Nem tudom.

– Na jó, most rögtön elviszem a laborba, és estére már tudok mondani valamit.

Elővettem a Harpreet Gizmómat.

– Kétezer slag?

– Mi? – Úgy nézett rám, mintha rápisáltam volna az anyja sírjára. – Nem. Semmi. Nem kerül semmibe. Jesszusom.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Bajban vagy. Azért segítek, mert barátok vagyunk.

Szóra nyitottam a számat, de nem tudtam, mit mondhatnék.

Svoboda lekapta a Gizmóját a polcról.

– Gondolom, álnevet használsz. Add meg az azonosítóját.

Megosztottam vele az új elérhetőségi adataimat. Kurtán biccentett, amikor megérkeztek a Gizmójára.

– Oké, „Harpreet”, hívlak, ha van valamim.

Még sosem láttam őt ennyire feszélyezettnek.

– Svoboda, én…

– Felejtsd el. Semmi vész. – Magára erőltetett egy mosolyt. – Csak gondoltam, ez alap, ennyi az egész. Kell egy hely, ahol meghúzhatod magad?

– Áh, nem, van egy rejtekhelyem.

– Persze hogy van. Zárj be, amikor elmész. – Egy kicsit gyorsabban távozott a kelleténél.

Hát basszus. Nem volt most időm a férfiegóra, vagy bármiről szólt is ez az egész. Mielőbb meg kellett tennem a következő lépésemet.

• • •

– Jól van, Balos – motyogtam magamban. – Lássuk, mennyire jók a kapcsolataid…

Az este az Árkád negyed legzsúfoltabb időszaka. Ilyenkor jönnek elő játszadozni a gazdagfaszok, hogy frissen bekajálva-bepiálva zúzzanak be a boltokba, kaszinókba, bordélyokba és színházakba. (Ha még nem láttál holdakrobatákat munkában, nem tudod, mit hagysz ki. Elképesztő show.)

Tökéletes: emberek mindenütt. Pont erre volt szükségem.

A kör alakú Árkád tér az Aldrin földszint központjában, mindennek a kellős közepén terült el. Csak egy rakás padból és néhány cserepes fából állt – teljesen hétköznapi látvány minden földi városi parkban, itt azonban hihetetlen luxus.

Körbekémleltem, de sehol sem láttam Balost. Kedves tőle, hogy felkötve hordja a karját, így könnyű észrevenni. Egy nap, amikor meghalok és pokolra jutok, megköszönöm Irinának, hogy megvágta.

Részegek és tivornyázók tántorogtak a téren. Turisták zsúfolódtak össze a padokon, csevegtek, és képeket készítettek egymásról. Elővettem a Gizmómat, és bekapcsoltam.

És amikor azt mondom, a „Gizmómat”, az igazi Gizmómra gondolok. A készülék életre kelt, és betöltötte az ismerős háttérképet – egy fotót egy Cavalier King Charles spánielkölyökről. Most mi van? Szeretem a kölyökkutyákat.

Diszkréten letettem a Gizmót a földre, és berúgtam egy közeli pad alá. A csapda készen állt. Lássuk, ráharap-e valaki.

Besétáltam a Lassiter Kaszinóba, amelynek tágas ablakai az Árkád térre néztek, úgyhogy onnan biztonságos távolságból tarthattam szemmel a kinti eseményeket. Ráadásul a harmadik emeleten, közvetlenül az említett ablakoknál, egy tisztességes árlistával dolgozó büfét is üzemeltettek.

Harpreet Gizmójával kifizettem egy „amennyi beléd fér” trutyimenüt.

A trutyiban az a trükk, hogy távol kell tartanod magad az olyan cuccoktól, amelyek más cuccok ízére akarnak emlékeztetni. Ne egyél „tandoori csirkés” ízesítésűt, mert úgyis csak csalódni fogsz. Válaszd inkább „Myrtle Goldstein 3-as formuláját”. Az fasza. Fogalmam sincs, miből készül. Amennyire tudom, lehet, hogy termesztetemekből és olasz hónaljszőrzetből. De nem érdekel. Ízletessé teszi a trutyit, és ez az egyetlen, ami számít.

Fogtam a tálamat, elvittem egy ablak melletti székhez, és leültem. Trutyit rágcsáltam, vizet kortyolgattam, és le se vettem a szememet a padról, amely alatt a Gizmómat hagytam. Egy idő után meguntam a dolgot, de erőt vettem magamon, és kitartottam. Elvégre megfigyelést folytattam.

Vajon Balos le tudja nyomozni a Gizmómat? Ha igen, akkor lesz némi fogalmam arról, mekkora játékos, mert az azt jelentené, hogy egészen a csúcsig érnek az összeköttetései.

– Nem bánja, ha leülök? – szólalt meg mögöttem egy ismerős hang.

Odakaptam a fejemet. Rudy. A picsába.

– Ööö… – válaszoltam ékesszólóan.

– Ezt igennek veszem. – Leült, és letette a trutyis tálkáját az asztalra. – Ahogy azt el tudja képzelni, lenne pár kérdésem.

– Hogyan talált meg?!

– Lenyomoztam a Gizmóját.

– Jó, de a Gizmóm odakint hever! – mutattam az ablakra.

Kinézett az Árkádra.

– Igen, képzelheti, mennyire meglepett, amikor a Gizmója egyszer csak bekapcsolt az Árkád tér kellős közepén. Meglehetősen óvatlan lépés. Egyáltalán nem vall magára.

Beleharapott a trutyiba.

– Gondoltam, biztos távolságból figyeli, ez meg itt egy kellemes, olcsó büfé, tökéletes kilátással a térre. Nem esett nehezemre rájönni.

– Hogy oda ne rohanjak, Mr. Észkombájn. – Felálltam. – Én akkor megyek is…

– Üljön le.

– Inkább nem tenném.

– Üljön le, Jazz. – Szigorú pillantást vetett rám. – Ha azt hiszi, nem viszem földre itt és most, tévedésben van. Egye a trutyiját, és beszélgessünk.

Visszaültem a székemre. Kizárt, hogy el tudjam intézni Rudyt. Egyszer, még tizenhét éves és segghülye fejjel megpróbáltam. Nem lett valami jó vége. Ennek a fickónak vasizmai vannak. Csodálatos, paripaszerű vasizmai. Vajon gyúr? Gyúrnia kell, nem? Azon tűnődtem, milyen látványt nyújthat gyúrás közben. Vajon izzad? Persze hogy izzad. És az izzadságcseppek patakokként folynak végig azokon az izmokon…

– Tudom, hogy nem maga követte el a gyilkosságokat – mondta.

Visszazökkentem a valóságba.

– Óóó, lefogadom, hogy minden lánynak ezt mondja.

Rám mutatott a kanalával.

– De azt is tudom, hogy maga robbantotta fel a Sanchez begyűjtőit.

– Semmi közöm nem volt hozzá.

– El kellene hinnem, hogy a szabotázsnak, a gyilkosságoknak és a maga bujkálásának semmi közük egymáshoz? – Az étkezési illemszabályok tökéletes betartásával táplálkozott. – Ott van ennek az egésznek a kellős közepén, és tudni akarom, amit maga tud.

– Már mindent tud, amit én tudok. A gyilkosságot kellene kinyomoznia, nem pedig ellenem kellene pitiáner vendettát folytatnia.

– Azon vagyok, hogy megmentsem az életét, Jazz. – Letette a szalvétáját az asztalra. – Van bármi fogalma róla, hogy kit haragított magára azzal a szabotázsakciójával?

– Állítólagos szabotázsakciómmal.

– Tudja, kié a Sanchez Aluminium?

Megvontam a vállamat.

– Valami brazil vállalaté.

– Az O Palációnak, Brazília legnagyobb és legerősebb szervezett bűnözőszindikátusának tulajdonában van.

Megdermedtem.

Picsába, picsába, a jó szaros picsába!

– Értem – válaszoltam. – Bosszúszomjas népség, mi?

– Igen. Ez egy amolyan régimódi „megölünk, csak hogy üzenetet küldjünk vele” jellegű maffia.

– Várjunk csak… nem… ez nem lehet. Soha még csak nem is hallottam róluk.

– Lehetséges… pusztán lehetséges… hogy én többet tudok a városomban jelen lévő szervezett bűnözésről, mint maga.

A kezembe temettem a fejemet.

– Maga most szórakozik velem. Mi a picsáért van egy brazil maffiának alumíniumgyára a Holdon?! Hiszen az alumíniumipart le lehet húzni a vécén!

– Nem a profitért csinálják. Pénzmosodának használják a Sanchez Aluminiumot. Az artemisi slag szabályozatlan, többnyire felügyeletlen kvázi-valuta, a város identitásazonosítási rendszere pedig legjobb esetben is kétes eredményességű. Tökéletes pénzmosómennyország vagyunk.

– Ó, istenem…

– Egyvalami szól maga mellett: A Holdon nincs jelentős befolyásuk. Az O Palációnak ez nem egy „művelet”, csak egy módszer a kreatív könyvelésükhöz. De azért olybá tűnik, hogy legalább egy végrehajtójuk van a helyszínen.

– De… – kezdtem. – Várjunk csak… hadd gondoljam végig.

Rudy az asztalon pihentette a kezét, és udvariasan várt.

– Na jó – mondtam végül. – Valami itt nem stimmel. Trond tudott az O Palációról?

Rudy belekortyolt a vizébe.

– Biztos vagyok benne, hogy tudott róla. Az a fajta ember volt, aki mindennek alaposan utánanézett, mielőtt cselekedett volna.

– Akkor miért baszakodott tudatosan egy nagy szindikátussal, hogy elragadjon tőlük egy leszállóágban lévő iparágat?

Életemben most először láttam zavarodottságot Rudy arcán.

– Fogas kérdés, mi? – tettem hozzá.

Kinéztem az Árkádra, és megdermedtem.

Ott volt Balos. A pad mellett, ahová a Gizmómat rejtettem.

Rudy valószínűleg látta, ahogy kifut a szín az arcomból.

– Mi az? – kérdezte, és a szemével követte a tekintetemet.

Feldúltan pillantottam rá.

– Az a fickó ott a felkötött karral a gyilkos! Honnan tudta, hol van a Gizmóm?

– Nem tudom…

– Tudja, mi mást csinál még a szervezett bűnözés? – szakítottam félbe. – Zsarukat veszteget meg! Honnan a francból tudta az a fickó lenyomozni a Gizmómat, Rudy?!

Mindkét kezét feltartotta.

– Ne cselekedjen elhamarkodottan…

Elhamarkodottan cselekedtem. Feldöntöttem az asztalt, és eliszkoltam. Rudynak így ki kellett vergődnie a lassan ráboruló asztal alól, mielőtt a nyomomba eredhetett volna.

Természetesen már előre kidolgoztam a menekülési útvonalat. Egyenesen átrohantam a kaszinón, be egy hátsó, „Csak alkalmazottaknak” feliratú ajtón, amelyet persze zárva kellett volna tartaniuk, de sosem tették. A fő szállítófolyosókba vezetett, amelyek az Aldrin kaszinóit kötötték össze egymással. Jól ismertem ezeket az alagutakat – több száz csomagot szállítottam le rajtuk keresztül. Rudy nem fog tudni elkapni.

Csakhogy… Rudy még csak nem is üldözött.

Megtorpantam az egyik folyosónál, és az ajtót figyeltem. Nem tudom, miért – valószínűleg nem gondolkodtam tisztán. Ha Rudy berontott volna az alagútba, jelentős nyúlcipőidőt veszítettem volna. De nem tette.

– Hmm.

„Horrorfilmes idióta” üzemmódba kapcsoltam, és visszasétáltam a hátsó ajtóhoz. Résnyire nyitottam, és kilestem rajta. Rudynak nyomát sem láttam, ellenben egy csomó ember gyűlt össze a büfénél.

Visszasurrantam a kaszinóba, és elvegyültem a tömegben. Jó okuk volt a bámészkodásra.

Az asztalunk melletti ablak betört, csak néhány üvegszilánk lógott ki a keretből. Itt nincs biztonsági üveg. A polivinil-butirál importálása túlságosan drága, úgyhogy az ablakok errefelé régimódi, nyaknyiszáló halálcsapdák. Most mi van? Ha biztonsági játékot játszol, ne akarj a Holdra költözni.

Előttem egy amerikai turista egy trutyis tálból csipegetett, és a nyakát nyújtogatva próbált elnézni a tömeg fölött. (Csak amerikaiak viselnek hawaii inget a Holdon.)

– Mi történt? – kérdeztem.

– Nem tudom. Valaki kirúgta az ablakot, és kiugrott rajta. A harmadik emeleten vagyunk. Maga szerint meghalt?

– Hold-gravitáció – emlékeztettem.

– De ez majdnem tíz méter!

– Hold-gravi… mindegy. Az illető nem egy lovasrendőri egyenruhát viselt?

– Úgy érti, élénkvörös ruhát és fura kalapot?

– Az az ünnepi egyenruhájuk. Úgy értem, szolgálati egyenruhát. Világos ing és sötét nadrág sárga csíkkal?

– Ja, Han Solo-nadrág. Aha, olyat viselt.

– Oké, kösz. – Pfff. Han Solo nadrágján vörös csík van. És még csak nem is csík, hanem egy rakás vízszintes sáv. Egyeseknek semmi műveltségük.

Rudy nem engem üldözött. Balos után ment. Az Árkád-szint bejárata három emelettel lejjebb, egy hatalmas csarnok túlsó végén volt. Rudynak legalább két percébe telt volna, hogy hagyományos módon jusson oda, ezért gondolom, a gyorsabbik utat választotta.

Kilestem az Árkádra a többi bámészkodóval együtt. A jelek szerint Rudy és Balos is rég eltűnt. Nagy kár – szívesen végignéztem volna, ahogy Rudy a szart is kiveri a rohadékból, aztán rákattintja a bilincset.

De gondolom, ez azt jelenti, hogy Rudy nincs benne a meggyilkolásomra szőtt összeesküvésben. És hát Balosnak most már miatta is aggódnia kell. Mindent összevetve nem rossz végeredmény.

Nem mintha boldog lettem volna: továbbra sem tudtam, hogyan találta meg Balos a Gizmómat.

A Bean alsó 27-en lévő rejteklyukban aludni is alig lehetett, bármi másra meg teljesen alkalmatlan volt.

Úgyhogy a folyosó padlóján üldögéltem. Azon ritka alkalmakkor, amikor meghallottam, hogy valaki közeledik, csótányként iszkoltam be a fülkébe. De általában élveztem a magányomat.

Először is azt kellett megtudnom, hogy sikerült-e Rudynak elkapnia Balost. Végigböngésztem a helyi híroldalakat, és arra jutottam, hogy nem. A gyilkosságok rendkívül ritkák Artemisen, úgyhogy ha Rudy elkapta volna tettest, minden lap címoldalon számol be róla.

Eljött az ideje egy kis kutatásnak. Az alany: a Sanchez Aluminium. Harpreet Gizmóján pötyögve néztem utána a vállalatról fellelhető nyilvános információknak.

Nagyjából nyolcvan embert foglalkoztattak. Lehet, hogy ez önmagában nem hangzik soknak, de egy kétezer lelket számláló városban azért elég komoly szám. A cég vezérigazgatója és alapítója Loretta Sanchez, született a brazíliai Manausban. Kémiából doktorált, és szervetlen folyamatokra specializálódott. Feltalált egy rendszert, amely lehetővé tette az FFC Cambridge-eljárás olcsó alkalmazását az anortit dezoxidálásakor a kalcium-klorid sós fürdőben keletkező veszteség minimalizálásával, oly módon… ezen a ponton elveszítettem az érdeklődésemet. A lényeg, hogy ő a góré, és (bár a cikk ezt nem említette) nyakig benne van a maffiában.

A begyűjtők szabotálásával persze tele voltak a hírek. A Sanchez válaszul szigorú biztonsági óvintézkedéseket vezetett be. Az Armstrong kupolában lévő irodáik nem fogadtak többé látogatókat, a kohójukba pedig már csak a kulcsalkalmazottak léphettek be. Még arról is gondoskodtak, hogy a kohóba induló vonaton emberek (és ne csak számítógépek) is közvetlenül ellenőrizzék a céges azonosítókat.

De ami a legfontosabb, semmit sem bíztak a véletlenre az utolsó megmaradt begyűjtőjüket illetően. Felbérelték az őrzésére az EVA Céhet, így aztán az EVA-mesterek turnusokban dolgoztak, és ketten folyamatosan a begyűjtőnél lebzseltek.

Bizonyos mértékű büszkeség töltött el, amikor belegondoltam, hogy egy egész vállalat összeszarta magát a tetteimtől. Megpróbáltak megölni. Többször is. És most nem csak az O Palációról beszélek. Valaki a Sanchez vezérlőtermében arra utasított egy begyűjtőt, hogy lapítson ki, amikor a tetején álltam, emlékszel? Azért ez igencsak elbaszott vállalati kultúrára utal.

Rohadékok.

Felberregett a Gizmó a kezemben – értesítő jött az e-mail-szolgáltatómtól.

Lehet, hogy az életemért futottam, de az e-mail-fiókomról azért mégsem mondhattam le. Épp csak egy proxyn keresztül működtettem, hogy senki se tudja megállapítani, mely Gizmóról jelentkeztem be. A proxy szerver valahol a Földön volt (talán Hollandiában?), ami kurvára lelassította a dolgot: csak óránként egyszer frissített. De hát az is jobb, mint a semmi.

Tizenöt üzenetet kaptam, abból tizennégyben apa próbált meg kétségbeesetten kapcsolatba lépni velem.

– Bocs, apa – mondtam magamban. – Nem akarsz ebbe belekeveredni, és én sem akarom, hogy belekeveredj.

A tizenötödik üzenet Jin Chutól jött.

Ms. Bashara. Köszönöm, hogy megmentette az életemet – az ön tetteinek köszönhetően vagyok most biztonságban. Legalábbis feltételezem, hogy maga volt az a nő a szállodai szobámban – maga az egyetlen (élő) személy, akinek szerepe volt ebben a félresikerült tervben. Miután tudomást szereztem a fenyegetésről, gondoskodtam a biztonságomról, és most rejtőzködöm. Találkozhatunk? Szeretnék az ön biztonságáról is gondoskodni. Ennyivel tartozom magának. – Jin Chu

Érdekes. Végigfuttattam a pár forgatókönyvet a fejemben, és előálltam egy tervvel.

OK. Találkozzunk az apám hegesztőboltjánál, holnap reggel 8-kor. A cím CA6-3028. Ha nem jön meg 8.05-ig, felszívódom.

Beállítottam a Gizmómat hajnali négyre, és bemásztam a patkánylyukamba.

10

Az a szar az élet-halál helyzetekben, hogy baromi unalmasak tudnak lenni.

Három órán át várakoztam apa boltjában. Hajnali ötig nem is lett volna muszáj odamennem, de nyilván nem hagyhattam, hogy Jin Chu előttem bukkanjon fel.

Nekidöntöttem egy széket az üzlet hátsó falának, közvetlenül az óvóhely mellett, ahol annak idején suttyomban elszívtam az első cigimet. Emlékszem, nem sok hiányzott, hogy kidobjam a taccsot

a sok felgyülemlett füsttől, de ha bizonyítási kényszer fűtötte lázadó tinédzser vagy, megéri.

– Ezt neked, apa!

Istenem, micsoda kis seggarc voltam.

Ahogy közeledett a reggel nyolc óra, tíz másodpercenként pillantottam fel a faliórára. Egy kézi forrasztólámpával piszmogtam, hogy múlassam az időt. Apa csőszerelvények tömítésére használta. Ez ugyan nem számított „hegesztésnek”, de ugyanúgy tűzbiztos helyiségben kellett csinálni, úgyhogy ilyen szolgáltatást is nyújtott.

Ujjamat a gyújtóravaszon tartottam. Fegyvernek nem mondhattam volna (Artemisen nem voltak fegyverek), de kárt tehettem vele valakiben, ha túl közel merészkedik. Készen akartam állni minden eshetőségre.

A túlsó ajtó pontban 8.00-kor nyílt ki. Jin Chu óvakodott be rajta. Beesett vállal kapkodta ide-oda a tekintetét, akár egy rémült gazella. Észrevett engem a sarokban, és gyámoltalanul odaintett.

– Áh… helló.

– Pontosan érkezett – mondtam. – Köszönöm.

Előrelépett.

– Persze, de…

– Maradjon ott. Nem buzog túl bennem az emberekbe vetett bizalom manapság.

– Jó, persze, persze. – Vett egy nagy levegőt, és akadozva fújta ki. – Nézze, nagyon sajnálom. Nem lett volna szabad így történnie. Csak egy kis pénzt akartam keresni, érti? Afféle közvetítői díjra pályáztam.

Egyik kezemből a másikba dobáltam a forrasztólámpát. Csak hogy biztosan ne kerülje el a figyelmét.

– És miért kapta volna? Mi a szar folyik itt?

– Azért, hogy beszélek Trondnak és az O Palációnak a ZAFO-ról. Természetesen külön-külön, bizalmas tranzakciók során.

– Értem. – Ráfintorogtam a sunyi kis szardarabra. – Aztán még több pénzt keresett azzal, hogy beköpte Trondot az O Palációnak, amikor a begyűjtőik felrobbantak?

– Hát igen. Nem mintha amúgy titokban maradt volna. Át akarta venni az oxigénüzletet, abból meg úgyis rájöttek volna maguktól.

– Honnan tudják, hogy én követtem el a szabotázsakciót?

Jin Chu a földre szegezte a tekintetét.

Felnyögtem.

– Hogy maga mekkora seggfej!

– Nem tehetek róla! Rengeteg pénzt ajánlottak fel!

– Egyáltalán maga honnan tudta, hogy én tettem?

– Trond mondta el. Nagyon beszédes, amikor részeg. – A homlokát ráncolta. – Jó fej fickó volt. Nem hittem, hogy bárkinek baja esik majd, csak…

– Csak gondolta, felkavarja az állóvizet egy milliárdos meg egy maffiaszindikátus körül, és nem lesz semmi következménye? Na, menjen a picsába.

Pár másodpercig idegesen izgett-mozgott.

– Szóval… magánál van a ZAFO-minta? A doboz a hotelszobámból?

– Igen. Nem itt, de biztonságban van.

– Hála az égnek. – Kicsit felengedett. – Hol van?

– Először árulja el, hogy mi az a ZAFO.

Erre összerezzent.

– Ez amolyan titok.

– Már messze túl vagyunk a titkokon.

Őszinte fájdalom ült ki az arcára.

– Csak hát… nagyon sok pénzbe került annak a mintának az elkészítése. Egy külön erre a célra szánt műholdat kellett centrifugális mozgással alacsony Föld körüli pályára lőnünk. Engem totál kirúgnak, ha nélküle térek haza.

– Bassza meg az állását. Itt embereket öltek meg! Tudni akarom, miért!

Nagyot sóhajtott.

– Sajnálom. Annyira sajnálom. Nem akartam, hogy ilyesmi történjen.

– Kérjen bocsánatot Lene Landviktól. Ő az a rokkant tinédzser, aki most már árva is.

Könnyek gyűltek a szemébe.

– Nem… magától is bocsánatot kell kérnem.

Ismét kinyílt az ajtó. Balos lépett be rajta. A jobb karja még mindig fel volt kötve, a baljában azonban egy kést tartott, amellyel ránézésre úgy kifilézhetett, akár egy pisztrángot.

Teljes testemben megremegtem. Nem tudtam megállapítani, hogy a rettegéstől vagy a dühtől.

– Maga faszkalap!

– Annyira sajnálom – nyöszörgött Jin Chu. – Megöltek volna. Csak így menthettem meg a bőrömet.

Lenyomtam a ravaszt, mire a forrasztólámpa lángot köpött. A közeledő Balos felé tartottam.

– Az arcod melyik részéből csináljak égetett krémet, seggfej?

– Ha keménykedsz, fájdalmas lesz – válaszolta vaskos akcentussal. – Csinálhatom gyorsan is. Nem kell fájnia.

Jin Chu a kezébe temette az arcát, és felsírt.

– És ki is fognak rúgni!

– A rohadt életbe is már! – kiáltottam rá. – Abbahagyná a problémái miatti picsogást, amíg meggyilkolnak?!

Felkaptam egy csövet a munkaasztalról.

Volt abban valami fura, hogy a Holdon egy bottal meg némi tűzzel küzdök az életemért.

Balos tudta, hogy ha nekem ugrik, a csővel kivédem a támadását, és megpirítom a képét a forrasztólámpával. Azt azonban nem tudta, hogy ennél bonyolultabb tervet eszeltem ki.

Teljes erőmmel nekicsaptam a csövet egy falra szerelt szelepnek. A zengő „fém a fémen” csattanást magas nyomású levegő sivítása követte. A szelep átrepült a helyiségen, és belecsapódott a túlsó falba.

Amíg a megtorpanó Balos azon tűnődött, mégis mi a szarért csináltam ezt, felugrottam a mennyezetig (nálunk ez nem nagy dolog – egy átlagember három méter magasra tud szökellni), ahol adtam a tűzérzékelőnek a forrasztólámpával.

Vörös fények gyulladtak fel, a tűzjelző vijjogása betöltötte az üzletet. Jin Chu mögött becsapódott az ajtó, mire a férfi pánikszerűen pördült meg.

Amint földet értem, beugrottam az óvóhelyre, és bevágtam magam mögött az ajtót. Balos szorosan a nyomomban volt, de nem tudott időben elkapni. Elfordítottam a fogantyút, hogy lezárjam az óvóhelyet, aztán beakasztottam a csövet a küllői közé, és erősen megmarkoltam a végét.

Balos megpróbálta a másik oldalról elfordítani a fogantyút, de nem bírt el az emelőerőmmel.

Rám bámult az óvóhely kis, kerek ablakán át. Bemutattam neki.

Láttam, ahogy Jin Chu az ajtón kaparászva próbál kijutni. Persze hiába. Egy tűzbiztos helyiség ajtajáról beszélünk – tömör fém, amelyet egy csakis kívülről nyitható mechanikus zár tart biztosan a helyén.

A törött szelepből süvítő levegő lelassult, majd eloszlott. Apa fali szelepei havonta újratöltött gázpalackokhoz csatlakoztak.

Balos a munkapadhoz rohant, és felkapott róla egy hosszú acélrudat. Zihálva jött vissza az óvóhelyhez. Felkészültem az életre-halálra menő körkörös kötélhúzásra.

Balos zihálva és sípolva rögzítette a rudat a fogantyúban. Keményen nyomta, de ellen tudtam állni neki. Minden amellett szólt, hogy győzzön – nagyobb és erősebb volt, ráadásul jobb emelőerőre tett szert. Nekem azonban rendelkezésemre állt valami, ami neki nem: oxigén.

A gáz, amely az imént megtöltötte a helyiséget? Neon. Apa azért szerelt neonszelepeket a falra, mert sokat kellett használnia az alumíniumhegesztéshez.

A tűzbiztonsági rendszer lezárta a szellőzőket, úgyhogy a műhely teljesen megtelt közömbös gázzal. A neont észre sem veszed, amikor belélegzed. Olyan, mint a rendes levegő, márpedig az emberi test nem képes észlelni az oxigén hiányát. Úgyhogy csak simán lélegzel, amíg ki nem dőlsz.

Balos négykézlábra esett, aztán megremegett, és a padlóra rogyott.

Jin Chu kicsit tovább húzta, mert ő nem merítette ki magát annyira. De pár másodperccel később ő is feladta a harcot.

Találkozzunk, hogy megvédhessem. Tényleg azt hitte, hogy bedőlök neki?

Elővettem Harpreet Gizmóját, és hívtam Rudy számát. Nem akartam, de nem volt más választásom. Vagy én hívom, vagy az önkéntes tűzoltók, amikor megérkeznek. Akkor meg akár már elébe is mehettem a dolognak.

Artemisnek nem volt saját rendőrőrse. Be kellett érnie Rudy irodájával az Armstrong kupolában. Cellájaként egy átalakított óvóhely szolgált, és ami azt illeti, éppen apa építette be. Az óvóhelyeken természetesen nincsenek zárak, hiszen az totálisan ellentmondana a céljuknak – úgyhogy Rudy „celláját” egy fémláncra erősített lakat zárta. Kezdetleges, de hatásos módszer.

A cellát rendszerint részegek és rendbontók töltötték meg, akikre ráfért egy kis bunyó utáni hűsölés. Ma azonban Balos vendégeskedett benne.

A helyiség maradék része alig volt nagyobb annál a lakásnál, amelyben felnőttem. Ha Rudy pár ezer évvel korábban születik, jó spártai lehetett volna belőle.

Jin Chu és én fémszékekhez bilincselve üldögéltünk.

– Ez nevetséges – szólaltam meg.

– Maga szegény ártatlanság – mondta Rudy anélkül, hogy felnézett volna a számítógépéből.

Jin megrázta a bilincsét.

– Hé, én ténylegesen ártatlan vagyok! Nincs itt semmi keresnivalóm.

– Most szórakozik velem, bassza meg?! – fakadtam ki. – Megpróbált megölni!

– Ez nem igaz! – Jin Balos cellájára mutatott. – Ő próbálta megölni magát. Én csak a találkozót intéztem, mert ha nem teszem, ott helyben végzett volna velem!

– Beszari!

– Többre tartom a saját életemet, mint a magáét. Pereljen be. Nem lennénk ebben a szarban, ha nem olyan otromba módon intézte volna a szabotázst.

– Menjen a picsába!

Rudy elővett az asztalából egy szórófejes palackot, és lespriccelt minket.

– Csitt – mondta.

Jin összerezzent.

– Hát ez már egészen gyerekes.

– Álljon le a nyafogással. – Leráztam a vizet az arcomról.

– Lehet, hogy maga hozzá van szokva az arcba fröcsköléshez, de én nem – vágott vissza.

Oké, ez jó volt, elismerem.

– Megbaszhatja magát – mondtam.

Kinyílt az ajtó, és Ngugi igazgatónő lépett be rajta. Mert hát mi a francért ne?

Rudy odapillantott.

– Hmm. Maga.

– Biztos úr – szólalt meg Ngugi, majd rám nézett. – Jasmine. Hogy van, kedvesem?

Megmutattam neki a bilincsemet.

– Szükséges ez, biztos úr?

– Szükséges, hogy maga itt legyen? – kérdezte Rudy.

Meg mertem volna esküdni rá, hogy a hőmérséklet tíz fokot zuhant.

– Meg kell bocsátania a biztos úrnak – fordult felém Ngugi. – Megvannak a nézetkülönbségeink.

– Ha nem dörgölőzne olyan bűnözőkhöz, mint Jazz, jobban kijönnénk.

A nő úgy legyintett, mintha egy bogarat próbálna elhessegetni.

– Minden városba elkél egy alvilág. Jobb békén hagyni a piti bűnözőket és tevékenységeiket, hogy nagyobb problémákra összpontosíthassunk.

Elvigyorodtam.

– Hallotta a hölgyet. Én vagyok a legpitibb mind közül, úgyhogy engedjen el.

Rudy megrázta a fejét.

– Az igazgatónő hatásköre az én munkámmal kapcsolatban a legjobb esetben is kérdéses. Én közvetlenül a KSC-nek dolgozom, maga pedig nem megy sehová.

Ngugi az óvóhelyhez lépett, és benézett az ablakon.

– Szóval ez a maga gyilkosa?

– Igen – válaszolta Rudy. – És ha az elmúlt évtizedet nem a szervezett bűnözés szétverésére tett erőfeszítéseim akadályozásával tölti, azok a gyilkosságok meg sem történtek volna.

– Ezt már megbeszéltük, biztos úr. Artemis nem létezhetne a szindikátus pénze nélkül. Az idealizmus nem tesz trutyit az emberek asztalára. – Rudyhoz fordult. – Mondott már valamit a gyanúsított?

– Megtagadta a válaszadást. Még a nevét sem hajlandó elárulni… de a Gizmója adatai alapján Marcelo Alvareznek hívják, foglalkozása szerint pedig „szabadúszó könyvelőasszisztens”.

– Értem. Mennyire biztos benne, hogy ő a mi emberünk?

Rudy Ngugi felé fordította a számítógép monitorját, amelyen orvosi laboreredmények virítottak.

– Roussel doki nemrég beugrott, és vérmintát vett tőle. Szerinte megegyezik a bűntett helyszínén talált vérrel. Továbbá a karján lévő seb passzol ahhoz a késhez, amelyet Irina Vetrov tartott a kezében.

– A vér DNS-e stimmelt? – kérdezte Ngugi.

– Rousselnek nincs bűnügyi laborja. Vértípust és enzimkoncentrációt vetett össze, azok egyezést mutattak. Ha DNS-vizsgálatot akarunk, el kell küldenünk a mintákat a Földre, de az legalább két hétbe telik.

– Arra semmi szükség. Csak ahhoz kell bizonyíték, hogy bíróság elő állítsuk, ahhoz nem, hogy elítéljük.

– Hé! – szólt közbe Jin Chu. – Elnézést! Követelem, hogy engedjenek szabadon!

Rudy ráspriccelt a palackkal.

– Ki ez az ember? – kérdezte Ngugi.

– Jin Chu Hongkongból – válaszolta Rudy. – Semmilyen információt nem találtam arról, hogy hol dolgozik, és nem valami beszédes. Csapdát állított, hogy Alvarez megölhesse Basharát, de állítása szerint kényszer hatására cselekedett. Alvarez máskülönben megölte volna.

– Ezért aligha hibáztathatjuk.

– Végre! Valaki, akibe szorult egy kis józan paraszti ész.

– Deportálja Kínába – mondta Ngugi.

– Hogy mi? – értetlenkedett Jin. – Ezt nem teheti!

– Dehogyisnem. Bűnrészes volt egy gyilkossági kísérletben. Kényszer hatására vagy sem, nem látjuk itt szívesen.

Jin már nyitotta a száját, hogy ismét tiltakozzon, de amikor Rudy megcélozta a szórófejes palackkal, inkább meggondolta magát.

Ngugi felsóhajtott, és a fejét csóválta.

– Ez aggasztó. Nagyon aggasztó. Maga és én… nem vagyunk barátok. De egyikünk sem akarja, hogy gyilkosságok történjenek a városunkban.

– Legalább ebben egyetértünk.

– És ez valami új. – Ngugi összekulcsolta a kezét a háta mögött. – Történt már gyilkosság korábban is, de mindig egy féltékeny szerető, egy dühös házastárs vagy egy részeg verekedés volt a ludas. Ez viszont profi munka, és ez egyáltalán nem tetszik.

– Megérte kesztyűs kézzel bánni a piti bűnözőkkel? – kérdezte Rudy.

– Ez nem fair. – Ngugi elhessegette a mélabúját. – Egyszerre egyvalamivel foglalkozzunk. Indul ma egy húshajó a Gordon ingázóra. Mr. Jin legyen rajta. Deportálja Hongkongba minden további jogi panasz nélkül. Mr. Alvarezt egyelőre tartsa bent. Össze kell állítanunk az ellene szóló bizonyítékokat a bíróság számára… hová is megy?

– Landvik norvég volt, Vetrov pedig orosz.

– Értem.

Ha súlyos bűnt követsz el, Artemis az áldozat országába deportál. Hadd álljon bosszút rajtad az ő nemzetük. Így tisztességes. Balos azonban – vagy gondolom, most már Alvareznek kellene hívnom – két különböző országból származó emberrel végzett. Most mi lesz?

– Szeretném, ha ezt rám bízná – kérte Rudy.

– Miért?

A férfi a cellára pillantott.

– Ha együttműködik, Norvégiába küldöm. Ha nem, Oroszországba megy. Maga hol állna inkább bíróság elé?

– Kiváló stratégia. Látom, magában is van némi machiavellis vonás.

– Ez nem… – kezdte Rudy.

– De Jasmine-t szabadon kellene engednie, nem gondolja?

Rudy megdöbbent.

– Semmiképpen nem, hiszen csempész és szabotőr.

– Állítólag – szóltam közbe.

– Miért érdekli ennyire Jazz? – kérdezte Rudy.

– A Sanchez Aluminium egy brazil vállalat. Brazíliába akarja deportálni? Szerencsésnek mondhatja magát, ha egy napig kihúzza, mielőtt az O Palácio megöli. Maga szerint halált érdemel?

– Természetesen nem. Javaslom, hogy panasz nélküli deportálással menjen Szaúd-Arábiába.

– Elutasítva.

– Ez nevetséges. A lány kétségkívül bűnös. Miért van ennyire ráizgulva?

– Lány? – fakadtam ki. – Huszonhat éves vagyok!

– Közénk tartozik – válaszolta Ngugi. – Itt nőtt fel, ami azt jelenti, hogy lehetünk kicsit elnézőbbek vele.

– Lószart – csattant fel Rudy. Még sosem hallottam őt káromkodni. – Valamit eltitkol. Miről van szó?

Ngugi elmosolyodott.

– Nem fogom deportálni őt, biztos úr. Meddig óhajtja még bilincsben tartani?

Rudy átgondolta a dolgot, majd elővett egy kulcsot a zsebéből, és kinyitotta a bilincsemet.

Megdörzsöltem a csuklómat.

– Köszönöm, igazgatónő.

– Vigyázzon magára, kedvesem. – Azzal kisétált az irodából.

Rudy dühösen bámult utána, aztán rám szegezte metsző tekintetét.

– Vigyázhat is, mert nincs biztonságban. Jobban jár, ha bevallja a bűneit, és deportáljuk Szaúd-Arábiába. Ott könnyebb elrejtőzni, mint itt.

– Jobban jár, ha eszik egy kis szart.

– Az O Palácio nem fogja feladni, csak mert elkaptam a végrehajtójukat. Biztos lehet benne, hogy a következő húshajóval újat küldenek majd.

– Először is: ne mondja. Másodszor: én kaptam el, nem maga. És végül: …hogyan nyomozta le a Gizmómat?

Rudy a homlokát ráncolta.

– Ez engem sem hagy nyugodni.

– Én mentem. Ha el akar érni, tudja, milyen név alatt futok. – Elkobozta a Harpreet Gizmómat, amikor letartóztatott. Most felkaptam az asztaláról. – Bőven lett volna alkalma megölni, és mégsem tette.

– Kösz a bizalmat. A saját biztonsága érdekében jobban tenné, ha a közelemben maradna.

Csábító ajánlat volt, de nem engedhettem neki. Nem tudtam, mi lesz a következő lépésem, de egész biztosan olyasmi, amit jobb lenne, ha Rudy nem látna.

– Jobb lesz nekem egyedül, kösz. – Jin Chuhoz fordultam. – Mi az a ZAFO?

– Szopogasson faszt!

– Kifelé – szólt rám Rudy. – Majd jöjjön vissza, ha védelemre vágyik.

– Persze, persze – válaszoltam.

• • •

A Hartnellben a szokásos csendes majdnem-alkoholisták lézengtek. Mindegyiküket ismertem már az arcukról, ha a nevükről nem is. Idegeneket nem láttam köztük, a törzsvendégek pedig felém se néztek. Egy tipikus nap a krimómban.

Billy kitöltötte nekem a szokásost.

– Te nem szökésbe vagy, vagy mi?

A kezemet billegtettem.

– Fogjuk rá.

Vajon Alvarez az O Palácio egyetlen bérgyilkosa a városban? Talán. Talán nem. Te mégis hány embert jelölnél ki a holdmaffiás pénzmosó tevékenységed védelmére? Legalább egyvalamit biztosan tudtam: új embert nem küldhettek. Még nem. Hetekbe telik, hogy valaki ideérjen a Földről.

– És bölcs dolog ilyenko’ benézni a kedvenc kricsmidbe?

– Nem. Ez az egyik legnagyobb hülyeség, amit valaha csináltam. Márpedig e téren durva a konkurencia.

Rádobott egy törülközőt a vállára.

– Akkor mé’?

Belekortyoltam a sörömbe.

– Mert üzletet kötöttem.

Billy elnézett mellettem a bejárat felé, és elkerekedett a szeme.

– Hoppá! Ezt az arcot má’ ősidők óta nem láttam.

Dale sétált oda az enyém mellett lévő régi bárszékéhez, és leült rá. Fültől fülig ért a vigyora.

– A legrosszabb piádat, Billy.

– A ház ajándéka! – válaszolta a csapos, és megtöltött Dale-nek egy korsót. – Hogy vagy, kedvenc seggbanditám?

– Nincs miért panaszkodnom. De azért panaszkodom.

– Na! – Billy odacsúsztatta a korsót Dale elé. – Na, én akkor magukra is hagyom az utálkozókat.

Dale belekortyolt a sörébe, és rám vigyorgott.

– Nem voltam biztos benne, hogy tényleg eljössz.

– Az üzlet az üzlet. De ha valaki felbukkan, hogy megöljön, lehet, hogy kénytelen leszek korán lelépni.

– Ja, igaz is. Mi ez az egész? Azt beszélik, belegabalyodtál azokba a gyilkossági ügyekbe.

– Jól beszélik. – Kiürítettem a poharamat, és kétszer megkopogtattam vele a pultot. Billy odacsúsztatott elém egy teli poharat. Már előre kitöltötte. – Én lettem volna a következő áldozat.

– De Rudy elkapta a gyilkost, ugye? A híroldalak szerint valami portugál fickó.

– Brazil. Mindegy. Egyszerűen rám küldenek majd egy másikat. Legjobb esetben is csak rövid pihenőt kaptam.

– Basszus, Jazz. Tehetek valamit érted?

Belebámultam a szemébe.

– Nem vagyunk barátok, Dale. Ne aggódj értem.

Felsóhajtott.

– Pedig lehetnénk. Talán idővel?

– Nem hinném.

– Hát, van heti egy estém, hogy megváltoztassam a véleményedet. – Rám mosolygott. Beképzelt kis fasz. – Szóval miért vállaltad el azt a begyűjtői melót?

– Trond egy rakás pénzt fizetett volna érte.

– Jó, de… – Eltöprengett. – Úgy értem, ez nem a te stílusod. Kockázatos munka volt, te pedig bazi okos ember vagy. Nem vállalsz kockázatokat, hacsak nem nagyon muszáj. Amennyire tudom, nincs kétségbeesetten szükséged a pénzre. Mármint oké, szegény vagy, de stabil a helyzeted. Vagy talán lógsz egy uzsorásnak, vagy valami ilyesmi?

– Nem.

– Szerencsejáték-tartozás?

– Nem. És fejezd be.

– Ugyan már, Jazz. – Közelebb hajolt hozzám. – Mi ez az egész? Nem látom semmi értelmét.

– Nem is kell, hogy lásd. – Ránéztem a Gizmómra. – Mellesleg három óránk és ötvenkét percünk van éjfélig. Csak addig tart az „este”.

– Akkor azzal töltöm a következő három óra ötvenkét percet, hogy ugyanazt a kérdést ismételgetem.

Irritáló pöcs… felsóhajtottam.

– Szükségem van 416 922 slagra.

– Ez… nagyon konkrét összeg. Mire kell?

– Hogy baszódj meg, arra.

– Jazz…

– Nem! – csattantam fel. – Ennél többről ne is álmodj!

Kínos csönd.

– Hogy van Tyler? – kérdeztem. – Nem is tudom… Boldog?

– Igen, boldog – válaszolta Dale. – Vannak hullámvölgyeink, mint minden párnak, de átvergődünk rajtuk. Mostanában frusztrált a Villanyszerelő Céh miatt.

Felkuncogtam.

– Mindig is gyűlölte azokat a pöcsöket. Továbbra sem tagja a céhnek?

– Ó, persze hogy nem. Sosem fog csatlakozni. Nagyon jó villanyszerelő, miért akarna külön dolgozni azért, hogy kevesebbet keressen?

– Próbálják megszorongatni? – A törvényi szabályozás szinte teljes hiányának egyik hátulütője: monopóliumok és kényszerítőtaktikák.

Dale megvonta a vállát.

– Egy kicsit. Pletykákat terjesztenek róla, és szándékosan az árai alá vágnak. De tudja kezelni.

– Ha túl messzire mennének, szólj.

– Miért, mit tennél?

– Nemtom. De nem akarom, hogy bárki is baszakodjon vele.

Dale felemelte a poharát.

– Akkor szánom az illetőt, aki baszakodni akar vele.

Koccintottam vele, és mindketten belekortyoltunk az italunkba.

– Gondoskodj róla, hogy boldog maradjon.

– Minden erőmmel azon vagyok.

Felberregett a Harpreet Gizmóm, mire kivettem a zsebemből. Svobodától kaptam üzenetet: „Ez a ZAFO izé fantasztikus. Találkozzunk a laboromban.”

– Csak egy perc – szóltam oda Dale-nek, majd bepötyögtem a válaszomat.

„Mit tudtál meg?”

„Túl sokáig tartana leírni. Különben is, meg akarom mutatni, hogy a saját szemeddel lásd, mire képes.”

– Hmm.

– Valami baj van? – kérdezte Dale.

– Egy barátom találkozni akar velem. Csak hát amikor legutóbb találkoztam valakivel, rajtaütés lett belőle.

– Szükséged van erősítésre?

Megráztam a fejemet, és bepötyögtem az üzenetet a Gizmómba: „Tudom, mire hajtasz, édes, de most túl fáradt vagyok a szexhez.”

„Miről beszélsz?”– válaszolta Svoboda. „Ja, értem. Azért vagy ilyen fura, mert tudni akarod, nem kényszer hatása alatt cselekszem-e. Nem, Jazz, nem csallak csapdába.”

„Csak óvatos vagyok. Jelenleg le vagyok kötve. Mit szólnál, ha holnap reggel találkoznánk a laborodban?”

„Jól hangzik. Ja, és ha a jövőben kényszerítenének, beleszövöm a beszélgetésbe a »delfin« szót. Oké?”

„Vettem.” Visszatettem a Gizmót a zsebembe.

Dale összepréselte az ajkát.

– Jazz… mekkora bajban vagy?

– Hát, ki akarnak nyírni, szóval… elég nagyban.

– Kik ezek az emberek? Miért akarnak megölni téged?

Letöröltem a párát a sörösüvegemről.

– Ez egy O Palácio nevű brazil alvilági szindikátus. Az övék a Sanchez Aluminium, és tudják, hogy én szabotáltam a cég begyűjtőit.

– A picsába. Kell egy hely, ahol meghúzhatod magad?

– Nem, megvagyok. – De aztán pár másodperc után hozzátettem: – De ha segítségre lesz szükségem, emlékezni fogok az ajánlatodra.

Elmosolyodott.

– Hát, kezdetnek megteszi.

– Fogd be, és idd a sörödet. – Kiürítettem a poharamat. – Két korsóval vagy lemaradva.

– Á, látom már, honnan fúj a szél. – Intett Billynek. – Csapos! Holmi kislány azt hiszi, képes az asztal alá inni engem. Szükségünk lesz hat korsóra: hármat a homokosnak, és hármat a nagyokosnak.

• • •

Fájó tagokkal, pityókásan és másnaposan ébredtem a rejteklyukamban. Valószínűleg rossz ötlet volt taccsra vágni magamat ennek az egész szarságnak a kellős közepén, de mint már említettem, hajlamos vagyok rossz döntéseket hozni.

Pár percig a halálomért imádkoztam, aztán megittam annyi vizet, amennyit csak a gyomrom kibírt, és úgy másztam elő a fülkéből, akár egy meztelencsiga.

Reggelire ettem egy kis száraz trutyit (így kevésbé érzed az ízét), és eltántorogtam a Bean Felső 16 nyilvános fürdőházába. A reggel maradékát egy kádban ázva töltöttem.

Aztán irány a Bean Felső 18 középosztályt kiszolgáló ruhaboltja. Három teljes napja viseltem a kezeslábasomat. Mostanra szinte önerőből is képes lett volna felállni.

Mire végeztem, ismét emberszerűnek éreztem magamat.

Végigsétáltam az Armstrong szűkös folyosóin az ESA-labor főbejáratához. Pár munkába igyekvő tudós lődörgött csak a környéken.

Svoboda még azelőtt kinyitotta az ajtót, hogy bekopoghattam volna rajta.

– Jazz! Csak várj, amíg meglátod… hűha, de szarul nézel ki.

– Kösz.

Elővett egy csomag mentacukorkát, és beleöntött párat a kezembe.

– Nincs időnk az alkoholizmusod kigúnyolására. Meg kell mutatnom neked ezt a ZAFO izét. Gyere!

Átkísért a laborjába vezető bejáraton. Az egész hely teljesen másképp festett, mint legutóbb. A főasztalt a ZAFO analízisének szentelte, minden mást félrekotort az útjából a falakhoz. Mindenféle eszközök (a legtöbb rendeltetése rejtély volt előttem) hevertek az asztalon.

Svoboda egyik lábáról a másikra ugrált.

– Ez egyszerűen fantasztikus!

– Oké, oké! Mitől jöttél ekkora izgalomba?

Leült egy székre, és megropogtatta az ujjperceit.

– Először vizuális vizsgálatot végeztem rajta.

– Szóval ránéztél – állapítottam meg. – Nyugodtan fogalmazhatsz úgy, hogy „ránéztem”.

– Minden jel szerint ez egy teljesen normális, egymódusú száloptikás vezeték. A köpeny, a puffer, a védőburkolat mind szokásos. A belső szál nyolc mikron átmérőjű, ami teljesen normális. De gondoltam, kell lennie benne valami különlegesnek, úgyhogy levágtam belőle pár mintadarabot, és…

– Szétvagdostad? – szakítottam félbe. – Nem mondtam, hogy szétvagdoshatod!

– Aha, hát nem törődöm ilyesmivel. – Megpaskolta a laborasztalon heverő egyik eszközt. – Ezzel a kicsikével ellenőriztem a belső szál refrakciós indexét, ami elég fontos adat egy száloptika esetében.

Felvettem az asztalról a ZAFO öt centiméteres darabkáját.

– És találtál valami furát?

– Nem. 1,458-es értéket mértem. Kicsit magasabb a normál száloptikáknál, de csak egészen picit.

Felsóhajtottam.

– Svoboda, átugranád mindazt, ami normális benne, és rátérnél a lényegre?

– Jól van, jól van. – Felvett az asztalról egy másik eszközt. – Ezzel a kicsikével oldottam meg a rejtélyt.

– Tudom, hogy szeretnéd, ha megkérdezném, mi ez, de őszintén mondom, hogy nem ér…

– Ez egy optikai veszteségtesztkészlet! Röviden OVTK. A száloptikai kábel gyengülését méri. A gyengülés az a fénymennyiség, amely a hő miatt elvész az átvitelkor.

– Tudom, mi az a gyengülés. – De hiába próbálkoztam. Ha egyszer Svoboda belelendül valamibe, nem lehet leállítani. Sosem ismertem senkit, aki hozzá hasonlóan imádta volna a munkáját.

Visszatette az OVTK-t az asztalra.

– Na most, egy csúcsminőségű kábel tipikus gyengülése nagyjából 0,4 decibel/kilométer. Tippelj, mennyi a ZAFO gyengülése.

– Nem.

– Gyerünk már, tippelj!

– Áruld el végre!

– Zéró. Kibaszott zéró! – Nagy kört rajzolt a karjával. – Zéééééróóóóó!

Leültem a mellette lévő székre.

– Szóval… semennyi fény nem vész el az átvitelkor? Egyáltalán nem?

– Pontosan! Legalábbis amennyire meg tudtam állapítani. Az OVTK-m 0,001 decibel/kilométer pontosságig mér.

Lenéztem a kezemben tartott ZAFO-darabra.

– De valamennyi gyengülésnek mégiscsak lennie kell, nem? Nem lehet ténylegesen zéró.

Megvonta a vállát.

– A szupravezetőknek zéró az elektromos árammal szembeni ellenállásuk. Miért ne létezhetne olyan anyag, amely a fényhez viszonyul ugyanígy?

– ZAFO… – A számban ízlelgettem a szót. – Zéró avulásos fényoptika?

– Ó! – csapott rá Svoboda a homlokára. – Hát persze!

– Miből készült?

Svoboda egy falra szerelt géphez pördült.

– Itt jön a képbe a spektrométerem! – Gyengéden megsimogatta. – Norának hívom.

– És mit mondott Nora?

– A belső szál nagyrészt üveg, ami nem túl meglepő. A legtöbb száloptika magja üveg. De nyomokban találtam benne tantált, lítiumot és germániumot is.

– És mit keresnek ott?

– Akármi legyek, ha tudom.

Megdörzsöltem a szememet.

– Jól van, szóval mi ebben olyan izgalmas? Kevesebb energiával tudsz vele adatot küldeni?

– Ó, ennél sokkal durvább a helyzet. A hagyományos száloptikás kábelek legfeljebb tizenöt kilométer hosszúak lehetnek, mert a jel utána túlságosan elgyengül. Jelismétlőre van szükség, amelyek leolvassák a jelet, és újraküldik. Ezek azonban drága, áramigényes és komplikált jószágok. Ja, és szintén lelassítják az adattovábbítást.

– És a ZAFO-val nincs szükség jelismétlőkre.

– Pontosan! A Földön hatalmas adatkábelek vannak, egész kontinenseket és óceánokat szelnek át, körbe az egész golyóbison. Csak gondolj bele, mennyivel egyszerűbb lenne mindez a folyamatba belepiszkító jelismétlők nélkül. Ja! És nagyon kevés adatátviteli hibával járna, ami nagyobb sávszélességet jelent. Ez a cucc egyszerűen elképesztő!

– Remek. De ölni is érdemes érte?

– Hát… Gondolom, minden telekommunikációs vállalat át akar majd térni erre a technológiára. Mit gondolsz, mennyit ér a komplett Föld bolygó kommunikációs hálózata? Mert nagyjából ennyi pénzt fog fialni a ZAFO a tulajdonosainak. Ja. Ez már valószínűleg emberölésnyi pénzmennyiség.

Az államat morzsolgattam. Minél tovább gondolkodtam a dolgon, annál kevésbé tetszett. Aztán a helyükre kerültek a mozaikdarabkák.

– Ó, a kurva életbe!

– Hé! Ki kakilt bele a kukoricapelyhedbe?

– Ez egyáltalán nem az alumíniumról szól. – Felálltam a székről. – Kösz, Svobo, jövök neked eggyel.

– Mi? Hogyhogy nem az alumíniumról szól? Akkor miről szól?

De én már ott sem voltam.

– Maradj magadnak, Svobo. Majd jelentkezem.

Az igazgatónő irodája kezdetben az Armstrong kupolában volt, mert a többi még meg sem épült. De amint az Armstrong megtelt hangos zajjal és gépezetekkel, elköltözött, és mostanság a Conrad Felső 19 egy kicsi, egyszobás irodájából dolgozott.

Bezony, jól hallottad. Artemis igazgatónője – a Hold legfontosabb és legbefolyásosabb embere, aki szó szerint bármilyen helyet ingyen megkaphatna – úgy döntött, a melósnegyed legmelósabb részéből végzi a munkáját. Ngugi helyében én egy hatalmas irodát választottam volna, ahonnan tökéletes kilátás nyílik az Aldrin Árkádra. És lett volna benne egy kis bár, egy rakás bőrfotel meg egyéb menő cuccok, minden, ami alanyi jogon jár a befolyásos embereknek.

Meg egy személyi asszisztens. Egy kigyúrt, mégis gyöngéd fickó, aki mindig „főnöknek” nevez. Úgy ám.

Ngugi nem kért semmi ilyesmiből. Még csak titkárnőt sem tartott. Mindössze egy tábla jelezte az irodája ajtaja fölött, hogy FIDELIS NGUGI IGAZGATÓ.

Jó, nem mintha az Egyesült Államok elnöke lett volna. Végül is csak egy kisváros polgármestere volt.

Megnyomtam a csengőt, mire egyszerű berregés hangzott fel a helyiségből.

– Szabad – szólt ki Ngugi.

Kinyitottam az ajtót. Az iroda még annyira sem volt flancos, mint amennyire számítottam rá. Egyenesen spártai látvány fogadott. A nyers alumíniumfalakból családi fotókat tartó polcok álltak ki, a fémlemezes íróasztal meg mintha egyenesen az 1950-es évekből származott volna. De legalább egy tisztességes irodai szék volt a helyiségben – Ngugi egyetlen áldozata a személyes kényelem oltárán. Ha egyszer betöltöm a hetvenet, valószínűleg én is vágyom majd egy jó székre.

Ngugi egy laptopon pötyögött. Az idősebb generáció még mindig ezeket a gépeket részesítette előnyben a Gizmókkal és a beszédinterfészes eszközökkel szemben. Az igazgatónő valamiképpen még az asztala fölött görnyedve is kecsesnek és határozottnak tetszett. Hétköznapi öltözetet viselt, amelyet, mint mindig, tradicionális dhuku fejkendőjével egészített ki. Befejezte az aktuális mondat begépelését, és rám mosolygott.

– Jasmine! De örülök, hogy látom, kedvesem. Kérem, foglaljon helyet.

– Ah… köszö… igen. Le… ülök. – Lehuppantam az íróasztalával szembeni két üres szék egyikére.

Ngugi összekulcsolta a kezét, és előrehajolt.

– Nagyon aggódtam magáért, kedvesem. Miben segíthetek?

– Volna egy gazdasági természetű kérdésem.

Felfutott a szemöldöke.

– Gazdasági? Hát, konyítok valamelyest ehhez a területhez.

Az évszázad szerénysége.

Ez a nő a globális űripar központjává tette Kenyát. Nobel-díjat érdemelt. Sőt, kettőt. Egy gazdasági és egy békedíjat.

– Mit tud a Föld telekommunikációs iparáról? – kérdeztem.

– Ez egy meglehetősen széles körű téma, kedvesem. Tudna kicsit pontosítani?

– Mit gondol, mennyit ér? Úgy értem, mekkora bevétel van benne?

Ngugi felnevetett.

– Legfeljebb tippelni tudnék. De a teljes globális iparágnak? Azt mondanám, valahol az öt-hat trillió dolláros tartományban lehet.

– Azt a kurva! Öh… elnézést, asszonyom.

– Semmi baj, Jasmine. Maga mindig is színes egyéniség volt.

– Hogy tudnak ennyi pénzt keresni vele?

– Úgy, hogy gigantikus vevőbázisuk van. Minden telefonvonal, minden internetes kapcsolat, minden kábeltévés előfizetés… mind bevételt hoz az iparágnak… vagy közvetlenül a vásárlótól, vagy közvetetten, hirdetéseken keresztül.

Lepillantottam a padlóra. Kellett egy másodperc, hogy összeszedjem magam.

– Jasmine?

– Bocsánat. Kicsit fáradt… na jó, őszinte leszek, másnapos vagyok.

Elmosolyodott.

– Maga még fiatal. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan jobban lesz.

– Tegyük fel, hogy valaki feltalált egy jobb egérfogót. Egy hihetetlenül menő száloptikás kábelt, egy olyat, amelyik csökkenti a költségeket, növeli a sávszélességet, és javítja a megbízhatóságot.

Ngugi hátradőlt a székében.

– Ha az ára versenyképes lenne a már létező kábelekével, az hatalmas előnyt jelentene. És persze az új kábel gyártója úszna a pénzben.

– Aha. És tegyük fel, hogy ennek az új száloptikás kábelnek a prototípusát egy külön erre a célra szánt, alacsony Föld körüli pályára állított műholdon készítették. Benne egy centrifugával. Mire következtetne ebből?

Ngugi értetlenül bámult rám.

– Ez egy nagyon különös beszélgetés, Jasmine. Mi folyik itt?

A lábamon doboltam az ujjaimmal.

– Tudja, én ebből arra következtetek, hogy a kábelt képtelenség a Föld gravitációjában létrehozni. Ez lehet az egyetlen oka, amiért egy külön e célra épített műholdat használnak hozzá.

Ngugi bólintott.

– Ez logikusan hangzik. Ezek szerint már folyamatban van egy ilyen készülék előállítása?

Folytattam:

– De a műholdba centrifugát szereltek, vagyis valamennyi erőhatásra azért szükség van. Épp csak a Föld gravitációja túl nagy. De mi van, ha a Holdé elég alacsony a szükséges folyamatok elvégzéséhez?

– Ez egy furcsán specifikus feltételezés, kedvesem.

– Nem baj, vigyük csak végig.

A kezébe fogta az állát.

– Akkor nyilván képesek lennének itt előállítani.

– Tehát az ön szakértői véleménye szerint hol érné meg jobban előállítani ezt a képzeletbeli terméket? Egy alacsony Föld körüli pályán vagy Artemisen?

– Artemisen. Nem is kérdés. Van képzett munkaerőnk, ipari bázisunk, szállítási infrastruktúránk és Földre tartó hajójáratunk.

– Aha – bólintottam. – Nagyjából én is erre jutottam.

– Ez nagyon ígéretesnek hangzik, Jasmine. Befektetési lehetőséget ajánlottak magának? Ezért van itt? Ha ez a találmány valódi, határozottan megéri pénzt pumpálni bele.

Letöröltem a homlokomat. A Conrad Felső 19-en mindig kellemes 22 Celsius-fok uralkodott, mégis izzadtam.

Ngugi szemébe néztem.

– Tudja, mi a furcsa? Nem említett rádiókat vagy műholdakat.

Oldalra döntötte a fejét.

– Elnézést, kedvesem, hogy mondja?

– Amikor a telekommunikációs iparról beszélt. Említette az internetet, a telefont és a tévét is. De egy szót sem szólt rádiókról és műholdakról.

– Természetesen azok is részei az iparágnak.

– Aha. De maga nem említette őket. Ami azt illeti, kizárólag az iparág azon részeiről beszélt, amelyek száloptikás technológiával működnek.

Ngugi megvonta a vállát.

– De hiszen száloptikáról beszélünk, így ez magától értetődő.

– Kivéve, hogy egy szót sem szóltam száloptikáról.

– Biztosan szólt.

Megráztam a fejemet.

– Nagyon jó az emlékezetem.

Ngugi szeme kissé összeszűkült.

Kihúztam egy kést a bakancsomból, és magam elé tartottam.

– Hogyan találta meg az O Palácio a Gizmómat?

Ngugi előhúzott egy pisztolyt az asztalából.

– Úgy, hogy megadtam nekik a tartózkodási helyét.

11

– Egy pisztoly? – kérdeztem. – Hogy kerül egy pisztoly a városba?! Én sosem csempésztem be fegyvereket!

– Én pedig ezt mindig méltányoltam. Nem kell feltennie a kezét. Azt a kést azonban el kell dobnia.

Úgy tettem, ahogy kérte. A kés levándorolt a padlóra.

Ngugi továbbra is rám szegezte a pisztolyát.

– Megkérdezhetem, hogyan terelődött rám a gyanúja?

– Kizárásos alapon. Rudy már demonstrálta, hogy nem ő dobott fel engem, rajta kívül pedig csak maga fér hozzá a Gizmóm helyadataihoz.

– Logikus. De nem vagyok olyan gonosz, mint amilyennek hisz.

– Aha. – Kétkedő pillantást vetettem rá. – De tud a ZAFO-ról, ugye?

– Igen.

– És egy rakás pénzt keres majd rajta?

Elfintorodott.

– Tényleg ilyen piti alaknak tart? Egyetlen slagot sem látok majd belőle.

– De… akkor… miért…?

Hátradőlt a székében, és kicsit enyhült a szorítása a pisztolyon.

– Igaza volt a gravitációval kapcsolatban. A ZAFO egy kristálykvarcszerű anyag, amely kizárólag 0,216 g-ben alakul ki. Képtelenség a Földön létrehozni, itt azonban egy centrifuga segítségével lehetséges. Maga nagyon intelligens lány, Jasmine. Bárcsak ne herdálná el az adottságait.

– Ha ez egy amolyan „annyi a potenciál van magában” hegyi beszédbe fordul, akkor inkább lőjön le, jó?

Ngugi elmosolyodott. Még egy pisztollyal a kezében is képes volt nagymamás lenni. Meg se lepődtem volna, ha ad egy tejkaramellás cukorkát, mielőtt meglékeli a fejemet.

– Tudja, miből származik Artemis pénze?

– A turizmusból.

– Nem.

Meglepetten pislogtam.

– Hogyhogy?

– A turizmus nem hoz eleget. Nagy szelete a gazdaságunknak, ez igaz, de nem elegendő.

– De a gazdaságunk működik. A turisták a helyi cégeknél vásárolnak, a cégek alkalmazottakat fizetnek, az alkalmazottak ételt vesznek és lakást bérelnek, és így tovább. És még mindig itt vagyunk, ergo ennek a rendszernek működnie kell, ugye? Mit nem veszek számításba?

– A bevándorlást. Amikor az emberek Artemisre költöznek, magukkal hozzák a megtakarításukat, amelyet aztán itt költenek el. Amíg a népességünk nőtt, ez így rendben is volt, de most már stagnálunk.

Kicsit elmozdította rólam a pisztolyt. Még mindig erősen markolta, de legalább most már nem öl meg véletlenül, ha eltüsszenti magát.

– Az egész rendszer akaratlanul is egy piramisjátékká vált, és immár a csúcsból táplálkozunk.

A figyelmem most először szakadt el a fegyvertől.

– Akkor… most… az egész város csődbe fog menni?

– Igen, hacsak nem teszünk valamit. Szerencsére megérkezett a megmentőnk, a ZAFO. A telekommunikációs iparnak kelleni fog ez a technológia, és mivel csak itt lehet olcsón előállítani, ez hatalmas termelői fellendüléshez vezet majd. Gyárak nyílnak meg, emberek költöznek ide az állásokért, és mindenkinek jó dolga lesz. – Sóvárogva nézett rám. – Végre lesz mit exportálnunk.

– Üveg – állapítottam meg. – Ez az egész végig az üvegről szólt, ugye?

– Igen, kedvesem. A ZAFO fantasztikus anyag, de mint minden száloptika, főleg üvegből áll. Az üveg pedig nem több szilíciumnál és oxigénnél, márpedig mindkettőt alumínium olvasztásával állít-ják elő.

Végigsimított az asztal alumíniumlapján.

– Érdekes a gazdaság működése, ugye? Egy év múlva az alumínium a szilíciumipar melléktermékévé válik. És az az alumínium is a hasznunkra lesz. Sokat kell majd építkeznünk, hogy lépést tartsunk a növekedésünkkel.

– Ejha. Maga aztán tényleg ért a gazdasághoz.

– Ez a dolgom. És végül is ez az egyetlen, ami igazán számít. Az emberek boldogsága, egészsége és biztonsága mind ezen alapul.

– Basszus, de jól csinálja. Gazdaságot kreált Kenyának, és most ugyanazt teszi itt is. Maga egy igazi hős. Jobban meg kellene becsülnöm magát… ja, várjunk csak, hiszen kurvára feldobott engem a maffiának!

– Ugyan, kérem. Tudtam, hogy nem olyan ostoba, hogy óvintézkedések nélkül kapcsolja be a Gizmóját.

– De értesítette az O Palációt a Gizmóm tartózkodási helyéről?

– Közvetetten. – Letette a pisztolyt az asztalra, de persze túl messze tőlem, hogy csak úgy rávethessem magam. Ngugi egy háborús zónában nőtt fel, nem óhajtottam tesztnek alávetni a reflexeit. – Pár napja az it-részleg egy Gizmó-rendszer elleni hackelési kísérletről tett jelentést. Valaki a Földről megpróbálta megkaparintani a maga helymeghatározási adatait. Meghagytam az it-nek, hogy állítsa le a biztonsági funkciókat, és engedje be a hackert. Persze ennél azért kicsit bonyolultabban ment a dolog… Az egyik hálózati meghajtójukat leminősítettük egy ismert biztonsági rés szintjére, így a hackernek egy kicsit meg kellett dolgoznia az adatokért. Nem tudom a pontos részleteket… a technológia nem az én asztalom.

A lényeg, hogy a hacker végül feltelepített egy programot, amely jelenti a maga tartózkodási helyét, ha bekapcsolja a Gizmóját.

– És ezt mégis mi a szarért csinálta?!

– Hogy előcsaljam a gyilkost. – Ngugi rám mutatott. – Amint bekapcsolta a Gizmóját, értesítettem róla Rudyt. Feltételeztem, hogy az O Palácio is szól az emberüknek, Alvareznek. Reméltem, hogy Rudy elkapja.

A homlokomat ráncoltam.

– Nem úgy tűnt, mintha Rudy bármit is tudott volna a dologról.

Ngugi felsóhajtott.

– Rudynak és nekem… bonyolult a viszonyunk. Nem helyesli

a szindikátus jelenlétét, sem az általam alkalmazott közvetett módszereket. Szeretne megszabadulni tőlem, és őszintén szólva az érzés kölcsönös. Ha közvetlenül figyelmeztetem a gyilkosra, megkérdezi, honnan tudok róla, aztán utánanéz az információszivárgásnak, én meg máris nyakig vagyok a kulimászban.

– Ráeresztette Rudyt egy gyilkosra, és még csak nem is szólt ne-ki róla.

Ngugi oldalra döntötte a fejét.

– Ne nézzen így rám. Elszomorodom tőle. Rudy egy rendkívül jól képzett rendőrtiszt, aki tisztában volt vele, hogy egy potenciálisan veszélyes szituációba lép be. És majdnem el is kapta Alvarezt.

A lelkiismeretem tiszta. Ha ugyanabba a helyzetbe kerülnék, most is ugyanazt tenném. Széles látókörűnek kell lennie, Jasmine.

Karba fontam a kezemet.

– Néhány napja Trond otthonában találkoztunk. Kezdettől fogva benne volt ebben az egészben?

– Nem vagyok „benne” semmiben. Trond beszámolt nekem a ZAFO-ról, és arról a tervéről, hogy megveti a lábát a szilíciumiparban. A Sanchez oxigénszerződéséről akart beszélni. Azt mondta, hamarosan szerződést szegnek, és tudatni akarta velem, hogy ez esetben neki van elegendő oxigénje.

– És maga ettől nem fogott gyanút?

– Dehogynem. Csakhogy a város jövője forgott kockán. Egy alvilági szindikátus arra készült, hogy rátegye a kezét a Hold legfontosabb erőforrására. Trond megoldást kínált: átveszi a szerződést, de határozott időre, hat hónapos megújításokkal. Ha mesterségesen felnyomja az árakat, vagy túlságosan a hatalma alá akarja hajtani a ZAFO-ipart, elveszíti a szerződést. A megállapodásunk szerint

ő rám hagyatkozik a szerződés megújításában, én pedig rá hagyatkozom a ZAFO-ipar szilíciummal való ellátásában. Ezzel egyensúlyt teremtettünk volna.

– Szóval mi rondított bele a dologba?

Ngugi elfintorodott.

– Jin Chu. Azzal a szándékkal érkezett a városba, hogy annyi pénzt keres, amennyit csak lehetséges, és istenemre mondom, sikerrel is járt. Már hónapokkal korábban beszélt Trondnak a ZAFO-ról, de Trond mintát kért, hogy az emberei megvizsgálhassák… bizonyítékot akart, hogy a ZAFO tényleg létezik, és nem csak holmi tündérmese.

– Tehát Jin Chu megmutatta neki a ZAFO-t, Trond pedig kifizette őt – mondtam. – Aztán Jin Chu sarkon fordult, és eladta az információt az O Palációnak.

– Ez a baj a titkokkal. Újra és újra eladhatók.

– Az a mocskos kis rohadék.

Ngugi felsóhajtott.

– Gondoljon csak bele, micsoda hír volt ez az O Palácio számára. A jelentéktelen kis pénzmosodájuk hirtelen arra rendeltetett, hogy egy sok milliárd dolláros ipar sarokkövévé váljon. E pillanattól kezdve mindenüket beleadták a játékba. Csakhogy Artemis nagyon messze van Brazíliától, és hála az égnek csak egyetlen végrehajtójuk volt a városban.

– És most mi lesz?

– Biztos vagyok benne, hogy az O Palácio jelenleg annyi jegyet vásárol a Holdra, amennyit csak tud. Egy hónap múlva egész Artemist ellepik az embereik. Az ő kezükbe kerül a szilíciumgyártás, az a tetves „oxigént az áramért” szerződés meg gondoskodik róla, hogy senki se szállhasson versenybe velük. Ráadásul máris rátértek a következő fázisra: az üvegipar átvételére. – Beszédes pillantást vetett rám.

– Ó, a picsába. A tűz a Queensland Üveggyárban.

Ngugi bólintott.

– Szinte biztosan Alvarez volt a gyújtogató. Szorgos fickó, ugye? Ha az O Palácio beindítja a saját üveggyárát, egyaránt kontrollálni fogják a gyártó-meg a szállítósort is. És persze megölnek mindenkit, aki az útjukba áll. Innentől kezdve a „kapitalizmusnak” erre

a verziójára számíthatunk.

– Maga az igazgatónő. Csináljon valamit!

Ngugi felnézett a plafonra.

– A pénzügyi tőkéjüknek és a végrehajtóiknak köszönhetően az egész várost megkaparintják majd. Gondoljon az 1920-as évek Chicagójára, csak százszor rosszabb formában. Nekem semmi hatalmam nem marad.

– Nem ártana, ha segítene valahogy.

– Már segítettem. Rudy rögtön rájött, hogy maga a szabotőr. Megmutatta a videofelvételt arról a röhejes álcáról, amelyet a látogatóközpontban viselt.

Leszegtem a fejemet.

– Azonnal le akarta tartóztatni magát. Azt mondtam neki, hogy nem győzött meg, és több bizonyítékra van szükségem. Tudtam, hogy ezzel nyer egy kis időt.

– Oké, és mégis miért vállalta magára az őrangyalom szerepét?

– Mert maga a villámhárító. Tudtam, hogy az O Palációnak legalább egy végrehajtója van a városban. Maga előcsalogatta őt az árnyékokból, és most elkaptuk. Köszönöm.

– Csali voltam?

– Természetesen. És még mindig csali. Ezért avatkoztam közbe tegnap, és vettem rá Rudyt, hogy engedje magát szabadon. Nem tudom, mit tesz legközelebb az O Palácio, de az biztos, hogy magával teszik majd.

– Maga… maga egy igazi seggfej, tud róla?

Ngugi bólintott.

– Ha egyszer annak kell lennem. Egy civilizáció felépítése ronda folyamat, Jasmine. De az alternatíva az, hogy egyáltalán nem lesz semmilyen civilizáció.

Színtiszta megvetéssel meredtem rá. Nem hatotta meg.

– Szóval most mégis mi a szart kellene csinálnom?

– Fogalmam sincs. – Ngugi az ajtó felé intett. – De jobb lesz, ha hozzálát.

• • •

Visszamásztam a rejtekhelyemre, és lezártam a panelt. A sötétben labdává kuporodtam össze. Olyan rohadtul fáradt voltam, hogy ott helyben el kellett volna aludnom, de nem tudtam.

Egyszerre minden utolért. Az állandó veszély, a nélkülözés,

a düh, és ami a legrosszabb, a végtelen kimerültség. Már nem pusztán álmos voltam, hanem egyenesen belezuhantam abba az állapotba, amelyet az apám „kidöglöttnek” titulált. Ezt a kifejezést általában akkor használta, amikor ágyba hajította azt a nyűgös, nyolcéves seggemet egy kényszeralvás erejéig.

Mocorogtam és forgolódtam, már amennyire ebben a szűk zugban egyáltalán tudtam. Egyetlen pozíciót sem találtam kényelmesnek. Egyszerre akartam elájulni és pofán törölni valakit. Képtelen voltam tisztán gondolkodni. Ki kellett jutnom innen.

Kirúgtam a panelt. Ki a faszt érdekel, ha meglát valaki? Engem aztán nem.

– És most hová? – motyogtam magamban.

Egy csepp hullott a karomra. Felnéztem a plafonra. A Bean Alsó 27 hűvös levegőjében gyakran alakultak ki kondenzációs pontok.

A víz felszíni feszültsége és a holdgravitáció kettőse azt jelentette, hogy egy csomó folyadéknak össze kellett gyűlnie ahhoz, hogy csöpögni kezdjen. De semmit sem láttam a fejem fölött.

Aztán megérintettem az arcomat.

– Ó, basszus.

Én voltam a nedvesség forrása. Sírtam.

Kellett egy hely, ahol alhatok. Ahol tényleg alhatok. Ha tisztán gondolkodtam volna, elmegyek egy hotelbe. Kizárt, hogy Ngugi megint kiadjon az O Palációnak. De ott és akkor nem bíztam semmi elektronikusban. Felmerült bennem, hogy elmegyek az imám házába, ahová apát is küldtem. Az imám befogadna, és valami mély, ösztönös szinten az apukámat akartam.

Megcsóváltam a fejemet, és megdorgáltam magam. Semmilyen körülmények közt nem keverhettem bele apát ebbe a szarba.

Tizenöt perccel később a célpontom felé csoszogtam egy folyosón. Megnyomtam a csengőt. Hajnali három is elmúlt, de képtelen voltam udvariassági szempontokkal foglalkozni.

Svoboda egy perc elteltével nyitott ajtót. Ódivatú pizsamát viselt, mert nyilván egyenesen 1954-ből utazott a Holdra. Csipás szemmel nézett rám.

– Jazz?

– Alv… – Elszorult a torkom. Nem sok híja volt, hogy hisztérikus sírásroham törjön ki rajtam. Szedd össze magadat, a kurva életbe! – Alvásra van szükségem. Svoboda, az ég szerelmére, nagyon kell aludnom.

Kitárta előttem az ajtót.

– Gyere be, gyere be.

Eltotyogtam mellette.

– Csak. Muszáj. Olyan fáradt vagyok, Svoboda. Olyan nagyon fáradt.

– Jól van, jól van, semmi baj. – Megdörzsölte a szemét. – A tiéd az ágy, én majd elalszom a padlón pár takaróval.

– Nem, nem. – A szemem máris kezdett magától leragadni. – Jó nekem a padló.

A térdem megbicsaklott, és összeestem. A Hold remek hely az elájulásra. Nagyon finoman huppansz a földre.

Svoboda karja emelt fel a padlóról. Aztán megéreztem magam alatt az ágyat, amely még mindig őrizte a teste melegét. Takarók fedtek be, én pedig befészkeltem magam a biztonságnak ebbe a kis gubójába. Azonnal elaludtam.

Azzal a pár másodperces kellemes amnéziával ébredtem, amit reggel mindenki tapasztal. Sajnos nem tartott sokáig.

Eszembe jutottak az elmúlt éjjel történtek, és összerándultam. Istenem. Az egy dolog, hogy egy szánalmas, gyenge senki vagyok, de hogy ezt közönség előtt demonstrálom, az már egészen más lapra tartozik.

Kinyújtózkodtam Svoboda ágyában, és ásítottam egyet. Nem ez az első alkalom, hogy kimerülve és megbánással eltelve ébredek valami férfi ágyában. De egyvalamit mondhatok, ilyen jót nagyon rég aludtam.

Svobodát sehol sem láttam. A padlón heverő párna és takaró tanúsága szerint igazi úriemberként viselkedett. Hiszen ez az ő ágya – nekem kellett volna a padlón aludnom. De egymás mellett is elfértünk volna.

A bakancsom takaros rendben állt az éjjeliszekrény mellett. A jelek szerint Svoboda levette rólam, amíg aludtam. Ezt leszámítva teljesen fel voltam öltözve. Nem a legjobb módja az alvásnak, de mégiscsak jobb, mint ha valaki az éjjel meztelenre vetkőztette volna az eszméletlen testemet.

Elővettem a zsebemből a Gizmómat, hogy megnézzem, mennyi az idő.

– Azt a kurva! – Már bőven a délutánban jártunk. Tizennégy órát aludtam.

Az éjjeliszekrényen három trutyirúd hevert gondosan elrendezve, a tetején egy üzenettel: Jazz – itt egy kis reggeli. A hűtőben találsz innivalót. – Svoboda.

Rágcsálni kezdtem egy trutyirudat, és kinyitottam a minihűtőt. Fogalmam sem volt, mi az az innivaló, de fogtam, és megittam. Mint kiderült, porból készült répás almalé. Szar íze volt. Ki a halál csinálja ezeket? Valószínűleg az ukránok.

Azon tűnődtem, hogyan hálálhatnám meg mindezt Svobodának. Egy szép vacsorával? Egy menő laborfelszereléssel? Egy jó kis szexszel? Az utóbbit persze csak viccnek szántam. Vihogtam egy jót a gondolaton. Aztán a vihogást abbahagytam, de a gondolat velem maradt.

Ejha. Ideje rendesen felébrednem.

Lezuhanyoztam jó hosszan, és emlékeztettem magam, hogy miért dolgozom: azért, hogy legyen egy saját zuhanyzóm. Baromi jó érzés megtenni mindössze három métert, és belépni a saját zuhanyzódba. Baromi jó.

Nem akartam az alvástól megviselt ruhámban maradni, úgyhogy rávetettem magam Svoboda szekrényére. Találtam egy megfelelő pólót, és ráhúztam az alsóneműmre. (Sajnálatos módon Svoboda nem tartott női alsóneműt a szekrényében. Ellenkező esetben lett volna hozzá pár kérdésem.) A póló úgy lógott rajtam, mint valami rövid egyrészes ruha – Svoboda jelentősen magasabb volt nálam.

Oké. Pihentem, zuhanyoztam, és kitisztult az elmém. Ideje, hogy összeszedjem magam, és komolyan belegondoljak a helyzetembe. Hogyan keveredhetnék ki belőle? Leültem az asztalhoz, és csatlakoztattam hozzá a Gizmómat. Az asztal beépített monitora kiemelkedett

a tokjából, és behozta az indítóikonokat. Megropogtattam az ujjaimat, és kihúztam a klaviatúratartót.

A következő pár órában répás almalét ittam (hozzászoksz), és a Sanchez Aluminium után kutakodtam a neten. Utánanéztem a tevékenységüknek, a vezetőségüknek, a becsült bevételüknek, mindennek. Minthogy magánvállalkozásként működtek (a Santiago vállalat tulajdonában álltak, ami portugál nyelven alighanem azt jelenti, O Palácio), nem sok nyilvános információt lehetett felhajtani róluk.

Rákerestem Loretta Sanchezre, és találtam egy cikket, amelyet a magas hőmérsékletű olvasztás folyamatának finomításáról írt. Tartanom kellett egy kis szünetet, hogy elsajátítsak némi alapvető kémiát, de a neten egyáltalán nem esett nehezemre. Onnantól kezdve, hogy megértettem az írását, el kellett ismernem: ez a nő tényleg zseni. Az egész rendszert forradalmasította, és praktikussá tette

a Holdon való használathoz.

Azért félreértés ne essék, ha találkoznánk, ettől még ugyanúgy szétrúgnám a seggét.

Órákig elmerülhettem a munkában, mert Svoboda végül megjött a melóból.

– Á, szia – szólalt meg. – Hogy érzed ma… ah… ahh…

Elszakítottam a tekintetemet a monitortól, hogy lássam, mi idézte elő benne a mentális újraindítást. Egyszerűen csak bámult rám. Lenéztem. Még mindig csak a szekrényéből kiszabadított pólót viseltem. El kell ismernem, elég szexi látványt nyújtottam.

– Remélem, nem gond – mutattam a pólóra.

– N-nem. Nem gond. Jól áll. Mármint jól lóg. Úgy értem, a melledtől olyan, izé…

Egy kicsit még elhallgattam a hebegését.

– Ha vége ennek az egésznek, és még élek, megtanítok neked pár dolgot a nőkről.

– Ho… mi?

– Muszáj… tanulnod pár dolgot a nőkkel való kommunikációról.

– Ó. Igen, az tényleg sokat segítene. Ja.

Levette a laborköpenyét, és felakasztotta a falra. Hogy miért a köpenyben jött haza, miért nem hagyta a laborban? Mert a férfiak is szeretik a divatos kiegészítőket, csak nem szívesen ismerik el.

– Úgy látom, jól aludtál – jegyezte meg Svoboda. – Mit csinálsz?

– A Sanchez Aluminiumot tanulmányozom. Valahogy le kell állítanom őket. Jelenleg ez az egyetlen esélyem a túlélésre.

Svoboda leült mögém az ágyra.

– Biztos vagy benne, hogy szarakodni akarsz velük?

– Miért, mit fognak csinálni? Kétszer ölnek meg? Már így is utaznak rám.

A monitorra pillantott.

– Húú. Az az ő olvasztófolyamatuk?

– Aha. FFC Cambridge-eljárásnak hívják.

Kiegyenesedett.

– Ó, ez nagyon menőn hangzik.

Hát persze. Svoboda már csak ilyen. Közelebb hajolt, hogy jobban lássa a monitort, amelyen az olvasztási folyamat lépéseinek kémiai leírása virított.

– Hallottam már erről a módszerről, de sosem néztem utána a részleteknek.

– Most már őrzik a begyűjtőt – mondtam. – Úgyhogy magát a kohót kell célba vennem.

– Van már terved? – kérdezte Svoboda.

– Aha. Egy terv csírája. De olyasmit kell tennem hozzá, amit nagyon utálok.

– Igen?

– Segítséghez kell folyamodnom.

Felém nyújtotta a kezét.

– Hát, én itt vagyok neked. Csak szólj, miben segíthetek.

– Kösz, haver, szavadon foglak.

– Ne hívj havernak – morogta.

Hezitáltam.

– Oké… nem foglak havernak hívni. De miért ne?

– Férfileckék – válaszolta. – Egy nap megtanítok neked pár dolgot a férfiakról.

• • •

Negyedszer csöngettem be. Tudtam, hogy odabent van, egyszerűen csak nem akarja kinyitni.

A Landvik-birtok főbejáratát teleaggatták a gyászolók és részvétnyilvánítók virágaival. A legtöbbjük ugyan szintetikus volt, de néhány hervadó csokor szépen demonstrálta, milyen gazdag emberek vannak Trondék baráti körében.

Sosem hittem volna, hogy valaha hiányolni fogom Irina fintorgó arcát, de most elöntött a szomorúság, amikor realizálódott bennem, hogy nem ő fog ajtót nyitni.

Pontosabban lehet, hogy senki sem fog ajtót nyitni.

Ököllel dörömböltem be.

– Lene! Jazz vagyok! Tudom, hogy nem a legjobb az időzítés, de beszélnünk kell.

Tovább vártam. Már épp készültem feladni, amikor az ajtó egy kattanással kinyílt. Ennél melegebb invitálásra nem számíthattam.

Átléptem a vigaszcsokrokon, és bementem az ajtón.

Az egykor ragyogó előszoba sötétségben úszott, csak a nappaliból beszűrődő tompa fény világította meg némileg.

Valaki legalább tucatnyi kört rajzolt a falra – oda, ahol korábban a vérfoltok éktelenkedtek. A vér persze már rég eltűnt, valószínűleg tisztítószakemberek gondoskodtak róla, miután Rudy és Roussel doki végzett a helyszínnel.

Követtem a fényt a nappaliba. Az sem az előnyére változott. Az összes bútordarabot a falakhoz tolták. A nagy perzsaszőnyegnek, amely egykor a padlót borította, nyoma veszett. Nem lehet mindent kitisztítani.

Lene a sarki kanapén, nagyrészt sötétségbe burkolózva ült. Gazdag tinilányként általában órákat ölt a megnyerő megjelenésébe. Ma melegítőt és pólót viselt, smink nélküli arcán pedig száradt könnycsíkok vonultak végig. Haját hanyag lófarokba, a „leszarom” univerzális jelébe fogta. A mankói a padlón hevertek.

Egy karórát tartott a kezében, és kifejezéstelen tekintettel bámulta.

– Helló… – szólaltam meg azon a kínos hangon, amelyet az emberek a gyászolóknak tartanak fenn. – Hogy bírod?

– Ez egy Patek Philippe – válaszolta halkan. – Ők a föld legjobb órakészítői. Automata, stopper, időzóna, tud mindent. Apának csak a legjobb kellett.

Leültem mellé a kanapéra.

– Genfi órásmesterekkel módosíttatta – folytatta Lene. – Volfrámból kellett súlyt tenniük az automata felhúzómechanizmusba, hogy holdgravitációban is működjön.

Közelebb hajolt hozzám, hogy megmutassa nekem az óra számlapját.

– És kicseréltette a holdfázisjelzőt földfázisjelzőre. Trükkös feladat volt, mert a Föld fázisai fordított sorrendben követik egymást. Még az időzóna tárcsáját is módosították, hogy Nairobi helyett Artemis álljon rajta.

Körbetekerte a szíjat vékony csuklóján.

– Rám túl nagy. Sosem tudom majd viselni.

Lejjebb eresztette a karját, mire az óra lecsúszott róla, és a kanapéra esett. Szipogott egyet.

Felvettem az órát. Semmit sem tudtam az órákról, de tény, hogy ez szép darab volt. A számlapon gyémántok jelölték az órákat, kivéve a 12-t – ott egy smaragd díszelgett.

– Rudy elkapta a tettest – mondtam.

– Hallottam.

– Élete végéig egy norvég cellában rohad majd. Vagy kivégzik Oroszországban.

– Ez nem hozza vissza apát és Irinát.

A vállára tettem a kezemet.

– Sajnálom, ami történt.

Bólintott.

Felsóhajtottam, csak hogy kitöltsem valamivel a kínos csendet.

– Nézd, Lene, nem tudom, Trond mennyire avatott be téged az üzleti döntéseibe…

– Egy gazfickó volt, tudom. De nem érdekel. Ő volt az apám.

– A Sanchez Aluminium tulajdonosai ölették meg.

– Az O Palácio. Rudy elmondta. Tegnapig még csak nem is hallottam róluk.

A kezébe temette az arcát. Arra számítottam, hogy beleremeg

a sírásba – nem hibáztattam volna érte. De nem tette. Ehelyett felém fordult, és megtörölte a szemét.

– Te vágtad taccsra a Sanchez begyűjtőit? Apa megbízására?

– Bezony.

– Miért?

– Meg akarta kaparintani az alumíniumipart… vagyis igazából a szilíciumipart. A Sanchez termelésének leállításával rátehette volna a kezét arra a városi szerződésre, amely ezt lehetővé teszi.

Lene üres tekintettel meredt maga elé, majd biccentett.

– Ez jellemző rá. Mindig mesterkedett valamiben.

– Figyelj, van egy ötletem – mondtam. – De szükségem lenne hozzá a segítségedre.

– Egy rokkant árva segítségére?

– Egy rokkant, árva milliárdos segítségére, igen. – Felhúztam a lábamat a kanapéra, hogy úgy beszélhessünk egymással, mint lány a lánnyal. – Végigviszem Trond tervét. Leállítom a Sanchez oxigéntermelését, és szükségem van rád, hogy ha eljön az idő, átvedd a szerződést. Azután az O Palácio hajlandó lesz eladni neked a Sanchez Aluminiumot.

– Miért tennének ilyet?

– Mert ha nem teszik, megalapítod a saját cégedet, alámész az áraiknak az ingyenes áramodnak köszönhetően, és tönkreteszed őket. Igaz, hogy ezek maffiózók, de egyben üzletemberek is. Nagy lóvét kínálsz majd nekik, hogy elhúzzanak innen, miközben az alternatíva az, hogy végignézik a vállalatuk összeomlását. El fogják fogadni az ajánlatodat. A teljes Trond-vagyon a te kezedben van, ugye?

– Még nem. Sokmilliárdnyi euróról, dollárról, jenről és minden egyéb létező valutáról beszélünk. Meg komplett vállalatokról, részvényportfóliókról… Az ég tudja, még mi másról. Tizennyolc éves koromig egy vagyonkezelői alapban vagyok. Az örökösödési eljárás hónapokba, talán évekbe telik majd.

– De az artemisi slagot ez nem érinti. A szabályozásunk hiánya neked dolgozik. Az apád számlái abban a pillanatban a te birtokodba kerültek, hogy Roussel doki halottnak nyilvánította őt. És úgy hallottam, kurva sok pénzt váltott át slagra, hogy előkészítse a Sanchez felvásárlását. Megvan hozzá a pénzed, hogy végigcsináld.

Elrévedt a tekintete.

– Lene?

– Nem a pénzzel van a baj. Hanem velem. Én erre nem vagyok képes. Nem az apám vagyok. Ő a mestere volt ennek az egésznek, én meg azt sem tudom, mi a fenét csinálok.

Megforgattam az órát a kezemben. A platinából készült hátsó fedelébe norvég szöveget gravíroztak. Odatartottam elé.

– Hé… itt mi áll?

Lene odapillantott.

– Himmelen er ikke grensen. Azt jelenti, „A határ nem a csilla-gos ég”.

– Magabiztos ember volt – jegyeztem meg.

– Abba halt bele.

Benyúltam a zsebembe, és előhúztam a svájci bicskámat. A csipeszével kivettem a stifteket a fém óraszíjból, majd eltávolítottam belőle három darabot, aztán visszatettem a stifteket a helyükre.

Megfogtam Lene kezét, és rácsúsztattam az órát a csuklójára. Zavartan nézett rám, de nem ellenkezett. Rácsatoltam az órát.

– Tessék. Most már passzol.

Megrázta a karját, de az óra a helyén maradt.

– Nehéz.

– Majd hozzászoksz.

Sokáig nézte az óra számlapját, és végül lesimított egy porszemet az üvegről.

– Gondolom, kénytelen leszek.

– Szóval…? – buzdítottam.

– Rendben, megteszem. – Egyenesen maga elé meredt. – Csináld ki a szemétládákat.

Korábban sosem tűnt fel, de az apja szemét örökölte.

Kedves Kelvin!

Köszönöm, hogy segítettél a múltkor. Nagy szarban voltam. Most egy kicsit kisebb szarban vagyok. Lényegében háborúban állok egy Sanchez Aluminium nevű vállalattal. Később majd mindenbe beavatlak, most viszont szükségem lenne még egy szívességre.

A Sanchez Aluminium kohója egy minikupolában van a reaktorok közelében.

Az egész komplexum a várostól egy kilométerre fekszik.

Kutakodtam egy kicsit, és találtam egy húszéves cikket a Sanchez és a KSC közti „tárgyalásokról”. A KSC nagyon belefolyt a kohó tervezési folyamatába, és a Sancheznek ez olyannyira nem tetszett, hogy majdnem perre is vitték a dolgot a kenyai bíróságon.

A Sanchez azzal érvelt, hogy „Ez a mi kohónk. Senkitől sincs szükségünk semmiféle jóváhagyásra. Húzzatok innen a picsába.”

A KSC azzal vágott vissza, hogy „A kohótok 200 méterre van a reaktorainktól. Tudnunk kell, hogy nem fog felrobbanni. Ha nem kapunk jóváhagyási jogot, nem adjuk bérbe nektek a helyet, ti kis szarrágók.”

Végül a KSC nyert, mert a minikupola az ő tulajdonukban van. Sosem adják el az ingatlanjaikat – csak bérbeadással foglalkoznak.

A lényeg, hogy mindennek köszönhetően a KSC-nek valahol részletes tervrajzai vannak a Sanchez kohójáról. Úgy értem… iszonyúan részletes tervrajzok minden potenciális hibalehetőség elemzésével és megoldásával. Meg kell szerezned nekem azokat a dokumentumokat. Tudom, hogy a KSC egy totál más részlegén dolgozol, de még így is olyan hozzáférésed van, amilyen a legtöbbeknek nincs. Nyugodtan költekezz az ügy érdekében, meg fogom téríteni neked.

Kedves Jazz!

Csatoltam a tervrajzokat. Meglepően könnyű volt beszerezni őket. Egyetlen részüket sem minősítették vállalati titoknak vagy ipari folyamatnak. A Sanchez megtartotta magának a kohó pontos vegytanát, de minden más ott van az építészeti tervek között.

Van egy ivócimborám a 27-es épület kohászati laborjában. Velük is konzultáltak a biztonsági átvizsgálás idején. Lehívta a terveket a főnöke számítógépéről (amit semmiféle jelszó nem véd), és csak egy sört kellett fizetnem neki.

Úgyhogy két sörrel jössz (egyet nyilván magamnak is vennem kellett). Mondjuk, hogy 50 slag.

Kedves Kelvin!

Kösz, haver. Legyen 75 slag, meghívlak még egy sörre.

12

ZÁRTKÖRŰ RENDEZVÉNY, állt a táblán.

– Nem kellett volna, Billy – mondtam.

– Dehogynem, szivi. Azt mondtad, szükséged van egy találkozóhelyre, hát itt van.

Becsuktam a Hartnell ajtaját, és leültem a szokásos helyemre.

– De bevételtől esel el miattam.

Felnevetett.

– Hidd el, szivi, sokkal többet kerestem rajtad, mint amennyit elbukok egyetlen órányi reggeli zárva tartás miatt.

– Hát, kösz. – Megütögettem a bárpultot. – Ha már úgyis itt vagyok…

Kitöltött egy pohárral, és odacsúsztatta nekem.

– Hahó – köszönt be Dale az ajtóból. – Látni akartál?

– Igen. – Belekortyoltam a sörömbe. – De nem akarom ugyanazt újra meg újra elmondani, úgyhogy ülj le, amíg mindenki megérkezik.

– Komolyan? – zúgolódott. – Jobb dolgom is van, mint…

– Én állom a sört.

– Egy korsóval a legjobb sörödből, Billy! – lehuppant a székére.

– Egy porból készült hulladék rendel – válaszolta Billy.

Lene Landvik bicegett be a mankóin. Igen, csak tizenhat éves, a Hartnell meg egy kocsma, de az Artemisen nincs törvényes kor, ami az alkoholfogyasztást illeti. Ez is egyike azon homályos szabályoknak, amelyeket pofán veréssel tartatnak be. Ha Billy olykor elad egy kis piát pár tinédzsernek, semmi gond. Ha viszont a túlságosan zsenge korú vendégekhez is elnézően viszonyul, számíthat pár dühös szülő látogatására.

Lene leült egy közeli asztalhoz, és nekitámasztotta a mankóját a székének.

– Hogy vagy, kölyök? – kérdeztem.

– Jobban. Nincs jókedvem vagy ilyesmi. De jobban vagyok.

– Lépésről lépésre. – Ráemeltem a poharamat. – Csak így tovább.

– Kösz. Nem igazán tudom, hogyan hozzam szóba, de… apa kifizetett téged? Vagy már… nem volt rá lehetősége?

Jaj, öregem, ne már! Idővel ugyan magam is meg akartam említeni a dolgot Lenének, de csak miután kapott némi időt a gyász feldolgozására.

– Hát… nem. Már nem volt. De ne aggódj emiatt.

– Mennyivel tartozott neked?

– Lene, beszéljük ezt meg később…

– Mennyivel?

Hát basszus. Úgy tűnt, nincs más hátra, ez a beszélgetés ott helyben le fog zajlani.

– Egymillió slaggal.

– Azt a kurva! – fakadt ki Dale. – Egymillió slag?!

Rá se hederítettem.

– De nem tudom bizonyítani, úgyhogy semmi okod sincs rá, hogy higgy nekem.

– Nekem elég a szavad. Apa mindig azt mondta, te vagy a legtisztességesebb üzletember, akivel valaha dogozott. Még ma átutalom az összeget.

– Ne. Nem tartottam be az alku rám eső részét. Azt a feladatot kaptam, hogy állítsam le a Sanchez oxigéntermelését. Miután megtettem, kifizethetsz, ha akarsz. De ugye tudod, hogy ez már nem

a pénzről szól?

– Tudom. De az üzlet az üzlet.

– Billy! – szólt közbe Dale. – Mostantól minden piámat Jazz fizeti! A csaj milliomos!

– Egyelőre legfeljebb ezreses vagyok. Fizess a saját piádért.

Dale és én megittunk még pár sört, közben Lene a Gizmójával matatott. Sok időbe telik majd, hogy rendbe jöjjön az élete, de legalább itt és most megadatott neki, hogy egy telefonjára tapadó tinilány legyen.

Bob Lewis pontosan tíz órakor bukkant fel.

– Bob – köszöntöttem.

– Jazz – válaszolta.

– Sört?

– Nem.

Leült Lenével szemben, az asztalához, és egy szót sem szólt. A tengerészgyalogosok tudnak várni.

Ezután Svoboda érkezett, kezében egy doboz elektronikus eszközzel. Odaintett nekem, és elkezdte összepakolni a cuccait. Az idiótája hozott egy digitális projektort meg egy összetekerhető vásznat. Csatlakoztatta hozzá a Gizmóját, és ahogy az már a technológiával lenni szokott, nem működött. De kicsit sem zavartatta magát: játszadozni kezdett a beállításokkal, méghozzá boldogan, akár egy szarban fetrengő disznó.

Még egyvalakire vártunk. Az ajtóra bámultam, és percről percre egyre idegesebb lettem.

– Mennyi az idő? – kérdeztem a többiektől.

Lene a karórájára nézett.

– Tíz óra tizenhárom… és amúgy félföld van. Most dagad.

– Jó tudni.

Aztán végre kinyílt az ajtó, és belépett az utolsó vendég. A tekintete végigjárt a kocsmán, majd megállapodott rajtam.

Eltoltam magamtól a sörömet. Előtte sosem ittam.

– Üdv, Mr. Bashara – szólalt meg Lene.

Apa odalépett hozzá, és megfogta a kezét.

– Miss Landvik. Nagy sajnálattal értesültem az apja haláláról. Sírtam, amikor hallottam.

– Köszönöm. Nehéz idők ezek. De lassan helyrerázódom.

Bob felállt.

– Ammar. Örülök, hogy látlak.

– Én is örülök. Hogy bírja a holdjáró ajtaja?

– Tökéletesen. Egyáltalán nem ereszt.

– Örömmel hallom.

Billy feldobott egy törülközőt a vállára.

– Jó reggelt, Ammar. Kér egy kis üdítőt? Van hátul pár ízesítőporom. A szőlő a legnépszerűbb.

– Vörös áfonya van?

– Bizony hogy van! – Billy elővett egy poharat, és kevert egy kis vörösáfonya-levet.

Dale megemelte a korsóját.

– Mr. Bashara.

Apa jéghideg pillantást vetett rá.

– Dale.

– Már el is felejtettem. Azért utálja a pofámat, mert meleg vagyok, vagy azért, mert zsidó?

– Azért utálom a pofáját, mert összetörte a lányom szívét.

– Érthető. – Dale végzett a sörével.

Apa leült mellém.

– Szóval egy muszlim bemegy egy kocsmába… – mondtam. Nem nevetett.

– Azért jöttem, mert azt mondtad, szükséged van rám. De ha csak egy ivászatot akartál tartani, visszamegyek az imámhoz.

– Nem erről…

– Mr. Bashara? – Svoboda feje bukkant fel közöttünk. – Üdv, még nem találkoztunk. Martin Svoboda vagyok, Jazz barátja.

Apa megrázta a kezét.

– Ez amolyan „barátság extrákkal”?

– Áhh. – A fejemet csóváltam. – Nem utazom ilyesmiben, apa. Lehet, hogy megdöbbent, de ebben az egész kocsmában nincs senki, akivel lefeküdtem volna.

– Hát, ez egy elég kis kocsma.

– Hú, ezt megkaptad – lelkendezett Svoboda. – Mindegy, csak annyit akartam mondani, hogy jó munkát végzett Jazz felnevelésével.

– Gondolja? – kérdezte apa.

– Na jó – szóltam közbe. – Vágjunk bele.

Odaléptem a fehér vászonhoz. Merthogy Svoboda természetesen munkára bírta. Mindig minden szart munkára bírt.

Vettem egy nagy levegőt.

– Sok minden történt, és néhányatoknak kérdései vannak. Bob például tudni akarja, ki hajtott végre egy engedély nélküli EVA-t, hogy robbantgasson, apa meg tudni akarja, miért küldtem el múlt héten bujkálni az imám házába. Helyezzétek kényelembe magatokat, elmondok mindent, amit tudok…

És megosztottam velük az egész mocskos történetet. Mindent a tűzről a Queensland Üveggyárban, a Trondtól kapott megbízásomról, a munka félresiklásáról, és arról, hogyan vezetett mindez a gyilkosságokhoz. Az O Palációhoz, Baloshoz és Jin Chuhoz. Meséltem nekik a Sanchez Aluminium oxigénszerződéséről és Trondnak a megkaparintására irányuló tervéről. Aztán átadtam a színpadot Svobodának, hogy magyarázza el, mi az a ZAFO, és hogyan működik. Végül azzal zártam a beszámolót, hogy közöltem a ledöbbent arcok tengerével: maffiózók tucatjai tartanak Artemisre.

Amikor végeztem, csend borult a helyiségre.

Dale törte meg:

– Azt hiszem, mind egyetérthetünk abban, hogy ez egy alaposan elcseszett helyzet. De pár tucat maffiózó még nem tudja átvenni a hatalmat Artemisen. Nagyobb kocsmai bunyóink voltak annál, amit ennyi emberrel ténylegesen tenni tudnak.

– Ez nem egy gengszterfilm – mondtam. – Nem fognak csak úgy beszambázni, és fejeket betörni. Egyszerűen csak vigyázni fognak a Sanchez Aluminiumra, hogy biztosan megtarthassák az „oxigén az áramért” szerződésüket. Addig van esélyünk tenni valamit ellenük, amíg meg nem érkeznek.

– Feltételezem, bármit sütöttél is ki, az illegális – szólalt meg apa.

– Nagyon.

Felállt a székéről.

– Akkor én nem veszek részt benne.

– Apa, ez az egyetlen esélyem az életben maradásra.

– Botorság. Visszamehetünk a Földre. A fivérem Tabukban befogadhat minket…

– Nem, apa. Nem futok el. Szaúd-Arábia a te régi otthonod, nem az enyém. Engem ott nem vár semmi, csak a gravitációs betegség. Nekem Artemis az otthonom. Nem hagyom itt, és főleg nem hagyom, hogy holmi maffiózók átvegyék fölötte a hatalmat.

Apa visszaült a helyére. Szúrós szemmel nézett rám, de nem távozott. Hát, ez is valami.

– Beszélj nekik a tervről! – javasolta Svoboda. – Készen állok a vizuális segédeszközökkel!

– Jól van, jól van. Hozd be a tervrajzokat.

Svoboda párszor megnyomogatta a Gizmóját, mire a projektor kivetítette az építészeti tervrajzokat. A címlapon a következő szavak álltak: SANCHEZ ALUMINIUM KOHÓKUPOLA – KOHÁSZATI ANALÍZIS.

A vászonra mutattam.

– A kohókupola sokkal kisebb, mint egy lakókupola, mindössze harminc méter átmérőjű. De ugyanúgy dupla burkolatú fallal készült, mint az összes többi kupola. Ahol emberek vannak, ott a KSC előírja a dupla burkolatú fal használatát.

A vászonhoz léptem, és beszéd közben ide-oda mutogattam rajta.

– Itt van a vezérlőterem. A panorámaablaka egyenesen az üzemterületre néz, úgyhogy óvatosnak kell lennem.

– A vezérlőteremnek van saját légzára? – kérdezte apa.

– Nem, a gyár többi részével osztozik ugyanazon a levegőn. Az alkalmazottaknak olyan sűrűn kell lejárniuk a gyárszintre, hogy nem akartak egy zsilipajtót tenni az útjukba… legalábbis a feltételezésem szerint. Ha valami rosszul sülne el, van egy óvóhelyük a vezérlőteremben, és ha a vonat éppen bent áll, oda is mehetnek.

– Oké – nyugtázta apa.

Folytattam:

– Az őrlők odakint vannak, a szemcsék pedig ezen a zsilipen át jönnek be, aztán folytatják útjukat az alsóbb szintre. Miután a szortírozó centrifuga elválasztotta az anortitot a többi ásványtól, anódokká zsugorítják. Aztán visszamegy az emeletre, a kohóba.

Megböktem egy nagy téglalapot a tervrajz közepén.

– Itt varázsolnak. A kohó egy rakás elektromosság felhasználásával alkotóelemeire bontja az anortitot.

– FFC Cambridge-eljárás – szólt közbe Svoboda. – Nagyon menő! Az anódot kalcium-kloridos sókádba mártják, ahol az elektrolízis szó szerint kirántja belőle az atomokat! Ja, és a szénkatódok erodálódnak, úgyhogy folyamatosan újra össze kell sütniük őket a szén-

dioxid-melléktermékből kinyert szénből. Az így létrejövő alumíniumpor egy részéből rakéta-hajtóanyagot csinálnak, de a többi…

– Hűtsd le magad – szakítottam félbe. – A lényeg, hogy betörök a gyárba, és halálra olvasztom az olvasztót.

– Halál az olvasztóra! – tette hozzá Svoboda.

– Hogyan fogod csinálni? – kérdezte Dale.

– Felnyomom a fűtés energiaellátását. A kád általában kilencszáz Celsius-fokon üzemel, de ha fel tudom tekerni ezernégyszázig, elolvad az acéltartály, kiszökik belőle a felforrósodott sófürdő, és mindent elpusztít a kupolában.

Apa elfintorodott.

– És mit érsz el ezzel a kicsinyes vandalizmussal?

– Először is, apa, ez nem kicsinyes vandalizmus. Ez extrém vandalizmus. Másodszor: miután a kohójuk megsemmisült, a Sanchez nem lesz képes több oxigént előállítani, és bárki lecsaphat a várossal kötött szerződésére. Itt jön a képbe Lene.

Lene idegesen mocorgott, ahogy mindenki feléje fordult.

– Hát igen. Apának… izé… nekem… elég oxigénem van, hogy Artemis egy évig kihúzza vele. Amint a Sanchez nem tudja teljesíteni a szerződés feltételeit, felajánlom, hogy a helyébe lépek.

– Ngugi pedig villámsebességgel fog rábólintani – teszem hozzá. – Éppúgy el akarja űzni az O Palációt Artemisről, mint mi mindannyian.

Bob felhorkantott.

– Miért akarnék én ebbe belefolyni?

– Jaj már, Bob, nem akarok időt pazarolni az „akkor most segítsz, vagy sem?” huzavonára. Ha nem érted, miért kell ezt végigcsinálnunk, állj a sarokba, amíg felfogod.

– Micsoda seggfej vagy.

– Hé! – Apa olyan pillantást lövellt Bobra, hogy attól még a megtermett tengerészgyalogos is visszavonulót fújt.

– Igaza van, apa, seggfej vagyok. De Artemisnek most pont egy seggfejre van szüksége, engem pedig besoroztak.

A helyiség közepére sétáltam.

– Ez az a pillanat, pont itt és pont most, amikor eldöntjük, hogy milyen város lesz Artemisből. Vagy cselekszünk, vagy az otthonunk generációkon át a szindikátus uralma alatt fog sínylődni. Ez nem holmi elméleti feltevés. Ezek az emberek felgyújtottak egy gyárat, és megöltek két embert. Iszonyatos mennyiségű pénz van játékban, úgyhogy nem fognak leállni. Nincs ebben semmi új. New York, Chicago, Tokió, Moszkva, Róma, Mexikóváros mind megjárták a poklot, mire sikerült visszaszorítaniuk a maffia jelentette fertőzést. És ezek a sikertörténetek. Dél-Amerika nagy területei továbbra is a kartellek uralmát nyögik. Ne álljunk be mi is a sorba. Irtsuk ki a rákot, mielőtt elterjedhetne.

Mindenkinek egymás után a szemébe néztem.

– Nem azt kérem, hogy értem tegyétek meg. Azt kérem, hogy Artemisért tegyétek meg. Nem hagyhatjuk, hogy az O Palácio átvegye a hatalmat. Ez az utolsó esélyünk. Egy hadsereget hoznak a városba. Ha egyszer a végrehajtók megérkeznek, többé nem tudjuk leállítani a Sanchez oxigéntermelését. Jobban fogják őrizni, mint Fort Knoxot.

Elhallgattam, hátha valaki vitatni kívánná az állításomat. Senki sem kívánta.

– Na jó, nagyon sok dolgunk van, úgyhogy hagyjuk a szarakodást. Bob: tengerészgyalogos vagy. Fél életedet az Egyesült Államok megvédésével töltötted. Most Artemis az otthonod, és veszélyben van. Meg fogod védeni?

Ezzel rendesen betaláltam nála, láttam az arcán.

Az apámhoz léptem.

– Apa, tedd meg, mert csak így tudod megmenteni a lányod életét.

Elfintorodott.

– Piszkos taktika, Jasmine.

Dale-hez fordultam.

– Szükséges egyáltalán elmagyaráznom, hogy miért kell segítened?

Dale azzal kerülte meg a kérdést, hogy intett Billynek egy újabb korsó sörért.

– Azért nem vagy totál seggfej, Jazz. Feltételezem, kitaláltál valamit, hogy a munkásoknak ne essen bajuk, ugye?

Bob emelte fel a kezét.

– És hogyan fogsz bejutni a kupolába? Lehet, hogy a postára adott keményfiúk még nem érkeztek meg, de a Sanchezt így is keményen őrzik.

– És mi van a biztonsági rendszerekkel? – kérdezte Svoboda. – Végignéztem a tervrajzokat, amelyeket a földi haverod küldött.

A kohónak három redundáns hőmérséklet-szabályozó rendszere és egy vészhelyzeti csapja is van.

– És rám miért van egyáltalán szükséged? – szólt közbe apa.

– Oké – felemeltem a kezemet. – Mindenre válaszolok, de először tudnom kell: túl vagyunk a meggyőzési fázison? Mindenki benne van?

A helyiség elcsendesedett. Még Billy is beszüntette a reggeli készülődését, mert látni akarta, mi lesz ebből.

– Nem vagyok meggyőződve róla, hogy igazad van – mondta Bob. – De nem kockáztathatom meg, hogy Artemis jövője az általad leírtaknak megfelelően alakuljon. És megölték két emberünket. Benne vagyok.

Apa bólintott.

– Benne vagyok.

– Tudod, hogy én is benne vagyok – tette hozzá Svoboda. – Mindig benne vagyok egy jó balhéban!

– Én is – szólalt meg Lene. – Mármint… benne vagyok. A balhérészéről nem nyilatkozom.

– Ezzel kivásárolom magamat – mondta Dale. – Elég a Tyler miatti bűntudatból. Végeztünk azzal a szarsággal.

A homlokomat ráncoltam.

– Nem tudom csak úgy elhatározni, hogy többé nem haragszom rád.

– Nem, de abbahagyhatod a dühben dagonyázást, és beszélhetsz velem úgy, mint bárkivel. – Úgy hajtotta fel a sörét, hogy közben végig tartotta velem a szemkontaktust. – Ez az én áram.

– Rendben. – Nem igazán tudtam, hogyan leszek képes megfelelni az elvárásainak, de a város érdekében le kellett nyelnem a büszkeségemet.

• • •

Bob a megtermettségét és a katonai tartását kihasználva törte előttünk az utat a városkikötő felé. Apa és én mögötte toltunk egy hegesztőfelszerelésekkel teli kocsit.

Észrevettem Turbót a parkolóban. Az utóbbi időben nem használtam, mert nem volt időm szállítmányokat vinni ennek a káosznak

a közepén, amelybe az életem belezuhant. Hiányzott nekem a kisöreg. Talán ha vége ennek az egésznek, csak úgy szórakozásból elviszem pár körre.

Bob bevezetett minket egy hatalmas kamra egyik sarkába, ahol ideiglenes falakat állított fel, hogy létrehozzon nekünk egy szedett-vedett dolgozószobát.

– Remélem, ez megteszi – mutatott Bob a helyiség közepén lévő, leválasztott óvóhelyre. – Ez a legnagyobb, amit találtam.

A hengeres nyomástartó fülkét egyetlen manuális vezérlésű ajtóval és négy oxigéntartállyal szerelték fel. A hátsó részben volt egy akkumulátorrendszer, az látta el a belső ventilátorokat és a vegyi szén-dioxid-elszívó rendszert. Ez állt az ajtón virító táblán: MAXIMÁLIS KAPACITÁS: 4 FŐ. MAXIMÁLIS IDŐTARTAM: 72 ÓRA.

– Hol szerezted? – kérdezte apa némi aggodalommal a hangjában.

– A házamból. Ez a saját családom vészhelyzeti óvóhelye.

– Francba – mondtam. – Ezt nem kellett volna, Bob.

– Tudtam, Ammar nem akarná, hogy lopjak egyet. Egyébként is venni fogsz nekem egy újat.

– Úgy néz ki, valóban. – Basszus. Ez tuti belekerül majd pár ezer slagomba.

Apa szakértő szemmel megvizsgálta az óvóhelyet. Körbejárta, és minden részletét magába szívta.

– Megteszi.

– Rendben. Dolgozzatok csak, és szóljatok, ha szükségetek van valamire.

Bob megkerülte az ideiglenes falat, és kisétált a helyiségből. Apa és én magunkra maradtunk, és egymást bámultuk.

Felvettem a kocsiból egy hegesztőmaszkot.

– Mint a régi szép időkben, mi? Jó ideje, hogy utoljára együtt dolgoztunk valamin.

– Kilenc éve. – Odadobott nekem egy kezeslábast. – Viseld a biztonsági felszerelést. Az egészet.

– Jaj, ugyan már. Ez a ruha rohadtul meleg, és…

Egyetlen pillantással elhallgattatott. Mintha csak megint tizenhat éves lettem volna. Kelletlenül magamra rángattam a kezeslábast, és azonnal izzadni kezdtem. Fuj.

– Hogyan csináljuk? – kérdeztem.

Apa benyúlt a kocsiba, és kiemelt belőle egy rakás alumíniumlemezt.

– A hátába vágunk lyukat. El kell mozdítanunk onnan a tartályokat és az akkukat, de ez nem jelent problémát.

Felvettem a hegesztőmaszkot.

– És aztán? Hogyan alakítjuk ki a kapcsolódási pontot?

Apa nekitámaszkodott az óvóhelynek.

– Ezekkel fogjuk körbehegeszteni a lyukat, hogy egy szegélyt csináljunk rá.

Felemeltem az egyik panelt, és észrevettem a sarkában a gyártó logóját.

– Ez aztán az irónia. Ez a Sanchez Aluminium terméke.

– Minőségi anyagot gyártanak – jegyezte meg apa.

– A Landvik Aluminium is minőségi anyagot fog gyártani. – Letettem a panelt. – Ki fog tartani egy sarki hegesztés a vákuumban?

Apa elővett egy jelölőfilcet, és lekapta a kupakját.

– Nem lesz semmiféle sarok. Nyers lánggal puhítjuk meg a paneleket, és ráhajlítjuk őket a nyomástartó edény görbületére. Hengerré formáljuk őket. – Felnézett rám. – És hány panelre lesz is szükségünk ehhez?

Mindig ezek a rohadt kvízkérdések.

– Hát, egy öt milliméteres lemezt nem hajlíthatunk meg egy ötven centiméteres sugarú kör felszínénél jobban. Úgyhogy gondolom, nagyjából hatból jön ki a teljes henger.

– Hat megteszi. A biztonság kedvéért nyolcat használunk. Add a mérőszalagot.

Úgy tettem, ahogy kérte, ő pedig gondosan elvégezte a szükséges méréseket, és megjelölte az óvóhely felszínét.

– Szóval mikor jön a kioktatás? – kérdeztem.

– Felnőtt ember vagy. Nem az én dolgom, hogy bármivel kapcsolatban kioktassalak.

– De a passzív-agresszív szurkálódásokkal azért nem állsz le, ugye? Nem szívesen mulasztanám el őket.

Felállt.

– Sosem tettem úgy, mintha helyeselném a döntéseidet, Jasmine. Semmi sem kötelez rá. De uralkodni sem próbálok rajtad. Azóta nem, hogy elköltöztél. A saját életedet éled.

– De jó nekem.

– Szörnyű helyzetbe keveredtél, és azzal, hogy segítek neked, a kisebbik rosszat választom. Még soha életemben nem szegtem meg a törvényt.

Összerezzentem, és leszegtem a tekintetemet.

– Tényleg sajnálom, hogy belerángattalak ebbe az egészbe.

– Ami történt, megtörtént. Most pedig vedd fel a maszkodat, és adj egy vágófejet.

Úgy tettem, ahogy mondta, ő meg a helyére illesztette a fejet, és kétszer is ellenőrizte. Aztán alaposan szemügyre vette a gázkeverő szelepeket. Aztán újra ellenőrizte a vágófejet.

– Mi van, apa? Csigalassú vagy ma.

– Csak alapos munkát akarok végezni.

– Most viccelsz? Láttalak már egyik kezeddel égőfejet beindítani, a másikkal meg keverési szinteket beállítani. Miért vagy most…

Ó. Befogtam.

Ez nem egy átlagos meló. Holnap a lánya élete múlik majd

a mostani hegesztései minőségén. Lassan ráébredtem, hogy számára ez élete legfontosabb munkája, úgyhogy kizárólag az abszolút legjobbjával elégszik meg. És ha ez azt jelenti, hogy egész nap dolgoznia kell, hát akkor egész nap dolgozni fog.

Hátrébb léptem, és békén hagytam. Elvégzett még néhány gondos ellenőrzést, majd munkához látott. Én asszisztáltam neki, és követtem az instrukcióit. Lehet, hogy volt köztünk némi súrlódás, de ha hegesztésre adtuk a fejünket, ő volt a mester, én meg a tanítvány.

Keveseknek adatik meg, hogy számszerűsítsék, mennyire szereti őket az apjuk. De nekem megadatott. A munka negyvenöt percbe telt volna, de apa három és fél órát töltött el vele. Az apám 366 százalékkal jobban szeret engem, mint bármi mást a világon.

Jó tudni.

Svoboda ágyának szélén ültem, és figyeltem, ahogy összerakja a felszerelést.

Tényleg mindent beleadott. Az asztalán lévő normál monitor mellett négy továbbit erősített a falra.

Pötyögött valamit a billentyűzetén, és a monitorok egy varázsütésre életre keltek.

– Egy kicsit túlzás, nem gondolod? – szólaltam meg.

Tovább gépelt.

– Két kamera az EVA-ruhádon, kettő Dale-én, és kell egy képernyő a diagnosztikához is. Az öt monitor.

– De használhattál volna ablakokat ugyanazon a monitoron is, nem?

– Pfff. Te kispolgár.

Visszadőltem az ágyra, és felsóhajtottam.

– Egy egytől Oroszország téli megszállásáig terjedő skálán mekkora ostobaság ez a terv?

– Állatira kockázatos, de nem tudom, mi mást tehetnél. És különben is – vigyorogva fordult hozzám –, van egy saját, személyes Svobodád. Hogyan is veszíthetnél?

Felvihogtam.

– De vajon mindenre gondoltam?

Megvonta a vállát.

– Olyan nincs. Mindenesetre gondoltál mindenre, ami nekem is eszembe jutott.

– Ez sokat jelent. Te elég alapos ember vagy.

– Hát, egy bökkenő azért van.

– Ne már! Mi?

– Hát, inkább egy fél bökkenő. – Visszafordult a számítógépéhez, és előhívta a Sanchez kupola tervrajzait. – A metántartály zavar egy kicsit.

– Hogyhogy? – Odaléptem hozzá, és fölé hajoltam. A hajam kicsit rálógott az arcára, de úgy tűnt, nem bánja.

– Több ezer liter folyékony metán van odabent.

– Mire kell nekik a metán?

– Rakéta-hajtóanyagot gyártanak, márpedig az egy százalékban metánból áll. Gyújtási szabályozónak használják. Bazi nagy tartályokban importálják ide a Földről.

– Jó, és miért aggódsz miatta?

– Mert gyúlékony. Mármint… hiper-szuper gyúlékony. – A tervrajz egy másik részére mutatott. – Ez itt meg egy hatalmas, színtiszta oxigénnel teli tartály.

– Én meg egy rakás olvadt acéllal fogom elárasztani a helyiséget. Ugyan mi baj lehet belőle?

– Igen, éppen emiatt aggódom. De elvileg nem lesz gond. Mire a kohó szétolvad, már senki sem lesz odabent.

– Aha. És ha a tartályok kilyukadnak és felrobbannak, annál jobb. Az még több pusztítást jelent.

– Gondolom – válaszolta Svoboda, de nem tűnt valami lelkesnek. – Csak bosszant, tudod? Nem része a tervnek. Nem szeretem az olyan dolgokat, amik nem passzolnak a tervbe.

– Ha ez a legrosszabb, ami eszedbe jutott, minden simán fog menni.

– Gondolom.

Kinyújtóztattam a hátam.

– Kíváncsi vagyok, fogok-e tudni aludni ma éjjel.

– Itt alszol?

– Ehh… Ngugi nem fog megint elárulni. Említettem, hogy egy seggfej?

– Felmerült már.

– Mindegy, a lényeg, hogy most már senki sem tud lenyomozni a Gizmóm alapján, úgyhogy nyugodtan kivehetek egy hotelszobát. Valószínűleg úgyis késő estig fogok idegeskedni. Nem szívesen tartanálak ébren.

– Oké. – Tényleg csalódottságot hallottam ki Svoboda hangjából?

A vállára tettem a kezemet. Nem tudom, miért.

– Azért kösz, hogy az én csapatomban vagy. Sokat jelent nekem.

– Persze. – A nyakát nyújtogatva nézett fel rám. – Én mindig itt leszek neked, Jazz.

Egy darabig csak néztük egymást.

– Hé, kipróbáltad már a kondomot? – kérdezte.

– Basszus, Svoboda!

– Most mi van? Várom a visszajelzést.

Az égnek emeltem a kezemet, és kisétáltam a szobából.

A teherhajós zsilip hatalmas ajtaja kitárult, és felbukkant mögötte a Hold sivár felszíne.

Dale ellenőrizte a holdjáró műszerfalának értékeit.

– Nyomás rendben, levegő összetétele rendben, szén-dioxid-elszívás automatán.

Végignéztem az ülésem előtt sorakozó monitorokon.

– Akkuk száz százalékon, kerékmotor-diagnosztika zöld, kommunikációs rendszer öt per öt.

Dale megragadta a botkormányt.

– Városkikötő légzsilip, indulási engedélyt kérek.

– Engedélyt megadom – válaszolta Bob hangja a hangszóróból. – Viseld gondját a holdjárómnak, Shapiro.

– Úgy lesz.

– Próbáld meg nem elbaszni, Bashara – tette hozzá Bob.

– Bekaphatod – válaszoltam.

Dale lekattintotta a némítógombot, és jelentőségteljesen rám nézett.

– Tudod mit, Jazz? Arra készülünk, hogy megszegjünk minden létező céhes szabályt. Ha elkapnak minket, Bobot és engem is kirúgnak. Örökre. A megélhetésünket kockáztatjuk. Tudnál esetleg egy kicsit tapintatosabb lenni, baszod?

Visszakapcsoltam a mikrofont.

– Áh… kösz, Bob. Ezért a… mindenért.

– Vettem – jött a kurta válasz.

Dale kivezette a holdjárót a légzsilipből a regolitra. Rázós útra számítottam, de a rugózásnak köszönhetően simán haladtunk. Na meg a város körüli területet amúgy is lelapította és elegyengette

a sokéves folyamatos használatbavétel.

Bob holdjárója minden túlzás nélkül a legjobb jármű volt az egész égitesten. Nem holmi homokfutóról beszélünk, amelyben kínosan kényelmetlen székek gyötrik az EVA-ruhás utasokat, nem tágas belterét nyomás alatt tartották, és annyi ellátmánnyal meg árammal tömték tele, amennyi napokig kitartott volna. Mindkettőnk EVA-ruhája a falak mentén húzódó tárolón pihent. A holdjárónak még egy elválasztott légzsilipje is volt a hátsó részében, vagyis

a kabin sosem veszített nyomást, még akkor sem, ha valaki kilépett belőle.

Dale a tekintetét egyenesen előreszegezve vezetett. Még csak arra sem volt hajlandó, hogy oldalról rám sandítson.

– Tudod mit? – szólaltam meg. – Az EVA Céh jelent fenyegetést a megélhetésedre, nem én. Talán ez a protekcionista baromság nem a legjobb megoldás.

– Valószínűleg igazad van. Hagynunk kéne, hogy bárki kedvére játszadozhasson a légzsilipekkel. Nyugodtan bízhatnánk benne, hogy képzetlen emberek nem irtják ki az egész várost egyetlen gombnyomással.

– Jaj, ugyan már. A céh tagjainak nem kellene kiadniuk a kezükből a légzsilipek működtetését, viszont hagyhatnák, hogy az emberek maguk intézzék az EVA-ikat. Mert így most csak kapzsi faszok, akik egy munkakartellt irányítanak. Tudod, a stricik már rég kimentek a divatból.

Dale akaratlanul is felkuncogott.

– Hiányoztak a politikai vitáink.

– Nekem is.

Ránéztem az órára. Elég szoros időbeosztás szerint kellett haladnunk. Egyelőre jók voltunk.

Délkeletnek fordultunk, és az egy kilométerre elterülő Berm felé indultunk. Nem egy hosszú út, de nagyon hosszú séta lenne, főleg, hogy az óvóhelyet is magunkkal kellett volna vonszolnunk.

Az óvóhely neki-nekiütődött a tetőnek, ahogy egyenetlenebb terepre értünk. Mindketten a zaj forrására néztünk, aztán pedig egymásra pillantottunk.

– Jó szorosan le van kötözve, ugye? – kérdezte Dale.

– Ott voltál, amikor rögzítettük – válaszoltam.

Csatt.

Összerezzentem.

– Ha leesik, egyszerűen csak felvesszük. Időt veszítünk vele, ami nem nagyon van, de hát majd sietünk.

– És reménykedünk benne, hogy nem törik el.

– Kizárt, hogy eltörjön. Apa hegesztette. Addig fog működni, amíg ki nem hűl a Nap.

– Jut eszembe. Megbirkózol a maradék hegesztési munkálatokkal?

– Igen.

– És mi van, ha mégsem?

– Akkor meghalok. Szóval eléggé motivált vagyok, hogy ne végezzek fércmunkát.

Dale kissé balra kormányozta a kocsit.

– Kapaszkodj. Most megyünk át a vezetéken.

Előttünk húzódott a csővezeték, amely a frissen előállított oxigént szállította a kohóból az Armstrong kupolába.

A Földön senki sem lenne olyan őrült, hogy sűrített oxigént továbbítson egy csőben, de a Hold felszínén nincs semmi éghető. Ráadásul a Földön általában azért temetik a föld alá az ilyen vezetékeket, hogy megóvják a rendszert az időjárástól, az állatoktól és az idióta emberektől. Nekünk itt egyikkel sem kellett számolnunk. Miért kellett volna? Időjárás és állatvilág nincsen, az idióták meg többnyire be vannak zárva a városba.

Dale a volánnal ügyködött, miközben a holdjáró eleje felágaskodott, majd visszazuhant, aztán a hátulja is elvégezte ugyanezt a műveletet.

– Tuti, hogy ez biztonságos? – kérdeztem. – Csak úgy átvezetni egy magas nyomású csövön?

Dale állított egy kicsit az egyik kerékmotoron.

– Annak a csőnek nyolc centiméter vastagok a falai. Szándékosan se tudnánk kárt tenni benne.

– Hegesztőfelszerelés van nálam. Én tudnék kárt tenni benne.

– Pedáns kis szarházi vagy, ugye tudod?

– Aha.

Kinéztem a tető hajóablakán. A Föld az égen ragyogott – egy félföld, ahogy Lene órája jelezte.

Mostanra eléggé eltávolodtunk a várostól, hogy a talaj teljesen természetessé váljon. Dale megkerült egy nagy sziklát.

– Tyler üdvözöl.

– Én is őt.

– Tudod, tényleg érdekli, ho…

– Ne.

Megcsörrent a Gizmóm. Bedugtam a műszerfal egyik csatlakozójába, hogy a holdjáró hangrendszeréhez kapcsolódjon. Hát persze hogy a holdjárót saját hangrendszerrel is felszerelték. Bob nem szarral gurigázott.

– Helló.

– Helló, Jazz – köszönt be Svoboda. – Hol vagytok? Nincs kameraképem.

– Még úton. A ruhakamerák ki vannak kapcsolva. Apa ott van?

– Aha, itt ül mellettem. Köszöntheti őket, Ammar!

– Helló, Jasmine – szólalt meg apa. – A barátod… érdekes figura.

– Majd hozzászoksz – mondtam. – Dale-nek nem köszönsz?

– Nem.

Dale felhorkantott.

– Hívj, ha beöltöztetek – kérte Svoboda.

– Úgy lesz. Akkor később. – Bontottam a vonalat.

Dale a fejét ingatta.

– Haver, az apád tényleg utálja a pofámat. És nem is csak Tyler miatt. Már azelőtt is utálta.

– De nem azért, amire gondolsz. Még emlékszem, amikor elmondtam neki, hogy meleg vagy. Azt hittem, felhúzza magát, de megkönnyebbült. Még mosolygott is.

– Tényleg?

– Amikor rájött, hogy nem döngetsz engem, eléggé megenyhült az irányodban. De aztán, tudod, jött ez az egész pasiellopásos dolog.

– Aha.

Megmásztunk egy kis emelkedőt, és megláttuk az előttünk elterülő síkságot. A Berm úgy száz méterre tőlünk ágaskodott. Mögötte húzódott a reaktorkomplexum és a Sanchez kupolája.

– Tizenöt perc, és ott vagyunk – jegyezte meg Dale, mert a jelek szerint olvasott a gondolataimban. – Ideges vagy?

– Mindjárt összeszarom magam.

– Helyes. Tudom, hogy azt hiszed, kész EVA-mester vagy, de ne feledd, hogy belebuktál a vizsgába.

– Kösz a kioktatást.

– Csak azt akarom ezzel mondani, hogy az EVA-hoz nem árt egy kis alázat.

Kibámultam az oldalablakon.

– Hidd el nekem, elég sok alázatot tanultam az elmúlt hét során.

13

Tekintetemet az ezüstszínű Sanchez kohókupolára vetettem. Megint.

A korábbi látogatásomra mindössze hat nappal korábban került sor, de mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta. Ezúttal persze kicsit másképp festett a dolog. Immár egyetlen szál begyűjtő dolgozott odakint. Ami lényegtelen, mert már amúgy sem a begyűjtőre utaztam. Az a hajó elment.

Dale a kupola széléhez hajtott a holdjáróval, csinált egy Y-fordulást, és a falnak irányította a jármű hátulját.

– Távolság? – kérdezte.

Ránéztem a kijelzőre.

– Kettő egész négytized méter. – Lehet, hogy a közelségi érzékelő modoros funkció egy földi autón, de a holdjárók számára elengedhetetlenül fontos. Nem tanácsos nyomástartó edénnyel koccanni. Előre nem tervezett halálesethez vezethet.

Dale a válasszal elégedetten húzta be a kéziféket.

– Rendben. Beöltözünk?

– Aha.

Kiszálltunk az ülésünkből, és bemásztunk a jármű hátsó részébe.

Mindketten alsóneműre vetkőztünk. (Most mi van? Talán szemérmesnek kellene lennem egy meleg fickó társaságában?) Aztán felvettük a hűtőruhánkat. A kinti napfény a vizet is simán felforralná, úgyhogy az EVA-felszerelésnek szüksége van egy központi hűtésre.

Aztán jött maga a nyomástartó öltözék. Besegítettem Dale-t a sajátjába, ő meg engem az enyémbe. Végül elvégeztük a nyomásteszteket, a tartályteszteket, a kijelzőteszteket meg az összes többi tesztet.

Amikor mindennel megvoltunk, felkészültünk a kilépésre.

A holdjáró légzsilipjében ketten is elfértünk, bár csak szorosan. Benyomakodtunk, és lezártuk az ajtót.

– Készen állsz a nyomáscsökkenésre? – kérdezte Dale a rádión keresztül.

– Ja, elég nyomott a hangulatom.

– Ne hülyéskedj. Légzsilipműveletekkel ne.

– Jaj már, melletted aztán levegőt se vehet az ember.

– Jazz!

– Vettem, nyomáscsökkenésre készen állok.

Elfordított egy fogantyút, mire a kamrában lévő levegő kisziszegett a vákuumba. Nem volt szükség csúcstechnológiájú pumparendszerre, elvégre nem szűkölködtünk az oxigénben – a kohászatnak hála Artemisnek olyan sok volt belőle, hogy azt se tudtuk, mit kezdjünk vele…

Legalábbis jelenleg (gonosz, kaján kacaj).

Dale megforgatta a kart, kilökte az ajtót, és kilépett rajta. Követtem.

Felmászott a holdjáró tetejére vezető létrán, és eloldozta a rakományunkat. Én a másik oldalon végeztem el ugyanazt a műveletet, aztán együtt leeresztettük a módosított óvóhelyet a földre.

Ötszáz kilogrammot nyomott, úgyhogy mindkettőnkre szükség volt, hogy lassan, óvatosan tudjuk letenni.

– Próbáljuk tisztán tartani a szegélyt – mondtam.

– Vettem.

Apa nem akármilyen munkát végzett az óvóhellyel. Szinte rá sem lehetett ismerni. A hátsó falán volt egy nagy lyuk, körülötte félméteres alumíniumszegéllyel. Úgy nézett ki, akár egy hajtóműtölcsér. Egyesek azt mondanák, hogy nem jó ötlet hatalmas lyukat vágni egy nyomástartó edénybe. Ezt nem tudom cáfolni.

Visszamásztam a holdjáró tetejére, és összeszedtem a hegesztőfelszerelést.

– Mehet?

Dale elhelyezkedett alattam, és kitartotta felém a karját.

– Jöhet.

Leadtam neki a tartályokat, az égőfejeket, a szerszámövet meg a többi felszerelést, amire a munkához szükségem lesz. Mindet letette a földre. Végül előhúztam egy hatalmas zsákot a neki fenntartott konténerből.

– Itt jön a felfújható alagút – mondtam, azzal lelöktem a tetőről.

Dale elkapta, és lefektette a földre.

Leugrottam a holdjáróról, és mellette landoltam.

– Nem kéne ilyen magasról leugranod.

– Nem kéne mások pasiját dugnod.

– Jaj, ugyan már!

– Azt hiszem, hozzá tudok szokni ehhez a mi új kapcsolatunkhoz. Segíts elhurcolni ezt a sok szart a kupolához.

– Jó, jó.

Együtt mindent elvonszoltunk a falhoz.

A kupola kétméteres háromszögekből álló íve a talajnál függőleges volt. Kiválasztottam egy viszonylag tiszta háromszöget, és leporoltam egy drótkefével. A Holdon ugyan nincs időjárás, statikus elektromosság viszont van. A finom holdpor mindenhová eljut, és mindenre rárakódik, aminek akár csak minimális töltése is van.

– Legyen ez – mondtam. – Segíts pozícióba állítani az óvóhelyet.

– Vettem.

Együtt felemeltük az óvóhelyet, és odamozgattuk a kupolához. Miután nekinyomtuk az alumíniumszegélyt a csillogó falnak, letettük a földre.

– Basszus, apa aztán nem semmi – állapítottam meg.

– Jesszusom – tette hozzá Dale.

Apa abszolút tökéletes munkát végzett a szegéllyel. Persze-persze, csak egy sima fallal kellett kapcsolódási területet létrehoznia, de könyörgöm, egy milliméter rés sem volt a szegély és a fal

között.

Rápillantottam a karomon lévő kijelzőre, amely lényegében csak a Gizmóm egy flancos külső képernyője volt. Maga a Gizmó velem együtt élvezte a ruha belsejének biztonságát (nem úgy tervezték őket, hogy elviseljék a zord kinti körülményeket). Megnyomtam pár gombot, és hívást kezdeményeztem.

– Hé, Jazz – köszönt be Svoboda. – Hogy ityeg?

– Eddig minden rendben. Mi a helyzet a kameraképpel?

– Tökéletesen működik. A monitorokon látom a ruhakameráitok képét.

– Légy óvatos odakint – szólalt meg apa.

– Az leszek, apa. Ne aggódj. Dale, veszed a telefon hangját?

– Veszem – válaszolta Dale.

Visszasétáltam a szegélyhez, és egyenesen ránéztem, hogy a sisakkamera is vegye.

– Jó szegélyillesztés. Mármint… nagyon jó.

– Hmm – morfondírozott apa. – Látok rajta pár rést. De kisebbek, mint a cseppek, amelyek képződni fognak, úgyhogy elvileg nem lesz velük baj.

– Apa, ez az egyik legpontosabb munka, amit valaha…

– Lássunk hozzá – szakított félbe.

Odavonszoltam az oxigén-és acetiléntartályokat, és előkészítettem az égőfejet.

– Rendben – mondta apa. – Tudod, hogyan kell vákuumban meggyújtani a fejet?

– Persze. – Nincs az az isten, hogy elismerjem, a saját káromon tanultam meg pár nappal ezelőtt. Magasra állítottam az oxigénszintet, beszikráztattam a lángot, aztán stabilizáltam.

Amikor a begyűjtőkön dolgoztam, nagyon hanyag munkát végeztem, hiszen csak a robbanásig kellett gondoskodnom a belső nyomás megtartásáról. Ezek a hegesztések azonban sokkal bonyolultabbak lesznek. Apának meg se kottyantak volna, ő azonban egyáltalán nem ért az EVA-hoz. Ezért kellett a csapatmunka.

– A láng jónak tűnik – kommentálta apa. – A csúcsnál kezdd, és hagyd, hogy a gyöngy lefelé csorogjon. A felszíni feszültség a rés mentén fogja tartani.

– Mi lesz a légnyomással? Nem fog cseppeket fújni a szegélybe?

– Párat, de nem sokat. Vákuumban nincs örvényhatás a láng körül. Csak a láng saját nyomásával kell számolni.

Odafogtam egy szabvány alumíniumlemezt a szegély tetejéhez, és rávittem a lángot. Az EVA-ruhában esetlenül tudtam csak dolgozni, de túléltem. Egy olvadt fémgyöngy alakult ki az égőfej csúcsán, és csurgott le róla. Ahogy apa megjósolta, végigfolyt a résen, és betöltötte azt.

A szokás hatalmának engedelmeskedve lejjebb irányítottam a lángot, hogy olvadtan tartsam a gyöngyöt.

– Arra semmi szükség – szólt közbe apa. – A fém tovább marad folyékony, mint hinnéd, mert nincs levegő, ami elvezesse a hőt. Egy része ugyan elvész a fémen keresztül, de az állagváltozás elszívja az energia nagyját. Nem tud messzire sugározni.

– Hiszek neked. – Azzal visszavittem a lángot az alumíniumlemezhez.

Dale pár méterre tőlem állt, hogy ha szükséges, megmentse az életemet.

És íme, megint erre vetemedtem. Fémet olvasztottam a vákuumban. Ha egy paca kiolvasztja az EVA-ruhámat, és szivárogni kezd, az életem Dale-en fog múlni. Neki kell visszahurcolnia engem a holdjáró légzsilipjébe. A saját lábamon nem tudnék odajutni, túlságosan lefoglalna a megfulladás.

Apránként végigmentem a szegély szélén. Apa szólt, amikor túl gyorsan vagy túl lassan dolgoztam, aztán végre visszajutottam a hegesztés kezdetéhez.

– Huhh – sóhajtottam fel. – Ideje nyomástesztet végezni.

– Még nem – mondta apa. – Csinálj még egy réteget. Az egészre. Gondoskodj róla, hogy a teljes első hegesztést lefedd vele.

– Most szórakozol velem?! Apa, ez a hegesztés teljesen rendben van.

– Csinálj még egy réteget, Jasmine – ismételte meg szigorúan. – Nem sietsz sehová, csak türelmetlen vagy.

– Ami azt illeti, nagyon is sietek. Végeznem kell a Sanchez műszakváltása előtt.

– Csinálj. Még. Egy. Réteget.

Úgy nyögtem fel, akár egy tinilány (apa nagyon értett hozzá, hogy ezt kihozza belőlem).

– Dale, adj még pár rudat.

– Nem – válaszolta Dale.

– Mi?

– Amíg az a fáklya a kezedben van, nem veszem le rólad a szememet, nem távolodom el tőled három méternél messzebbre, és nem fogok semmit a kezembe.

Most még hangosabban nyögtem fel.

Újabb húsz percembe telt, de apa figyelő tekintetétől kísérve ráhegesztettem a szegélyre még egy réteget.

– Szép munka – kommentálta apa.

– Kösz, apa. – Nem a levegőbe beszélt, tényleg jó munkát végeztem. Tökéletesen hozzáhegesztettem egy óvóhelyet a kohó kupolájának burkolatához. Már csak annyit kellett tennem, hogy az óvóhelyen belülről lyukat vágok a falba, és kész is a gettólégzsilip.

Letettem az égőfejet egy közeli kőre, és Dale-re nézve széttártam a karom. Most, hogy megfeleltem szigorú biztonsági követelményeinek, megindult a felfújható alagút felé.

Ugyanolyan típus volt, amilyet a Queensland Üveggyár leégésénél segítettem felállítani: egy harmonikás cső, a két végén két merev légzsilip-csatlakozóval. Mindketten megfogtuk egy-egy végét, és elhátráltunk egymástól. Én az újonnan a falhoz hegesztett óvóhely felé tartottam, Dale meg a holdjáró felé.

Bepakoltam a hegesztőfelszerelést meg a tartályokat az alagútba, és hozzákapcsoltam a végét az óvóhelyhez. Aztán csatlakoztam Dale-hez, és együtt bemásztunk a holdjáró légzsilipjébe, ahonnan

a helyére illesztettük az alagút másik végét is.

Végignéztem az alagúton a továbbra is lezárt óvóhely zsilipajtajára.

– Hát, azt hiszem, ideje tesztelni – mondtam.

Dale a szelep felé nyúlt.

– Légy óvatos. Az EVA-ruha még nem jelenti azt, hogy biztonságban vagyunk. Ha rosszul illesztettük össze az alagutat, robbanékony nyomáscsökkenés vár ránk.

– Kösz a figyelmeztetést. Készen állok, hogy elvetődjek az útból, ha hangsebességgel nekem jönne egy nyomáshullám.

– Lehetnél egy kicsit kevésbé seggfej.

– Lehetnék – válaszoltam. – De az nem lenne életszerű.

Elfordította a szelepet, mire ködös levegő rontott be a holdjáró nyomás alá helyezett belsejéből. Ránéztem a ruhám kijelzőjére, és láttam, hogy két kilopascalnál jártunk – a normál artemisi nyomás nagyjából tíz százalékánál.

Riasztó üvöltött fel a járműben.

– Mi a szar ez? – kérdeztem.

– Szivárgási riadó – válaszolta Dale. – A holdjáró tudja, mennyi levegő kell a légzsilip kitöltéséhez, és azon a mennyiségen rég túl vagyunk. Az egész alagutat feltöltjük.

– Lesz belőle gond?

– Nem. Bőven van oxigén a tartályokban. Sokkal több, mint amennyire szükségünk van, Bob erről gondoskodott.

– Remek.

Az alagút lassan felfújódott, és természetesen tökéletesen tartotta a nyomást. Pontosan erre tervezték – két zsilip összekötésére.

– Jónak tűnik – jegyezte meg Dale. Elfordította a zsilipajtó karját, kinyitotta a holdjáró belső légzsilipjét, majd bemászott rajta a vezérlőfülkébe, és leült a sofőrülésbe. A holdjárót úgy tervezték, hogy EVA-ruhában és anélkül is lehessen vezetni.

Dale ellenőrizte a műszerfal kiírásait.

– Húsz egész négytized kilopascal, száz százalék oxigén. Minden rendben.

– Most ugrik a majom a vízbe – mondtam, és felnyitottam az EVA-ruhám szellőzőit. Vettem pár lélegzetet. – Levegő rendben.

Dale odalépett hozzám, és segített kibújni a ruhából.

– J-J-Jaj – dideregtem. Amikor túlnyomásos levegőt eresztesz ki, hideg lesz, és azzal, hogy a holdjáró magas nyomású tartályából töltöttük fel az alagutat, egy kikúrt hűtőkamrát csináltunk.

– Tessék. – Dale odaadta nekem a kezeslábasomat. Ez volt életem leggyorsabb öltözködése. Na jó… a második leggyorsabb (a középiskolai pasim szülei egyszer a vártnál hamarabb jöttek haza).

Aztán odaadta a saját kezeslábasát is. Dale elég nagyra nőtt, hogy a ruháját simán rávehessem az enyémre. Nem vitatkoztam, egyből beleugrottam. Egy perc múlva már elviselhetővé vált a hőmérséklet.

– Jól vagy? – kérdezte Dale. – Elkékült a szád.

– Jól vagyok – válaszoltam vacogó fogakkal. – Ha beindítom az égőfejet, épp elég meleg lesz.

Elővettem a Gizmómat az EVA-ruhában lévő tokjából, és a helyére dugtam a fülhallgatóját.

– Ott vagytok még, fiúk?

– Itt vagyunk! – válaszolta Svoboda.

Felötlött bennem egy gondolat.

– Végignézted a vetkőzésemet Dale kameráján?

– Bizony! Kösz a show-t!

– Khm – szólalt meg apa.

– Nyugalom, Mr. B. – mondta Svoboda. – Az alsóneműjét magán tartotta.

– De akkor is… – tiltakozott apa.

– Jól van, jól van. Svoboda, tekintsd ezt fizetségnek az összes nekem tett szívességedért. Apa, van bármi előzetes tanácsod a vágáshoz?

– Vessünk egy pillantást az anyagra.

Végigsétáltam az alagúton az óvóhelyig, Dale szorosan a nyomomban. Hátrasandítottam rá.

– Egész végig a seggemben leszel?

– Úgy ám. Ha kilyukad az alagút, be kell vinnem a védőruha nélküli testedet a holdjáróba. Három vagy négy percem lesz rá, mielőtt helyrehozhatatlan agykárosodást szenvedsz. Szóval ja. Nem igazán fogok tágítani mellőled.

– Hát, azért túl közel se gyere. Kell egy kis hely a munkámhoz, és te sem akarhatod, hogy a ruhád a láng közelében legyen.

– Világos.

Elfordítottam a szelepet, hogy beengedjem az alagút levegőjét az óvóhelybe. Feszülten hallgattuk a sziszegést. Ha megszűnik, az azt jelenti, hogy a szegély légmentesen zár. Ha tovább sziszeg, az azt jelenti, hogy valahol szivárog, ez esetben pedig vissza kell mennünk, hogy megkeressük a hibás részt.

A sziszegés egyre halkult, végül pedig teljesen elnémult. Ütközésig fordítottam a szelepet, és semmi sem változott.

– A zár légmentes – állapítottam meg.

– Szép munka! – lelkendezett apa a rádióból.

– Kösz.

– Nem, komolyan. Háromméteres légmentes zárat hegesztettél egy EVA-ruhában. Tényleg lehettél volna mester.

– Apa… – Hangomba figyelmeztető él vegyült.

– Jól van, jól van.

De nem láthatta a mosolyomat. Tényleg pokoli jó hegesztőmunkát végeztem.

Kinyitottam a zsilipajtót, és beléptem rajta. A fémcső jéghideg volt. Víz kondenzálódott a falakon. Intettem Dale-nek, hogy menjen előre. Bekapcsolta a sisakfényeit, és odalépett a hegesztési területhez, hogy apa szemügyre vehesse a kameráján át.

– Úgy tűnik, a hegesztés belseje is rendben van – jegyeztem meg.

– Egyetértek – válaszolta apa. – De ügyelj rá, hogy Mr. Shapiro a közelben maradjon.

– Itt leszek mögötte – mondta Dale, és visszalépett a csatlakozóba.

Hátranéztem Dale-re.

– Biztosak vagyunk benne, hogy a nyomás pontosan húsz egész négytized kilopascal?

Dale ellenőrizte a karján lévő kijelzőt.

– Igen. Húsz egész négytized kilopascal.

A nyomást 20,4 kilopascalra állítottuk az Artemis standard 21-e helyett. Hogy miért? A dupla rétegű burkolati rendszer működése miatt.

A két réteg között egy rakás zúzottkő van (de ezt már tudtad). Meg levegő. Méghozzá 20,4 kilopascal nyomás alatt, ami az Artemis nyomásának nagyjából 90 százaléka. Továbbá a burkolatok közötti tér nem csak egy hatalmas üresség: több száz egyenlő oldalú, oldalanként kétméteres háromszögre van felosztva, és mindegyik ilyen rekeszben egy nyomásérzékelőt helyeztek el.

Vagyis kint vákuum uralkodik, a burkolatok között az Artemis nyomásának 90 százaléka, a kupolán belül pedig Artemis teljes, normál nyomása.

Ha a külső burkolat lyukad ki, a rekesz levegője kiszivárog a vákuumba. De ha a belső burkolat lyukad ki, a rekeszt a kupolán belüli magasabb nyomású levegő tölti meg.

Elegáns rendszer. Ha a rekesz nyomása csökken, tudod, hogy a külső burkolat szivárog. Ha nő, tudod, hogy a belső burkolat szivárog.

De mivel nem akartam, hogy a munkám során szivárgási riadó harsanjon fel, a lehető legbiztosabbra kellett mennünk, hogy a mi légnyomásunk pontosan megegyezzen a burkolaton belüli légnyomással.

Gyorsan ellenőriztem az égőfej fúvókáját, hogy megbizonyosodjak róla, nem torzult el az iménti hőmérséklet-változások következtében. Nem láttam semmilyen problémát.

– Apa, a leírások szerint ez ugyanolyan, mint a város kupolaburkolata: hat centiméter alumínium, egyméternyi zúzott regolit, és újabb hat centiméter alumínium.

– Rendben – válaszolta apa. – Az első áttörés macerás lesz az anyag vastagsága miatt. Csak csináld nyugodtan, és próbáld egyenesen tartani a lángot. Minél biztosabb a kezed, annál gyorsabban jutsz át a falon.

Behúztam az óvóhelyre az oxigén-és acetiléntartályokat, és előkészítettem az égőfejet.

– Ne felejtsd el az oxigénmaszkodat – figyelmeztetett apa.

– Tudom, tudom. – Totál elfelejtettem. Az acetilén mérgező füsttel tölti meg a levegőt. Normál esetben ez a mennyiség kevés ahhoz, hogy problémát okozzon, de egy zárt nyomástartó edényben már elkél a saját légzőfelszerelés. Hé, úgyis eszembe jutott volna, amikor elkezdek kontrollálhatatlanul köhögni.

Kivettem a táskámból egy maszkot. A hozzá tartozó oxigéntartályt vállra lehetett csatolni, hogy ne legyen útban. Felkaptam, és párszor levegőt vettem, hogy megbizonyosodjak a működéséről.

– Készen állok a hegesztésre. Bármi egyéb tanács?

– Igen. A regolitnak magas a vastartalma. Ne szöszmötölj sokáig egyetlen helyen, mert ha túl sok csomósodik össze a vágás környékén, nagyon nehéz dolgod lesz, amikor ki akarod venni a faldarabot.

– Értettem.

Felvettem a hegesztősisakomat, és beindítottam az égőfejet. Dale hátrébb lépett. Lehet, hogy rettenthetetlen EVA-mester, de az emberben akkor is ott van az a mély, elemi ösztön, hogy a tüzet el kell kerülni.

Elvigyorodtam. Végre bosszút állhatok. Ideje lyukat vágni a Sanchez gyomrába.

14

Addig alakítgattam a gáz összetételét, amíg jó hosszú lángot nem kaptam. Kiválasztottam egy pontot a falon, beleástam magam, és olyan stabilan tartottam az égőfejet, ahogy csak tudtam. A magas hőfok és az oxigénkészlet beleégette magát a fémbe, egyre mélyebb és mélyebb lyukat vágva. Aztán végre áttörtem az első rétegen. Fogalmam sincs, honnan tudtam. Egyszerűen csak tudtam. Talán a hangból? A láng sercegéséből? Passz. Akárhogy is, megkezdtem a vágást.

– Nincs légmozgás se ki, se be – állapítottam meg. – Úgy tűnik, egyezik a nyomás. Szép munka, Dale.

– Kösz.

Egyenletes sebességgel mozgattam a fáklyát egy egyméteres átmérőjű kör mentén. A széleken ferdén dolgoztam, hogy ha végeztem, a faldarab könnyebben kiváljon majd a helyéről.

– Kicsit késésben vagyunk – szólalt meg Dale.

– Vettem. – De nem gyorsítottam a tempón. Eleve olyan gyorsan dolgoztam, ahogy csak tudtam, úgyhogy ha még jobban sietek, elszúrom a vágást, azzal meg csak még több időt veszítek.

Amikor végeztem a körrel, a faldarab előrebukott. Lekapcsoltam az égőfejet, és hátraugrottam, hogy elkerüljem a kamrába ömlő szürke regolitlavinát.

Ledobtam a hegesztősisakomat, és az arcomhoz nyomtam a maszkot. Ezt a port aztán rohadtul nem akartam belélegezni. Jobb szeretem a tüdőmet rücskös halálrészecskék nélkül, kösz szépen.

A szemem szúrt, és könnyekkel telt meg. Összerándultam a fájdalomtól.

– Jól vagy? – kérdezte Dale.

A maszk eltompította a hangomat.

– Védőszemüveget kellett volna viselnem.

Már épp megtöröltem volna a szememet, amikor Dale elkapta a karomat.

– Ne!

– Igaz.

Tudod, mi rosszabb a szemedben lévő rücskös köveknél? Az, ha jól beledörzsölöd őket a szemedbe. Ellenálltam a késztetésnek, bár nem volt könnyű.

Megvártam, hogy leülepedjen a por, aztán szúrós szemmel és homályos látással a lyuk felé léptem. Ekkor történt, hogy az elektromos sokk szikrákat vert a testemen.

Felkiáltottam, bár inkább meglepetésemben, mint fájdalmamban.

Dale ellenőrizte az adatokat.

– Óvatosan. A páratartalom majdnem zéró.

– Miért?

– Fogalmam sincs.

Tettem még egy lépést, mire újabb statikus kisülésekben részesültem.

– Basszus!

– Nem tanulsz, mi? – mondta Dale.

– Ó, a picsába. – A lyuk előtt lassan gyarapodó regolitrakásra mutattam. – A töltelékanyag miatt van. Artemis levegője párásított, a rekeszekben lévő levegő viszont csontszáraz.

– Miért?

– Mert a víz korrozív és drága. Mégis miért akarná bárki a burkolatba rakni? A törmelék szárítószerként működött, és kiszívta a nedvességet a levegőből.

Dale lecsatolta a víztározó egységet a ruhájáról, kinyitotta, és kivett belőle egy negyedéig megtöltött műanyag zacskót. Letépte a sarkát, és az ujjai közé fogta. Elképesztő, miféle kézügyességre képes egy igazi EVA-mester ezekben az ormótlan kesztyűkben.

Az arcomba spriccelte a vizet.

– Mi a fa…

– Tartsd nyitva a szemedet. És nézz egyenesen a vízsugárba.

Úgy tettem, ahogy mondta. Eleinte nehezemre esett, de a megkönnyebbülés, hogy megszabadultam a szemembe került portól, eldöntötte a kérdést. Aztán lespriccelte a ruhámat, a karomat és a lábamat is.

– Jobb? – kérdezte.

Leráztam a fejemről a vízcseppeket.

– Aha, jobb.

Rögtönzött nedvespóló-versenyünk majd megvéd a további kisülésektől. Legalábbis egy ideig. Persze közben lerakódott rám a por, és most gusztustalan, szürke sárréteggé vált, úgyhogy szépségversenyt éppenséggel nem fogok nyerni. De legalább kényelemben dolgozhattam.

Következő lépés: ki kell kaparnom a töltelékanyagot, hogy hozzáférjek a nyomásérzékelőhöz, és ami még fontosabb, a belső burkolathoz.

A fülhallgatómra szorítottam az ujjamat.

– Svoboda, apa: egy ideig ásni fogok. Később visszahívlak titeket.

– Itt leszünk – válaszolta Svoboda.

Bontottam a vonalat.

– Segíts kikaparni a lyukat.

Dale feltartott egy ásót.

– Kétféle ember él ezen a világon. Az egyik EVA-ruhában van, a másik sírokat ás.

Felhorkantottam.

– Oké. Először is ha eljátsszuk A jó, a rossz és a csúfot, én leszek Clint Eastwood, nem te. Másodszor, emeld meg azt a lusta seggedet, és segíts!

– Nekem készen kell állnom, hogy elvonszoljon a szánalmas seggedet a holdjáróba, ha bármi rosszul sülne el. – Ismét feltartotta az ásót. – Fogadd el a belső Eli Wallachodat, és kezdj ásni.

Felnyögtem, és elvettem tőle a szerszámot. Ez bele fog telni egy kis időbe.

– Most már tényleg késésben vagyunk – jegyezte meg.

– Tudom.

• • •

Mindeközben Bob, szokása szerint, csak a bajt keverte. De ezúttal értem, nem pedig nekem. Amikor ez történt, én lyukat ástam ki egy falból, úgyhogy csak később értesültem róla.

A Sanchez Aluminiumnak volt egy saját sínpályája, amely az Aldrin városkikötőjét kötötte össze a kohójukkal. Napjában háromszor megtöltötték a vonatot huszonnégy alkalmazottal, és elindították a gyár felé. A rövid, egy kilométeres út mindössze pár percbe telt. Lezajlott a műszakváltás, aztán az előző műszak ugyanazzal a vonattal visszatért Artemisre.

Az én kis balhémat úgy időzítettem, hogy egybeessen a műszakváltással. De késésben voltam. A vonat érkezése előtt kellett bejutnom a gyár belsejébe, és egyelőre hozzá se tudtam látni a belső burkolat átvágásához.

A Sanchez munkásai összegyűltek az állomáson. A vonat már bedokkolt, a zsilipajtaja nyitva állt. A kalauz elővette a Gizmó szkennerét, hogy felkészüljön az utazási díjak beszedésére. Igen, a Sanchez Aluminium kifizettette a Sanchez Aluminium alkalmazottaival a Sanchez Aluminium vonatával a Sanchez Aluminium kohójába megtett utat. Tipikus „vállalati bolt”marhaság az 1800-as évek stílusában.

Bob odasétált a kalauzhoz, és rátette a kezét a szkennerére.

– Várj, Mirza.

– Valami baj van, Bob? – kérdezte a nő.

– Szivárgási vizsgálatot tartunk a teherhajós légzsilipen. A biztonsági protokollok szerint senki sem nyithat ki más zsilipet a kikötőben a vizsgálat ideje alatt.

– Most hülyéskedsz? Pont most kell ezt csinálnotok?

– Bocs. Rendellenességet észleltünk, és még a holnapi landolás előtt le kell futtatnunk a teszteket.

– Az ég szerelmére, Bob. – Az összegyűlt tömegre mutatott. – Huszonnégy készül munkába, másik huszonnégy meg a kohóban várja, hogy hazamehessen.

– Tudom, bocs. Elhúzódott a teszt. Azt hittük, mostanra végzünk.

– Meddig tart még?

– Nem tudom. Tíz, talán tizenöt perc? Nem ígérhetek semmit.

A nő a várakozókhoz fordult.

– Elnézést, emberek. Késni fogunk. Helyezzék magukat kényelembe… úgy tizenöt perc múlva indulunk.

Kollektív nyögés szakadt fel az összegyűltekből.

– Sajnálom – mondta Bob. – Engedd meg, hogy jóvátegyem: van három jegyem a Playhouse Artemis Akrobatika előadására. A tiéd. Vidd el rájuk a férjeidet, és érezzétek jól magatokat.

Mirza arca felragyogott.

– Ejha! Rendben. Már meg is bocsátottam!

Röhejes túlfizetés, ha engem kérdezel. Azok a jegyek darabonként 3000 slagba kerülnek! Mindegy. Bob pénze, nem az enyém.

Egy végtelenségig tartó ásás és egy rakás trágárkodás után végre sikerült kitisztítanom a törmeléket a burkolat rekeszéből. A hátamra fordultam, és ziháltam.

– Szerintem új káromkodásokat találtál fel – szólalt meg Dale. – Mint a… mi az a „kibfasz”?

– Szerintem elég egyértelmű a kontextusból.

Dale fölém tornyosult.

– Kelj fel. Bőven késésben vagyunk, és Bob nem tudja örökké feltartani a vonatot.

Bemutattam neki.

Erre belém rúgott.

– Kelj fel, te lusta szarzsák.

Felnyögtem, és feltápászkodtam.

A művelet „lyukásás Kínáig” szakaszában megtaláltam a rekesz nyomásérzékelőjét. (Igen, ez a szólás a Holdon is érvényes. Úgy éreztem magam, mintha egy 384 ezer kilométeres lyukat ástam volna.)

A mi kis „verjük át a nyomásérzékelő szenzort” játékunk egyelőre eredményesnek bizonyult, de amint áttörjük a belső burkolatot, a nyomás a mi oldalunkon megemelkedik az artemisi standardra, az érzékelő pedig rögtön kifakad, hogy „Azt a kurva! Huszonegy kilopascalos levegő! Lyuk van a belső burkolaton!”

A riasztó bekapcsol, az emberek kiakadnak, az EVA-mesterek idejönnek felmérni a terepet, minket pedig elkapnak. Dale-t és Bobot kivágják a céhből, én viszont már nem leszek életben, mert a Sanchez hűséges alkalmazottai addigra szitává döfködnek.

Hogyan? Nem hiszed, hogy egy rakás szende vezérlőtermi kocka képes lenne ilyesmire? Én ezt átgondolnám a helyedben. Valaki a Sancheznél megpróbált megölni az egyik begyűjtővel, vagy már elfejtetted?

Maga az érzékelő egy vezetékekkel ellátott fémhenger volt. A vezetékek hosszan kinyúltak belőle, ami pont kapóra jött nekem. Kivettem egy lecsavarozható tetejű acéldobozt a táskámból. Még korábban végeztem egy kis bemetszést a fedelén, hogy megfeleljen a céljaimra.

Bedugtam az érzékelőt a dobozba, a vezetékeket pedig belecsúsztattam a bemetszésbe. Aztán rácsavartam a fedelét, és hatrétegnyi ragasztószalaggal vontam be azt a helyet, ahol a vezetékek befutottak a dobozba. Ez elég rossz érzéssel töltött el. Csak egy idióta támaszkodik a ragasztószalagra egy légmentes zár megtartásához, de nem volt más választásom. Legalább a magasabb nyomás lesz kívül, ami azt jelenti, hogy a ragasztószalag a lyuknak fog nekinyomódni.

– Gondolod, beválik? – kérdezte Dale.

– Egy perc, és kiderül. Eljött az artemisi standard ideje.

Dale megnyomogatta a karján lévő panelt. Persze hogy Bob holdjárója távirányítással is működött. Úgysem tudsz olyan luxusfunkciót mondani, amely hiányzott volna Bob járművéből.

Friss levegő áramlott felénk a felfújható alagútban, és a fülem pattant egyet az enyhe nyomásváltozás hatására.

Feszülten figyeltem a dobozt. A lyukat fedő szalag kicsit behajlott, de egyébként kitartott. Hozzátapasztottam a fülemet a belső burkolathoz.

– Nem hallok riasztót. – Visszahívtam Svobodát.

– Héj! – szólt be a rádióba Svoboda. – A Bűnözői Támogatócsapat készen áll.

– Nem igazán tetszik ez az elnevezés – jegyezte meg apa.

– Most készülök átvágni a belső burkolatot. Van egy utolsó tanácsod, apa?

– Ne bukj le.

Ráhúztam a maszkomat az arcomra.

– Micsoda tréfamester ma mindenki.

Hozzáláttam a vágáshoz. A belső burkolat ugyanolyan volt, mint a külső: hat centiméter alumínium. És ahogy a külső burkolat esetében, ezen is csak pár percbe telt átjutni. Ezúttal úgy vágtam ferdén az anyagot, hogy a faldarab kifelé dőljön, ne pedig befelé. A külső burkolatnál nem volt választási lehetőségem, de alapvetően jobb szeretem, ha egy frissen felforrósított fémdarab velem ellenkező irányba esik.

Megvártam, hogy a faldarab bevégezze lassú zuhanását, aztán belestem a lyukon.

Az üzemterület egy nagy félgömb volt, tele ipari gépezetekkel. A helyiség közepét a kohó uralta, amely csövekkel, vezetékekkel és megfigyelőrendszerekkel körülvéve jó tíz méter magasra nyúlt.

Innen nem láttam a vezérlőtermet, a kohó kitakarta előlem. Nem mintha ez véletlen lett volna. Azért választottam a burkolatnak pont ezt a részét, mert egy vakfoltban volt. Bármilyen mélyen merüljön is el a munkájában az itteni huszonnégy ember, valószínűtlen, hogy egyikük se vesz észre egy lángoló lyukat a falban.

Bedugtam a fejemet, hogy körülnézzek, és gondolkodás nélkül megtámaszkodtam a lyuk szélében.

– Picsába! – Visszarántottam a kezemet, és megráztam.

– A hegesztő égőfeje hajlamos felhevíteni az anyagot – tájékoztatott Dale.

Fintorogva vettem szemügyre a sérülést. A tenyerem kissé bevörösödött, de nem lesz vele baj.

– Jól vagy?

– Igen. Csak jobb szeretném, ha ezt nem láttad volna.

– Mi is láttuk! – szólalt meg Svoboda.

– Szuper. És ha már itt tartunk, bontom a vonalat. Majd értesítelek, ha végeztem.

Beszüntettem a kapcsolatot.

Átléptem a nyíláson, és ezúttal vigyáztam, nehogy hozzáérjek a széléhez. Dale átadta nekem a táskámat, de amikor megfogtam, nem engedte el.

– Tudod – mondta –, ez a lyuk kicsi ahhoz, hogy beférjek rajta az EVA-ruhámmal. Ha valami balul sül el, nem fogok tudni segíteni.

– Tudom.

– Légy óvatos.

Bólintottam, és elvettem tőle a táskát. Dale a lyuk túloldaláról figyelte, ahogy körbeosonok a kohó körül.

Maga a kohó egyébként nem nyújtott valami lenyűgöző látványt: csak egy nagy tömb volt, amelyből fémcsövek vezettek ki. Egy serleges szállítószalag nyúlt át az első emelet padlójába vájt lyukon, ez töltötte az anortittörmeléket a kohó tetején lévő tölcsérbe. Belül a hőség, az elektromosság és a kémia forgataga faragott fémet a kövekből, kívülről azonban nyugodtnak tűnt, érintésre meleg volt, és lágyan zúgott.

Leültem a padlóra, és kilestem a sarok mögül.

A vezérlőteremből az egész üzemterületet be lehetett látni.

A nagy üvegablak túloldalán a személyzet a napi munkáját végezte. Egyesek számítógépek előtt ültek, mások táblagépekkel a kezükben járkáltak. A teljes hátsó falat a gyár és a munkafolyamat összes apró részletét megjelenítő monitorok fedték.

Egyértelműen az egyik nő volt a főnök. Az emberek odamentek hozzá, gyorsan mondtak neki valamit, ő meg kurtán válaszolt nekik. Egy főnök ismertetőjele. Úgy ötven körülinek és latin-amerikainak tippeltem. Amikor megfordult, hogy beszéljen valakivel, végre megláttam az arcát. Loretta Sanchez. Felismertem a fotókról, amelyeket a cég utáni kutatásom közben online találtam róla.

Ő tervezte a kohót. Ő alapította a Sanchez Aluminiumot. És olyannyira az O Palácio markában volt, hogy akár nyakörvet is viselhetett volna. Érdekes, hogy egy ilyen ember az alkalmazottaival kúszik-mászik a lövészárokban, és nem egy kényelmes aldrini irodában üti el az időt.

Az alkalmazottak… egyszerű emberek voltak. Se szarvak, se fekete köpenyek. Semmi szakállt dörzsölő vihogás. Csak egy rakás melós.

Elkúsztam a kohó túlsó végéhez, de ennél tovább nem mehettem. A hőszabályzó rendszereket már látni lehetett a vezérlőteremből. Felhívtam Bobot a Gizmómon.

– Mondd – szólt bele Bob.

– Pozícióban vagyok. Engedd el a vonatot.

– Vettem. – Bontotta a vonalat.

A kohó mögött várakoztam. Tízpercnyi türelmetlen fészkelődés után végre meghallottam a falakon átvisszhangzó csattanást. Megérkezett a vonat. A kimenő műszak jelenleg beszámol a dolgok állásáról az érkező műszaknak. Nem sok időm maradt – talán tíz percem –, mielőtt a vonat elindul a távozókkal.

Még mindig nálam volt az oxigénmaszk és a hordozható oxigéntartalék, de most egy védőszemüveget is elővettem a táskámból. A következőkhöz nagy hasznát veszem majd. A maszkot és a szemüveget is az arcomhoz ragasztószalagoztam – ezúttal légmentes zárásra lesz szükségem.

Ezennel átvedlettem egy sárral borított szörnyszülötté, akinek mindenféle szarságok virítanak a fején. Valószínűleg úgy néztem ki, mint valami szörny egy horrorfilmben. Sebaj. Úgyis szörnyűségekre készültem.

Elővettem a táskámból egy gázhengert. Megragadtam a szelepet, de mielőtt folytattam volna, újra ellenőriztem a ragasztószalagok tapadását. Oké, minden rendben. Vissza a szelephez. Elfordítottam a negyedéig.

A doboz színtiszta klórgázt eresztett a levegőbe.

A klórgáz tüdőolvasztóan veszélyes. Az első világháborúban fegyverként használták, és nagyon jól működött. Hogy honnan szereztem egy doboznyi sűrített halált? Svoboda haveromnak tartoztam köszönettel érte: egy ESA vegyi laborból csórta nekem.

Az FF Cambridge-eljáráshoz egy csomó olvadt kalcium-klorid kellett, amelyet elméletileg biztonságosan elzárt a külvilágtól a rendkívül forró kohó belseje. De egy esetleges meghibásodás esetére a gyárat kalcium-klorid-érzékelőkkel szerelték fel, méghozzá nagyon érzékeny típusokkal. Úgy tervezték őket, hogy jóval azelőtt jelezzenek, hogy a mérgező gáz bárkiben kárt tehetne.

Kis ideig nyitva hagytam a szelepet, aztán újra lezártam. A klórérzékelők másodperceken belül bekapcsoltak. De még hogy!

Sárga fények villantak fel húsz különböző helyen, és közben az egész gyárat egy rendkívül hangos riasztó vijjogása töltötte be. Légmozgást éreztem. Működésbe léptek a vészhelyzeti szellőztetők, hogy a gyár levegőjét friss oxigénre cseréljék egy vészhelyzeti tartalékból.

Az alkalmazottak az életükért futottak a vezérlőteremben. Normál esetben a helyiség végében lévő óvóhelybe vonulnának, de hát miért tennének ilyet, amikor éppen egy vonat tartózkodik az állomáson? Sokkal jobb egy vonattal visszamenni a városba, mint egy óvóhelyen üldögélni a megmentésre várva. Nem tartott nekik sokáig, hogy meghozzák a döntésüket – besoroltak a vonatba, és lezárták a zsilipajtaját.

Valószínűleg szűkösen lehettek odabent. Mindkét műszaknak osztoznia kellett a vonaton – az összesen negyvennyolc ember.

Kilestem a vezérlőterembe, és amikor láttam, hogy üres, örömömben a levegőbe öklöztem. Pontosan úgy jártak el, ahogy vártam tőlük.

Nyilván mindenkit ki kellett juttatnom innen a kohó leolvasztása előtt. Persze a nyomásriasztót is hagyhattam volna megszólalni, amikor átvágtam a belső burkolaton – akkor szedték volna csak igazán a lábukat. De egy szivárgás esetén vészhelyzeti csapat jött volna a falban tátongó lyukhoz, és hát a holdjáró, a szedett-vedett légzsilip meg a kínjában piruló Dale láttán igencsak a magasba futott volna pár szemöldök. Egy mérgező gázszivárgás sokkal jobban szolgálta

a céljainkat. Az belső probléma.

Ismét megnyitottam a klórtartály szelepét – csak egy egészen kicsit, hogy a ventilátorrendszer ne tudja megtisztítani tőle a levegőt. És amíg a klórriasztó nem hallgat el, a munkások a vonatukon maradnak.

Többé nem kellett bujkálnom, simán odasétáltam a kohó elejéhez. Beoldalaztam alá, és bemásztam a lenti gyűjtőmedencébe.

A leolvadás elleni utolsó védvonalat a kohó legalján lévő rézdugó jelentette. A réz olvadási pontja magasabb a medence működési hőmérsékleténél, ám alacsonyabb az acélénál. Vagyis ha túlságosan felforrósodik a helyzet (egész pontosan 1085 Celsiusra), a réz elolvad, a túlfűtött sófürdő pedig belecsurog a lenti betongyűjtőbe. Nem akármilyen munka lenne feltakarítani utána, de a kohó épségben maradna.

Ezt nem engedhettem!

Behúztam a hegesztőfelszerelést és a táskát a verembe. Megint a fejem fölött fogok hegeszteni. Hajjaj. És ezúttal acélt tapasztok acélhoz acélrúdillesztékkel. Ha eddig nem lett volna világos: acél. Hurrá. De legalább most nem EVA-ruhában kell dolgoznom. Ha rám csöpög némi olvadt acél, nem halok bele, csak egész hátralévő életemre eltorzulok. Fontos kiemelni a pozitívumokat.

Munkához láttam. Mielőtt a lemezt a medence aljára hegesztettem volna, bőven oldalra pozicionáltam magam. Bevallom, néhányszor lehullott a padlóra egy tüzes halálpaca, de nem tántorított el a célomtól. Tizenöt perc elteltével masszív acéllemez fedte a rézdugót.

Nem lehettem biztos benne, milyen minőségű acélt használtak a kohó falához, de a legtöbb 1450 Celsiusnál vagy az alatt olvadt. Úgyhogy biztos, ami biztos, az én lemezem és rúdjaim 416-os osztályúak voltak, annak pedig 1530 Celsius az olvadási pontja. A kohó előbb fog elolvadni, mint az én foltozásom.

Persze ez a foltozás vékony, ezért azt hihetnéd, az olvad el először, de a fizika nem így működik. Mielőtt a hőmérséklet elérhetné a foltozás 1530 Celsius-fokos olvadási pontját, mindennek el kell olvadnia, ami ennél alacsonyabb hőfokon adja meg magát. Márpedig a kohó falának olvadási pontja csak 1450 Celsius. Vagyis hiába vékony a foltozás, és hiába vastag a kohó, a tartály alja hamarabb kiszenved, semhogy a foltozás akár csak az olvadáspontja közelébe kerülne.

Nem hiszel nekem? Tégy jeges vizet egy serpenyőbe, és főzd meg. A víz hőmérséklete egészen addig nulla Celsius marad, amíg az utolsó jégkocka is elolvad.

Kimásztam a veremből, és felpillantottam a vezérlőteremre. Továbbra is üresen állt, de tudtam, hogy már nem sokáig. A vonat elindult.

A levegőbe jutott klórmennyiség alapján nem csoda, hogy hazaküldték a munkásokat, de amint megérkeznek, a vonat már indul is vissza egy rakás vegyvédelmi ruhába öltözött mérnökkel a fedélzetén. Tíz percem volt, amíg a vonat eléri a várost, számoljunk további öttel a le-és felszálláshoz, aztán még tízzel az ellenséges lovasság érkezéséig. Huszonöt perc.

A hőmérséklet-szabályozó dobozhoz siettem. Kiszedtem belőle a négy csavart, és levettem a fedelét. Kirántottam a helyéről a termoelem kapcsolótáblát, és elővettem a táskámból egy helyettesítőt. Svoboda ennek az összerakásával töltötte az előző estét. Nagyon egyszerű: pontosan úgy működik, mint a rendes tábla, épp csak hazudik a számítógépnek a medence hőmérsékletéről, konkrétan folyamatosan alacsonynak mondja. Beillesztettem a helyére.

Az ellenőrizhetőség érdekében Svoboda helyettesítő táblájának LCD-kijelzője mutatta a tényleges és a jelentett hőmérsékletet is. A tényleges hőmérséklet 900 Celsius volt, a jelentett pedig 825. A számítógép azt hitte, túl alacsony a hőmérséklet, ezért beüzemelte a fűtést.

Bár nem volt kapcsoló, mégis lehetett hallani egy „kattanást”. Az áramvezeték – mellesleg a legvastagabb, amit valaha láttam – ténylegesen megrándult egy pillanatra, amikor megindult benne az áramlás. Annyi elektromosság folyt keresztül a kábelen, hogy a mágneses mezőtől meg-megugrott, ahogy nőtt benne az áramerősség. Amikor elérte a maximális amperszámot, megnyugodott.

Svoboda tábláját figyeltem. A tényleges hőmérséklet hamarosan 901 fokra emelkedett. Aztán már sokkal kevesebb időbe telt, hogy elérje a 902-t, amely után rögtön 904-re ugrott. Aztán 909-re.

– Baaaasszus – mondtam. Sokkal gyorsabban történt, mint arra számítottam. Úgy látszik, egy nukleáris reaktorok erejét közvetítő masszív áramvezeték elég gyorsan be tud fűteni bárminek.

A doboz fedelét a padlón hagytam, és visszarohantam a magánbejáratomhoz.

Dale a felfújható alagútban várakozott.

– Na? – kérdezte.

Bezártam magam mögött az óvóhely ajtaját.

– Küldetés teljesítve. A kohó bazi gyorsan melegszik. Húzzunk innen.

– Okés! – Dale feltartotta kesztyűs kezét.

Adtam neki egy pacsit (mégsem hagyhattam lógva), mire imbolyogva megindult az alagútban a holdjáró felé.

Vetettem még egy utolsó pillantást az óvóhely zsilipajtajára, hogy megbizonyosodjak róla, tényleg rendesen lezártam. Aztán visszafordultam, és végigbámultam az alagúton – várjunk csak.

Visszapördültem a zsilipajtó felé. Meg mertem volna esküdni, hogy mozgást láttam mögötte.

A zsilipajtón volt egy kicsi, kerek ablak. Közelebb léptem hozzá, és átnéztem rajta. És megláttam Loretta Sanchezt, ahogy a kohókupola túlsó falánál a berendezést vizsgálgatja.

Mindkét kezemet a fejemre tettem.

– Dale. Van egy kis problémánk.

15

Sanchez a vészhelyzeti levegőrendszert bámulta. Védőszemüveget és oxigénmaszkot viselt. A jelek szerint nem ijedt meg egy kis klórgáztól.

Dale már félúton járt az alagútban, és a holdjáró felé intett.

– Gyerünk már, Jazz! Nyomás!

– Loretta Sanchez odabent van!

– Micsoda?!

A zsilipajtó ablakára mutattam.

– Úgy sasszézik odabent, mintha az övé lenne a hely.

– Az övé is. Húzzunk innen!

– Nem hagyhatjuk ott.

– Okos nő az. Amikor megindul a leolvadás, majd elmegy.

– De hová?

– A vonatra.

– A vonat már elment.

– Akkor az óvóhelyre.

– Az nem fogja megvédeni az olvadt acéltól! – A zsilipajtóhoz fordultam. – Ki kell hoznom onnan.

Dale felém masírozott.

– Teljesen elment az eszed? Jazz, ezek az emberek meg akartak téged ölni!

– Tökmindegy. – Ellenőriztem a ragasztószalagot a maszkomon és a védőszemüvegemen. – Menj a holdjáróhoz, és készülj fel rá, hogy sietősen kell távoznunk.

– Jazz…

– Menj! – kiáltottam rá.

Egy pillanatig habozott – valószínűleg azon tanakodott, képes volna-e erővel elcipelni a holdjáróhoz. Bölcsen úgy döntött, hogy nem próbálkozik meg vele, és elindult az alagútban.

Elfordítottam a zsilipajtó szelepét, és visszatántorogtam a gyárba. Sanchez először észre se vett –a vészhelyzeti oxigénrendszer kötötte le a figyelmét. Valószínűleg arra próbált rájönni, miért nem tisztítja meg a levegőt.

Hogyan mutatkozik be az ember egy ilyen helyzetben? Nem hiszem, hogy Emily Post etikettkönyvei érintették volna „az ellenség életének megmentése egy ipari szabotázsakció közben” témáját. Egy kipróbált módszer mellett döntöttem.

– Hé! – kiáltottam fel.

A nő megpördült, és a mellkasához kapta a kezét.

– Úristen.

Zihált egy kicsit, aztán összeszedte magát. Kicsit idősebb és megviseltebb volt, mint a képeken, amelyeket találtam róla, de egy ötvenéveshez képest még így is meglehetősen fürgének és egészségesnek tűnt.

– Isten szürke holdjára, maga meg kicsoda?

– Az most nem fontos – válaszoltam. – Itt nem biztonságos. Jöjjön velem.

Nem adta be a derekát.

– Maga nem az én alkalmazottam. Hogy jutott be ide?

– Vágtam egy lyukat a falba.

– Micsoda? – Végignézett a falakon, de hiába. A lyuk a kohó túlsó oldalán tátongott. – Egy lyukat? Az én gyáramba?

– Miért nincs a vonaton? A vonaton kellene lennie!

– Idejöttem, hátha meg tudom oldani a problémát. A többieket biztonságba küldtem, és… – Elhallgatott, és felemelte az ujját. – Várjunk csak egy percre. Én nem tartozom magának magyarázattal. Maga tartozik magyarázattal nekem!

Közelebb léptem hozzá.

– Ide figyeljen, szaragyú. Az egész gyár le fog olvadni. Kurvára velem kell jönnie, méghozzá most azonnal!

– Vigyázzon a szájára! Várjunk csak… felismerem magát. Maga Jasmine Bashara. – Vádlón mutatott rám. – Maga az a huligán, aki tönkretette a begyűjtőimet.

– Bizony. És az a huligán is én vagyok, aki szabotálta a kohóját. Éppen most készül bekrepálni.

– Nonszensz. Én magam terveztem. Csalhatatlanul biztonságos.

– A fűtőrendszer fullon megy, a hőszabályzót meghackeltem, az olvadó dugóra pedig ráhegesztettem egy acéllemezt.

Leesett az álla.

– Mennünk kell! – sürgettem. – Jöjjön már!

A kohóra nézett, aztán rám.

– Vagy… akár meg is javíthatom.

– Nem fog menni.

– Meg akar állítani?

Megvetettem a lábamat.

– Jobb, ha nem szarakodik velem, nagymama. Feleannyi idős vagyok, mint maga, és ebben a gravitációban nőttem fel. Ha kell, a vállamon hurcolom ki innen.

– Érdekes – válaszolta. – Én Manaus utcáin nőttem fel, és magánál kétszer nagyobb férfiakat raboltam ki.

Na jó, erre nem számítottam.

Nekem ugrott.

Erre sem számítottam.

Lebuktam, és néztem, ahogy elszáll a fejem fölött. A földiek mindig alábecsülik az ugrásuk erejét, úgyhogy könnyű…

Lenyúlt, megragadta a hajamat, és amikor landolt, a padlóhoz csapta a fejemet. Aztán ráült a mellkasomra, és hátrahajolt, hogy képen töröljön. Felrúgtam, ledöntöttem magamról, és talpra

álltam.

Mielőtt lélegzethez juthattam volna, máris ismét rám vetette magát. Ezúttal hátulról, fojtószorítással próbálkozott.

Sok jellemhibám van, de a macsóság nem tartozik közéjük. Készséggel elismerem, ha leiskoláznak. Manaus a jelek szerint sokkal keményebb város, mint Artemis, és tudtam, hogy ez a nő simán pépesre verne egy tisztességes küzdelemben.

Pontosan ezért szoktam kerülni a tisztességes küzdelmeket.

Hátranyúltam a válla fölött, és lehúztam róla az oxigénmaszkját, mire azonnal elengedett, és elhátrált tőlem. Visszatartotta a lélegzetét, és az arcáról lógó maszkkal matatott. Eljött az én időm.

Megpördültem, lebuktam, és elkaptam a lábát, aztán minden erőmmel felhajítottam őt a levegőbe. Jó négy métert repült felfelé.

– Meg tudja ezt csinálni Manausban?! – kiáltottam.

A levegőben hadonászva érte el a repülési íve csúcsát. Ahogy zuhanni kezdett, felkaptam a padlóról egy acetiléntartályt. Esélye sem volt védekezni.

Minden erőmet beleadtam a lendítésbe, de vigyáztam, nehogy fejbe vágjam – nem akartam megölni. A bal sípcsontját trafáltam el. Fájdalmában felkiáltott, és összerogyott a padlón. De el kell ismernem, azonnal felállt, és újra megindult felém.

–Állj! – Feltartottam a kezemet. – Ez nevetséges. A kohója egyre forróbb és forróbb. Maga vegyész, végezzen egy gyors fejszámolást, és jöjjön velem!

– Nem gondolhatja komolya… – Elhallgatott, és lassan a kohó felé fordult. Az alsó fele sötétvörösen ragyogott. – Ó… Istenem…

Felém pördült.

– Mit is mondott, hol van az a kijárat?

– Erre – mutattam neki az utat.

Együtt rohantunk a lyukhoz, bár ő egy kicsit lassabban haladt, mert az imént a szart is kivertem a sípcsontjából.

Átlendült a lyukon, én pedig követtem. Végigbotorkáltunk az óvóhelyen, be a csatlakozó alagútba, ahol bezártam magam mögött a zsilipajtót.

– Hová vezet ez az folyosó?! – kérdezte.

– El innen.

Végigrohantunk az alagúton.

Dale kidugta a fejét a holdjáró légzsilipén. Már levette az EVA-ruháját.

Sanchez beugrott a járműbe, én pedig szorosan követtem. Bezártam magam mögött a holdjáró zsilipajtaját.

– Még le kell választanunk az alagutat! – szólalt meg Dale.

– Nincs időnk – válaszoltam. – Ahhoz be kéne öltöznünk. Teljes gázzal kell elindulnod, hogy elszakítsd az alagutat.

– Kapaszkodj. – Gázt adott.

A holdjáró előrelendült. Sanchez leesett az üléséről. Én a hátsó ablaknál maradtam.

A járműben bőven volt kakaó, de a holdfelszín regolitján nehezére esett lendületet vennie. Csak egy méterig jutottunk, mielőtt az alagút egy rántással megállított minket. Sanchez, aki éppen próbált felállni, ráesett Dale-re. A vállában kapaszkodott meg.

– El kell tűnnünk innen – mondta. – Odabent metán-és oxigéntartályok vannak…

– Tudom! – kiáltottam, és kinéztem az oldalablakon. Megakadt a tekintetem egy meredeken lejtő sziklán. Beugrottam a holdjáró elejébe, és bemásztam az anyósülésre. – Van egy tervem, de nincs időm elmagyarázni. Add át a vezérlést.

Dale felkattintott egy kapcsolót a központi panelen, hogy az én oldalamra ruházza át a vezérlési prioritást. Semmi vita, semmi kérdezősködés, csak simán megtette. Az EVA-mesterek nagyon értenek a válsághelyzetben való racionális gondolkodáshoz.

Hátramenetbe kapcsoltam a holdjárót, és visszagurultam négy métert.

– Rossz az irány – jegyezte meg Sanchez.

– Fogja be! – A lejtős szikla felé fordultam, és sebességbe tettem a járművet. – Kapaszkodjon meg valamiben.

Sanchez és Dale megragadták egymást. Padlógázt adtam.

Nekirontottunk a sziklának. Rávezettem a jobb első kereket, mire az egész holdjáró megbillent. A bal oldalára érkeztünk, és felborultunk. Alaposan megdolgoztattuk a bukókeretet. A kabin egy centrifugává vált – próbáltam nem kidobni a taccsot.

Úgy okoskodtam, hogy ez fog történni: a felfújható alagút kicsavarodik, és mivel nem ilyen igénybevételre tervezték, elszakad.

Aztán előre-hátra mozgatom a járművet, hogy teljesen körbeérjen a szakadás, minek következtében kiszabadulunk.

És ez történt valójában: a felfújható alagút hősiesen viselkedett. Emberi használatra tervezték, úgyhogy eldöntötte, bármi történjék is, ő bizony megvédi azokat az embereket. Nem szakadt el.

A holdjáró légzsilipjének csatlakozásai azonban már nem bizonyultak ilyen tartósnak. A kicsavarodás ereje simán lenyírta róla a csavarokat.

Az alagút levegője kirobbant, és előretaszította a járművet (megjegyzés: a holdjárókat nem aerodinamikusra tervezik). Még úgy egy métert csúsztunk az oldalunkon, aztán nehézkesen visszahuppantunk a kerekekre.

Kiszabadultunk.

– Azt a kurva! – kiáltott fel Dale. – Zseniális ötlet!

– Áh, ja. – Vezettem tovább.

Fump!

A tompa morajlás csupán a másodperc törtrészéig tartott. Olyasféle hang volt, amelyet inkább érzel, mint hallasz.

– Ez jó nagyot szólt – jegyezte meg Sanchez.

– Dehogyis. – Dale lefejtette a nő karját a válláról. – Alig hallottam.

– Igaza van. – Tekintetemet az előttünk elterülő terepen tartottam. – Az a hang a talajon és a kerekeken át utazott fel a kabinba. Ha nem szólt volna pokoli nagyot, egyáltalán semmit sem hallottunk volna.

Ránéztem a hátsó kamera képére. A kupola természetesen épen maradt. Annak a széthasításához valami nukleárisra lett volna szükség. A meglepetést az óvóhelyem okozta. Ott volt, ahol hagytam.

Beletapostam a fékbe.

– Azt a kurva! Odanézz! A hegesztésem a robbanás ellenében is kitartott!

Sanchez dühösen pillantott rám.

– Nézze el nekem, ha nem veregetem hátba.

– Komolyan? – fakadt ki Dale. – Pont most fogsz hencegni?

– Csak mondom. Nem semmi hegesztőmunka.

– Basszus, Jazz. – Dale egy kattintással visszavette az irányítást a saját oldalára, és elindult a város felé.

– Fel kéne hívnod Svobodát és az apádat, hogy közöld velük, minden rendben.

– És fel kéne hívnia az ügyvédjét is – tette hozzá Sanchez. – Gondoskodom róla, hogy Brazíliába deportálják, és bíróság elé álljon.

Csak nem? – Elővettem a Gizmómat, és felhívtam Svobodát. Nem vette fel. A telefon hangpostára kapcsolt.

– Ajjaj – mondtam.

– Baj van? – kérdezte Dale.

– Svobo nem veszi fel. – Ismét felhívtam. Ismét hangposta.

– Lehet, hogy valaki elkapta őket?

Sanchezhez fordultam.

– Vannak még verőlegényei Artemisen?

– Nem értem, miért kéne együttműködnöm magával.

– Ne most baszakodjon velem. Ha az apámnak vagy a barátomnak baja esik, darabokban küldöm vissza magát Brazíliába.

– Egyáltalán nincsenek „verőlegényeim”. Az afféléknek én nem parancsolok.

– Baromság. Az orra annyira fent van az O Palácio seggében, hogy onnan már látja a fogazatát.

Sanchez rám villantotta a tekintetét.

– Ők a tulajdonosok. Én nem tartozom közéjük.

– Maguk üzlettársak!

– Az alumíniumpiac majdnem beadta a kulcsot, amikor Artemis leállt a kupolák építésével. Pénzre volt szükségem a folytatáshoz. Ők vészhelyzeti finanszírozást ajánlottak, én meg elfogadtam. Végzik

a dolgukat, és nem szólnak bele a kohó vezetésébe. Annak a kohónak a vezetésébe, amiben benne volt a szívem és a lelkem, és amit maga elpusztított, maga agyatlan szekrétumtócsa.

– Ne higgye, hogy erre nem fogok rákeresni!

Felhívtam apa számát, és a fülemhez tartottam a Gizmót. Minden egyes válasz nélkül hagyott csöngéstől megemelkedett a vérnyomásom.

– Apa sem veszi fel. – A műszerfalon doboltam az ujjaimmal.

Dale fél kézzel vezetett tovább, és elővette a Gizmóját.

– Próbáld Lenét, én hívom Bobot.

Felhívtam Lene számát. Csak csöngött és csöngött. Amikor hangpostára kapcsolt, kinyomtam.

– Semmi.

– Bobot sem tudom elérni – jelentette Dale.

Ideges pillantást váltottunk.

– Talán Rudy rájött, mire készülünk, és mindenkit letartóztatott… – töprengtem. A nagyujjamat a Gizmó fölött lebegtetve, az ajkamat összeszorítva gondolkoztam. Nem a legjobb ötlet felhívni a rendőrséget egy balhé kellős közepén. A logika azt diktálta, hogy várjam meg, amíg visszaérünk a városba. Akkor sem lesznek kevésbé letartóztatva. De nem várhattam.

Hívtam Rudy számát. Négy csöngés, aztán vége. Kinyomtam.

– Jézusom.

– Komolyan?! – fakadt ki Dale. – Még Rudy sem elérhető? Mi az isten történt?

Sanchez elővette a saját Gizmóját, és pötyögni kezdett a kijelzőjén.

– Hé! – A Gizmója után nyúltam, de elrántotta előlem. – Ide vele!

– Nem – válaszolta metsző hangon. – Tudnom kell, hogy az emberek biztonságban visszajutottak-e a városba.

– Baromság! Segítséget hív! – Rávetettem magam, ő meg mindkettőnket a padlóra rántott.

– Elég már! – kiáltott fel Dale.

Sanchez meg akart ütni, de csak az egyik keze volt szabad – a másik halálos szorítással ragaszkodott a Gizmójához. Hárítottam, és lekevertem neki egy pofont. Istenem, hogy ez mennyire jólesett!

– Elég a szarakodásból! – kiáltotta ismét Dale. – Ha rossz gombot nyomtok meg, mind megdöglünk!

– Maga parancsolta a begyűjtőnek, hogy öljön meg! Ismerje be! – Felé ütöttem.

Elhajolt, és kalapácsfogásba zárta a karomat.

– Persze hogy én! Hogy merészeli tönkretenni az életem munkáját!

– A picsába már! – Dale megállította a holdjárót.

Belevetette magát a küzdelembe, és szétválasztott minket. Bármit látsz is az akciófilmekben meg a képregényekben, a nagyobb tényleg jobb. Egy száznyolcvan centis férfinak túl nagy előnye van két vékony nővel szemben.

– Figyeljetek, seggfejek – mondta. – Túl meleg vagyok, hogy örömömet leljem ebben a cicaharcban. Hagyjátok abba, vagy összecsapom a fejeteket.

– Vigyázzon a szájára. – Sanchez tovább pötyögött a Gizmóján.

– Megtennéd, hogy megállítod? – kértem Dale-t.

– Ha bárkit el tud érni, én már boldog leszek. – Mindkettőnket elengedett, de rajtam tartotta a szemét. Valamiért úgy gondolta, én vagyok az agresszor. Csak mert ki akartam kaparni annak a ribancnak a szemét, és fel akartam dugni a húgycsövébe.

Sanchez várta, hogy valaki fogadja a hívását a Gizmóján. Az arckifejezése minden másodperccel egyre nagyobb riadalomról árulkodott. Végül törölte a hívást.

Dale rám nézett.

– És most?

– Mióta vagyok én a főnök?

– Ez az egész balhé a te ötleted volt. Most mihez kezdünk?

– Hát… – Átállítottam a rádiófrekvenciát a főcsatornára. – Itt Jazz Bashara, ha bármelyik EVA-mester hall engem, jelentkezzen. Hall engem valaki?

– Igen! – jött az azonnali válasz. – Sarah Gottlieb vagyok. Arun Gosal is itt van velem. Senkit sem tudunk elérni. Mi folyik itt?

Mindkettejüket ismertem. Sarah mester volt, Arun pedig gyakornok. Pár napja együtt oltottuk el azt a tüzet a Queensland Üveggyárban.

– Nem tudom, Sarah. Kint vagyok egy holdjáróban, és semmilyen választ nem kapok a városból. Mi a helyzetetek?

– A begyűjtőterület a Moltke-előhegységben.

Lenémítottam a mikrofont.

– Ja, igaz is. Tőlem védik a begyűjtőt.

– Nem mintha már számítana – mondta Sanchez. – De jó tudni, hogy az EVA Céh komolyan vette a szerződést.

Visszakapcsoltam a mikrofont.

– Vissza tudtok jutni a városba?

– Úgy terveztük, hogy a begyűjtővel megyünk vissza a kohóba, onnan meg sétálunk, de nem tudjuk elérni a Sanchez Aluminiumot, hogy irányítsák haza a gépet.

– Valószínűleg jobb lesz, ha sétálni kezdtek. – Igyekeztem elkerülni Sanchez metsző tekintetét.

– Negatív – válaszolta Sarah. – Lehet, hogy ez valami elterelő akció, hogy elcsaljanak minket innen. Maradunk.

– Vettem.

– Hé… te még gyakornok vagy. Nem kéne egyedül lenned odakint. Egy mester is van veled? Ki van ott?

– Áh… szakadozik a vonal… – Visszakapcsoltam a rádiót a magánfrekvenciánkra.

– Lesz mit kimagyaráznod később – jegyezte meg Dale.

– Egyszerre csak egy elbaszott helyzettel vagyok hajlandó foglalkozni. Menjünk a városkikötőbe, és nézzük meg, mi újság.

– Igen – mondta Sanchez. – Ott lesz a vonat… és ott lesznek az embereim.

Dale elfoglalta a sofőrülést, és mentünk tovább. Sanchez és én némán ültünk, és az út fennmaradó részére a szemkontaktust is kerültük.

Dale nyaktörő tempóban vágtázott Artemis felé. Ahogy megközelítettük a városkikötőt, láttuk a légzsilipjében dokkoló vonatot.

Sanchez kiegyenesedett.

– Hogy jutunk be?

– Normál esetben beszólnánk rádión egy EVA-mesternek, aki a teherhajós zsilipben van szolgálatban – válaszolta Dale. – De mivel nem válaszolnak, be kell öltöznöm, és a külső manuális szelepeket kell használnom.

– Vessünk egy pillantást a vonatra – szólaltam meg. – Az ablakain át bekukkanthatunk a kikötőbe.

Dale bólintott, majd odahajtott a forgalomtól lelapított terepen. Elhagytuk a teherhajós zsilipet, és megálltunk a bedokkolt vonatnál. Az ablakai jelentősen magasabban voltak a mieinknél, úgyhogy

a pozíciónkból csak a szerelvény plafonját láttuk.

– Várj, intézek egy jobb kilátást. – Dale matatott valamit a műszerfalon, mire a kabin emelkedni kezdett. Mint kiderült, Bob holdjárójába ollós emelőt is szereltek. Hát persze. Miért ne szereltek volna? Minden más elképzelhető funkció is benne volt.

Amikor felemelkedtünk a vonatablakok szintjére, Sancheznek elakadt a lélegzete. Az enyémmel is majdnem ugyanez történt, csak nem akartam, hogy Sanchez így lásson.

Testek hevertek szanaszét – egyesek az üléseikben, mások egymás hegyén-hátán a széksorok közt. Az egyik nőnek hányástócsa gyűlt a szája köré.

– Mi… – Dale is csak ennyit tudott kinyögni.

– Az embereim! – Sanchez tébolyultan ficánkolt, hogy különböző szögekből vegye szemügyre a vonat belsejét.

Nekinyomtam az orromat az üvegnek, hogy jobban lássak.

– Lélegeznek.

– Tényleg? – kérdezte Sanchez. – Biztos benne?

– Igen. Nézze a kék inges fickót. Látja a hasát?

– Michael Mendez. – Sanchez kissé felengedett. – Jó, igen. Látom, hogy mozog.

– Ott estek össze, ahol voltak – állapítottam meg. – Nem nyomakodtak oda a légzsiliphez vagy ilyesmi.

Dale a vonatot a kikötővel összekötő zsilipajtóra mutatott.

– A vonat légzsilipje nyitva áll. Látod a kenyai zászlót az állomáson?

A homlokomat ráncoltam.

– A levegő.

Sanchez és Dale rám néztek.

– A levegő az. Valami baj van a levegővel. A vonaton senkinek sem volt semmi baja, amíg a kalauz ki nem nyitotta a zsilipajtót. Aztán elájultak.

Dale a kezét tördelte.

– Pont akkor, amikor kicsináltuk a kohót. Ez nem lehet véletlen.

– Persze hogy nem véletlen! – fakadt ki Sanchez. – A kohóm közvetlenül az Armstrong kupola létfenntartó rendszerébe szállítja a levegőt. Mégis mit gondoltak, honnan jön az oxigén?

Megragadtam a vállát.

– De azokban a csövekben biztonsági rendszerek vannak, nem? Szelepek meg ilyesmik?

Sanchez ellökte a kezemet.

– Azok arra szolgálnak, hogy kivédjék a szivárgásokat, nem arra, hogy kibírjanak egy hatalmas robbanást!

– A picsába, picsába, picsába… – mondta Dale. – A robbanást megfékezte a kohó kupolája, nem tudott hol szétoszlani az ereje. Túl jó hegesztőmunkát végeztél. A nyomás csak az oxigénvezetéken át távozhatott. Ó, a picsába!

– Várjunk csak, nem. Nem, nem, nem. Az nem lehet. A létfenntartó rendszer biztonsági érzékelőkkel vizsgálja a bejövő levegőt. Nem pumpálják csak úgy be egyenesen a városba, ugye?

– Nem, igaza van – válaszolta kissé megnyugodva Sanchez. – Ellenőrzik a levegő szén-dioxid- és szén-monoxid-tartalmát. Meg a klór-és a metántartalmát is, arra az esetre, ha szivárgási probléma lépne fel a kohómban.

– Hogyan ellenőrzik? – kérdeztem.

Sanchez egy másik ablakhoz lépett, hogy jobban lássa kidőlt alkalmazottait.

– Folyékony vegyületekkel, amelyek a nemkívánatos molekulák felbukkanása esetén színt változtatnak. Meg számítógépes megfigyeléssel, hogy azonnal tudjanak reagálni.

– Szóval kémia. Ez a szakterülete, ugye? Maga vegyész, ugye? Mi van, ha a kohóbeli robbanásban létrejött valami más is? Valami, amit a létfenntartó rendszer nem tudott kimutatni?

– Nos… – Elgondolkodott. – Van ott kalcium, klór, alumínium, szilícium…

– Metán – tettem hozzá.

– Oké, ha ezt hozzávesszük, létrejöhetett klórmetán, diklór-metán, klór… ó, istenem!

– Mi az? Mi van?

Sanchez a kezébe temette az arcát.

– A metán, a klór és a meleg számos vegyületet hoz létre, és a többségük ártalmatlan. De létrehoz kloroformot is.

Dale megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Ó, hála az égnek.

Sanchez a szájára tette a kezét, és elnyomott egy zokogást.

– Meg fognak halni. Mind meg fognak halni!

– Miről beszél? – értetlenkedtem. – Ez csak kloroform. Egyszerű kábítógáz. Ugye?

Sanchez megrázta a fejét.

– Túl sok filmet látott. A kloroform nem holmi ártalmatlan érzéstelenítő. Nagyon, nagyon halálos.

– De hát még lélegeznek.

Remegő kézzel törölte le a könnycseppjeit.

– Azonnal elveszítették az eszméletüket, ami azt jelenti, hogy az anyag koncentrációja a levegőben legalább tizenötezer per millió. Ilyen körülmények közt egy órán belül mind halottak lesznek. És ez még a legjobb eshetőség.

A szavai kalapácsként zúdultak rám. Lefagytam. Egyszerűen csak teljesen lefagytam. Megremegtem a székemben, és úgy kellett leküzdenem a hányingert. A világ elködösödött előttem. Próbáltam mélyet lélegezni, de zokogás lett belőle.

Az agyam csúcssebességre kapcsolt.

– Oké… áh… oké… várjunk csak…

Ami a rendelkezésemre állt: én, Dale meg egy ribanc, akit nem kedvelek. Egy holdjáró. Két EVA-ruha. Sok tartalék levegő, bár egy város ellátásához nem elég. Hegesztőfelszerelés. Van még egy EVA-mester és egy gyakornok (Sarah és Arun), de túl messze, hogy hasznukat vegyük. Egy óra alatt kell megoldanunk a problémát, és ennyi idő alatt nem jutnának vissza a városba.

Dale és Sanchez elkeseredetten néztek rám.

Rendelkezésemre állt továbbá: Artemis teljes városa, mínusz a benne lévő emberek.

– O-oké… – dadogtam. – A Létfenntartás az Armstrong Földszinten van, az Űrügynökség sor folyosóján. Dale, dokkolj be az ISRO légzsilipbe.

– Vettem. – Teljes gázt adott. Végigrobogtunk a terepen, és megkerültük az Aldrin kupolát.

A hátsó légzsiliphez másztam.

– Amint bejutottam, rohanok a Létfenntartásba. Többtonnányi tartalék levegőjük van a vészhelyzeti tartályokban. Mindet kinyitom.

– A kloroformot nem lehet csak úgy felhígítani – mondta Sanchez. – A levegő molaritása ugyanaz marad.

– Tudom. De a kupolákban vannak túlnyomás-kieresztő szelepek. Amikor megnyitom a tartalék tartályokat, a város légnyomása megemelkedik, a kieresztőszelepek pedig működésbe lépnek. A jó levegő lecseréli a rosszat.

Sanchez végiggondolta, majd bólintott.

– Igen, ez beválhat.

Közvetlenül az ISRO légzsilipje előtt álltunk meg. Dale hátramenetbe kapcsolta a holdjárót, és elvégezte a leggyorsabb, legprofibb dokkolást, amelyet valaha láttam. Alig lassított le, miközben összeházasította a két légzsilipet.

– Azt a mindenit, de jól csinálod.

– Menj! – esedezett.

Felvettem az oxigénmaszkomat.

– Ti maradjatok itt. Dale, ha elcseszem, és kiüt a kloroform, neked kell átvenned a helyemet.

Elfordítottam a légzsilip karját, és felhangzott a kabinnyomást kiegyenlítő levegő sziszegése.

– Sanchez, ha Dale is elcseszi, maga jön. Remélhetőleg ez nem…

Oldalra döntöttem a fejemet.

– Nem fura egy kicsit ez a sziszegés?

Dale a légzsilip ajtajára pillantott.

– Bassza meg! A holdjáró légzsilipje megsérült, amikor leszakadt a felfújható alagút! Zárd el a szelepet, hogy…

A sziszegés annyira felerősödött, hogy már nem hallottam Dale szavait. A légzsilip készült beadni a kulcsot.

Száguldott az agyam: mi történik, ha lezárom a szelepet? Dale-nek és nekem volt EVA-ruhánk, úgyhogy elsétálhatunk az ISRO légzsilipéhez, és gond nélkül használhatjuk. De ehhez el kell hagynunk a holdjárót, ami azt jelenti, hogy ki kell nyitnunk a légzsilipjét, azzal pedig megöljük Sanchezt. Az egyetlen megoldás az lenne, hogy egyenesen behajtunk a járművel a kupolába a Kikötőváros teherhajós légzsilipjén át. Csakhogy senki sem maradt odabent ébren, hogy beengedjen minket. Manuálisan kell kinyitnunk a légzsilipet, ami azt jelenti, hogy el kell hagynunk a holdjárót, azzal pedig megöljük Sanchezt.

Villámgyorsan döntöttem, és teljesen kinyitottam a szelepet.

– Mi a szart csiná… – kezdte Dale.

A holdjáró megrázkódott a kiszökő levegő erejétől. A fülem pattant egyet. Rossz jel – a levegő gyorsabban szökött, mint ahogy a holdjáró pótolni tudta.

– Zárd le mögöttem az ajtót! – kiáltottam hátra.

Négy ajtó. Négy kibaszott ajtó állt köztem és Artemis között. A holdjáró légzsilipjében volt kettő, az ISRO légzsilipjében pedig további kettő. Amíg át nem jutok az utolsón is, veszélyben leszek. Dale és Sanchez rendben lesznek, amint bezárják mögöttem az elsőt.

Kinyitottam az Egyes Ajtót, és beugrottam a holdjáró légzsilipjébe. A Kettes Ajtó volt az, amelyik megpróbált megölni minket. Jég kondenzálódott a széleinél, ahol egyenletes iramban szökött ki

a levegő. Ahogy azt Dale sejtette, a nyílás eltorzult a felfújható alagút csatlakozási pontjainál.

Elfordítottam a kart, és megrántottam az ajtót. Kinyílik egyáltalán ilyen elbaszott állapotban? Allahhoz, Jahvéhez és Krisztushoz imádkoztam, nehogy beszoruljon. Legalább az egyikük meghallhatott, mert a zsilipajtó résnyire nyílt. Minden erőmet bevetettem, hogy tovább tágítsam a rést, és végül sikerült elég szélesre tárnom, hogy átnyomakodhassak rajta. Néha nagyon fasza dolog kicsinek lenni. Beléptem a gyűrűbe – a két légzsilip közti egyméteres alagútba.

Mind a holdjáró külső ajtaja, mint pedig a gyűrű rondán eldeformálódott. Úgy szökött belőlük a levegő, mint egy szitából, de legalább nem láttam rajtuk nagyobb lyukakat. A jármű oxigéntartályai egyelőre gondoskodtak az egyenletes nyomásról, bár vesztes csatát vívtak. És ha az oxigénmaszkomon rágódnál: nem, a vákuumban az nem fog segíteni. A legtöbb, amit tehet, hogy oxigént fúj a halott arcomra.

Elfordítottam az ISRO külső karját, kinyitottam az ajtót, majd bebotorkáltam a légzsilipbe, és hátrapillantottam, hogy lássam, mi van a többiekkel.

Feltételeztem, hogy Dale addigra bezárta a holdjáró belső zsilipajtaját. Rosszul feltételeztem. Azzal megfosztott volna az Artemisbe lépésem előtti fő oxigénforrásomtól. Ez járt abban az idióta fejében? Egy nemes gesztus?

– Zárd be azt a kurva ajtót! – üvöltöttem oda a sziszegésen át.

Aztán megláttam őket. Mindketten sápadtnak és gyengének tűntek. Dale a padlóra rogyott. A picsába. Hiszen az ISRO légzsilipjébe is bejutott a kloroform. A pillanat hevében és a nagy tervezgetésben elfeledkeztem erről az apróságról.

Na jó. Haladjunk csak szép sorjában. Először ki kell nyitnom az utolsó ajtót. A holdjáró oxigénkészlete szűkös, Artemisé viszont bőséges. Elforgattam az utolsó légzsilip fogantyúját, és megpróbáltam belökni az ajtót. Meg sem mozdult.

Persze hogy nem. A holdjáróban az állandó szivárgás miatt alacsonyabb nyomás uralkodott, mint a városban.

– Baaaaaazmeg! – Elfordítottam az ajtó központi szelepét, hogy kiegyenlítsem a nyomást a légzsilip és a túlsó oldal között. Az ISRO nyomáskiegyenlítő szelepe harcba szállt a szivárgással. Melyiknek magasabb a légáramlási értéke? Nem akartam tudni.

Nekitámasztottam a hátamat a légzsilip külső falának, és mindkét lábammal megrúgtam az ajtót. Az első két próbálkozásra megnyikordult ugyan, de nem nyílt ki. A harmadikra igen.

A zsilipajtó egy csattanással kitárult. Levegő suhant be a légzsilipbe és a mögötte álló holdjáróba. Beékeltem a lábamat a nyílásba, hogy a légáramlat ne tudja bezárni az ajtót.

Dale és Sanchez megmenekültek… fogjuk rá. Attól függ, lehet-e „megmenekülésként” tekinteni arra, hogy mérgező gázt lélegzel be egy szivárgó nyomástartó edényben.

Pokolian hasogatott a hátam. Holnap drágán megfizetek ezért. Már ha lesz holnap.

Levettem a cipőmet, és otthagytam, hogy nyitva tartsa az ajtót.

Visszamentem a holdjáróhoz. Dale és Sanchez mostanra teljesen elveszítették az eszméletüket. Basszus. Gyengéd emlékeztető: le ne vedd a maszkodat.

Mindketten egyenletesen lélegeztek. Becsuktam a jármű belső zsilipjének ajtaját, hogy bezárjam őket, aztán visszatértem az ISRO belső ajtajához. Megint belöktem (ezúttal sokkal könnyebben ment, mert a cipőm nem hagyta, hogy visszazárjon), és bezuhantam a laborba.

Visszaszereztem a cipőmet, az ajtó pedig automatikusan bezárult a süvítő levegő hatására.

Bejutottam.

Leültem a padlóra, és felvettem a cipőmet, aztán ellenőriztem az oxigénmaszkom légzárát. Jónak tűnt. És hát nem hánytam, nem készültem elájulni, amit jó jelnek vettem.

Az ISRO-laborban mindenfelé eszméletlen tudósok hevertek. Hátborzongató látványt nyújtottak. Négyen az asztalukon dőltek ki, egy pedig a padlón feküdt. Átléptem az utóbbin, és elindultam a folyosón.

Ránéztem a Gizmómra. Húsz perc telt el azóta, hogy a kloroform a levegőbe jutott, vagyis ha Sanchez becslése helyes, negyven percem maradt helyrehozni a város levegőellátását. Ha nem sikerül, mindenki meghal.

És az én hibám lesz.

16

Szükségem volt Rudyra. Pontosabban szükségem volt Rudy Gizmójára.

Ne feledd, hogy a Létfenntartás zárt terület. Csak akkor juthatsz be, ha ott dolgozol – az ajtók ki sem nyílnak előtted, ha nem ismerik fel a Gizmódat. Rudy Gizmója viszont minden ajtót nyit a városban. Zárt területeket, lakásokat, fürdőszobákat, mindent. Rudy bárhová be tud jutni.

Az Armstrong Felső 4-en lévő irodája futólépésben csak pár percnyire volt az ISRO-labortól. De basszus, milyen szürreális utam volt. A folyosókon és az ajtókban mindenfelé testek hevertek. Akár egy jelenet az apokalipszisből.

Nem halottak. Nem halottak. Nem halottak… Ezt a mantrát ismételgettem magamban, nehogy begolyózzak.

A rámpákon mentem szintről szintre, mert a liftajtókat valószínűleg eltorlaszolták az eszméletlen testek.

Az Armstrong Felső 4-nek volt egy Sziklapark nevű nyílt területe a rámpák közelében. Hogy miért így hívták? Fogalmam sincs. Ahogy átvágtam rajta, megbotlottam egy oldalán fekvő fickóban, és pofával érkeztem egy ájult kisbabáját szorongató turistára. A nő a fiúcska köré tekerte a testét – egy anya utolsó védelmi vonala. Felálltam, és rohantam tovább.

Csúszva fékeztem le Rudy irodájának ajtaja előtt, aztán berontottam rajta. Rudy az asztalára dőlve hevert. Valahogy még eszméletlenségében is volt tartása. Átkutattam a zsebeit. Valahol itt kellett lennie a Gizmójának.

Valamin megakadt a szemem, és birizgálni kezdte az agyamat, de nem tudtam rájönni, hogy mi. Egy olyan pillanat volt ez, amikor nem tudod, inkább csak érzed, hogy valami „baj” van. De hát a pokolba is, „bajban” épp egyáltalán nem szűkölködtünk. Nem vesztegethettem az időmet a tudat alatti baromságaimra. Egy egész várost kellett megmentenem.

Megtaláltam Rudy Gizmóját, és becsúsztattam a zsebembe. A belső Jazzem újra magára vonta a figyelmemet, de ezúttal kissé sürgetőbben. Valami baj van, basszameg! – üvöltötte.

Rászántam egy másodpercet, hogy még egy pillantást vessek a szobára. Nem láttam semmi különöset. A kis, spártai iroda éppúgy festett, mint korábban mindig. Jól ismertem ezt a helyet – többtucatszor jártam itt seggfej tinédzser koromban, és jó a memóriám. Minden úgy volt, ahogy lennie kellett. Minden.

De aztán, ahogy kiléptem az irodából, fejbe kólintott – nem a felismerés, hanem egy tompa tárgy.

A fejbőröm elzsibbadt, a látásom elhomályosult, de eszméletemnél maradtam. Csak súrolt az ütés. Ha pár centiméterrel balra megy, már agyvelő szivárogna belőlem. Előrebotorkáltam, és szembefordultam a támadómmal.

Alvarez egy hosszú acélcsövet tartott az egyik kezében, és egy oxigéntartályt a másikban. A tartály tömlője egyenesen a szájába vezetett.

– Most szórakozol, bazmeg?! – fakadtam ki. – Egyetlen ember van ébren rajtam kívül, és azt pont te vagy?

Megint meglódította a csövet, de elhajoltam az útjából.

Persze hogy Alvarez volt az, a tudatalattim is ezt próbálta közölni velem. Rudy irodája pont úgy nézett ki, ahogy emlékeztem rá, csakhogy Alvareznek bezárva kellett volna lennie az óvóhelyében.

Az események szép sorban játszódtak le az agyamban: az óvóhely megvédte Alvarezt a kloroformtól, és amikor Rudy elájult, az immár felügyelet nélkül maradt gyilkos kifeszegetett a helyéről egy méteres csövet, és a segítségével elfordította a zsilipajtó karját. A másik oldalon lévő zárnak és láncnak esélye sem volt ekkora nyomatékkal szemben.

Lehet, hogy Alvarez nem egy vegyészmérnök, de nem is kellett zseninek lennie, hogy felderengjen neki, valami nem stimmel a levegővel. Vagy ez, vagy majdnem kidőlt, mielőtt rájött. Akárhogy is, az óvóhelyet ellátták oxigéntartályokkal és -tömlőkkel, úgyhogy összerakott magának egy létfenntartó rendszert.

És lám, mik vannak, a cső letört vége afféle kellemes bónuszként recés és éles volt. Csodálatos. Nem csak holmi egyszerű botot tartott a kezében, hanem mindjárt egy lándzsát.

– Gázszivárgás van – mondtam. – Mindenki meghal a városban, ha nem hozom helyre.

Habozás nélkül rám vetette magát. Hiszen bérgyilkos volt, a munkáját végezte. Nem tudtam nem csodálni a szakmai elhivatottságát.

– Ó, hogy basznád meg! – fakadtam ki.

Nagyobb, erősebb és sokkal jobb bunyós volt nálam, ráadásul egy hegyes fémbotot lóbált a kezében.

Megfordultam, mintha el akarnék futni, aztán hátrarúgtam. Gondoltam, ezzel eltéríthetem a támadását, és igazam is lett. A cső mellettem zúgott el ahelyett, hogy betörte volna a koponyámat. A keze ezzel elém került, a hátam pedig a mellkasának nyomódott. Ennél jobb esélyem nem lesz a lefegyverzésére.

Mindkét kezemmel megragadtam a karját, és kicsavartam. Klasszikus lefegyverző mozdulat, és kurvára működnie kellett volna, csakhogy mégsem működött. Egyszerűen csak átnyúlt fölöttem a másik kezével, és a torkomhoz húzta a csövet.

Erős volt. Nagyon erős. Még a sérült karjával is könnyedén fölém kerekedett. Mindkét kezemet a cső és a nyakam közé húztam, de a fém még így is belehasított a torkomba. Nem kaptam levegőt. Ilyenkor egy egészen sajátos pánik uralkodik el az emberen. Pár másodpercig hasztalanul ficánkoltam, aztán minden csepp akaraterőmmel összeszedtem magamat.

Vagy eltöri a nyakamat, vagy elkábít, és aztán töri el a nyakamat. Az oxigénmaszknak nem vettem hasznát – nem képes levegőt lekényszeríteni egy elzáródott torkon. De a csípőmön lévő oxigéntartály segíthet. Szilárd, tompa tárgy. Jobb, mint a semmi. Lenyúltam érte.

Kín!

Szörnyű ötlet volt levennem a kezemet a csőről. Lemondtam a fél ellenállásomról. Alvarez mélyebbre nyomta a fémet a torkomba. A lábam felmondta a szolgálatot, és térdre rogytam. Alvarez követett, a csövet végig a helyén tartotta.

Kezdett magába zárni a sötétség. Bárcsak lett volna még egy kezem.

Még egy kéz…

A gondolat végigvisszhangzott egyre ködösebb elmémen.

Még egy kéz.

Még egy kéz.

Túl sok kéz.

Alvareznek túl sok keze volt.

Mi?

Felpattant a szemem. Alvareznek túl sok keze volt!

Az előbb még a csövet tartotta az egyik kezében, és az oxigéntartályt a másikban, most azonban mindkét kezével a csövet szorította. Ez pedig azt jelentette, hogy a tartályt letette a padlóra.

Összegyűjtöttem azt a kevéske megmaradta erőmet, behajlítottam a térdemet, és előrelendültem. A cső még mélyebben nyomult a torkomba, de nem bántam – a fájdalom segített megőrizni az eszméletemet. Újra előrebuktam, ezúttal erősebben, és végre kibillentettem Alvarezt az egyensúlyából. Együtt dőltünk a padlóra, én alul, ő meg rajtam.

Aztán megütötte a fülemet a legcsodálatosabb hang, amelyet valaha hallottam.

Alvarez köhögése.

Kicsit enyhült a szorítása, aztán újra felköhögött. Ekkor a cső alá süllyesztettem az államat, és a torkom végre kiszabadult! Ziháltam, és nagy, reszketeg levegőket vettem a maszkomból. A fekete köd visszahúzódott.

Mindkét kezemmel megszorítottam a csövet, és előrenyomakodtam, magammal vonszolva Alvarezt. Még nem engedte el a fegyverét, de a fogása minden pillanattal egyre gyengült.

Kikászálódtam alóla, és végre szembefordultam vele. Összekuporodva hevert a földön, és durván rázta a köhögés.

Ahogy reméltem, letette a tartályt, hogy megfojthasson, így amikor előrevonszoltam, a tömlő kiesett a szájából. Választhatott, hogy vagy a csövet tartja meg, vagy a tömlő után nyúl. A cső mellett döntött. Valószínűleg abban reménykedett, hogy miután elkábít, még lesz ideje visszaszerezni a tömlőt, mielőtt ő maga is eszméletlenül esik össze.

Hátranyúlt a tömlő felé, de megragadtam a grabancát, és arrébb vonszoltam a padlón. Levegőért kapkodott, és minden szín kifutott az arcából. Egyszer és mindenkorra kikaptam a csövet a kezéből.

Az arca koppant egyet a padlón – végre teljesen kiütötte magát. Pár másodpercig fáradtan ziháltam, aztán felálltam.

Forrongott bennem a düh. Előreléptem, kezemben az éles végű csövet szorongattam. Alvarez tehetetlenül hevert előttem – egy ismert gyilkos volt, aki az imént próbált végezni velem. Egyetlen szúrás a negyedik és az ötödik borda közé… egyenesen a szívébe… fontolgattam. Tényleg fontolgattam. Nem vagyok rá büszke.

Megtapostam a jobb felkarját a sarkammal. Elroppant alatta a csont.

Ez már inkább az én stílusom.

Nem volt vesztegetni való időm, de azt se hagyhattam, hogy ez a seggfej megint meglógjon. Bevonszoltam az eszméletlen testét az irodába. Félrelöktem Rudyt, és addig matattam az asztalán, amíg meg nem találtam a bilincsét. Rögzítettem Alvarez sértetlen karját az óvóhely fogantyújához, és kihajítottam a kulcsot a folyosóra. Szívesen, Rudy.

Ránéztem a Gizmómra, hogy lássam, mennyi időm maradt: harmincöt perc.

És nem mintha kivárhattam volna a 0:00-t. Az csak egy becslés. Remélhetőleg megengedő. Akárhogy is, több mint kétezer ember élt a városban, és biztos, hogy legalább néhányan idő előtt el fognak halálozni.

Bedugtam a csövet a „hüvelyébe”, vagyis az övem és a kezeslábasom közé. Alvarez ugyan kidőlt, kloroformot lélegzett, eltört a karja, és megbilincselve feküdt. De akkor sem voltam hajlandó több kockázatot vállalni. Nem lesz több kibaszott rajtaütés.

A Létfenntartó felé rohantam. Egyre jobban és jobban ziháltam, és a torkom is feldagadt – még mindig paprikás hangulatban volt az iménti fojtogatása miatt. Valószínűleg ronda zúzódás éktelenkedett rajta, de legalább nem szorult el. És csak ez számított.

Éreztem az epét a leheletemen, de nem állhattam meg pihenni. Átrohantam az eszméletlen testek akadálypályáján. Feljebb tekertem az adagolást a tartályomon, hogy több oxigén jusson sajgó tüdőmbe. Nem sokat segített (ez a trükk nem válik be, ha eleve az egész atmoszférád oxigénből áll), de legalább az enyhe túlnyomás megakadályozott benne, hogy kloroformmal fertőzött levegőt szívjak be a maszk szélén. Ez is valami.

Odaértem a Létfenntartóhoz, és meglobogtattam az ajtó előtt Rudy Gizmóját. A zár egy kattanással kinyílt.

Mindenfelé eszméletlen vietnami fickók hevertek. Felnéztem a falon sorakozó státusképernyőkre. Amennyire az automata rendszerek meg tudták állapítani, minden csúcsszuper volt! Jó nyomás, bőséges oxigén, tökéletesen működő szén-dioxid-kiválasztás… mi többre vágyhat egy számítógép?

Mr. Ðoàn vezérlőpanel előtti széke üresen tátongott. Beleültem, és végignéztem a levegőszabályozó rendszeren. A kiírások vietnami nyelven voltak, de azért elboldogultam, főleg mert az egyik falon ott díszelgett a cső- és vezetékrendszer teljes térképe. Nyilván jó nagyban.

Alaposan áttanulmányoztam, és azonnal kiszúrtam a vészhelyzeti oxigénrendszert. Az összes vezetékét vörössel jelölték.

– Na jó… hol van a vezérlőszelep?– Végigkövettem az ujjammal a különböző vörös vonalakat, amíg meg nem találtam azt, amelyik magába a Létfenntartóba vezetett. Ott találtam valamit, ami mintha egy szelep ikonja lett volna. – Északnyugati sarok…

Az egész hely egy csövekből, tartályokból és szelepekből épült labirintus volt, de már tudtam, hová kell mennem: a harmadik szelephez az északnyugati saroktól balra. Útközben elhaladtam a padlón heverő Mr. Ðoàn mellett. A jelekből ítélve ő is ugyanoda igyekezett, ahová én, de nem ért időben oda.

Mindkét kezemmel megragadtam a szelepet, és elfordítottam. A helyiséget megtöltötte a kieresztett nyomás visszhangjának öblös robaja.

Megcsörrent a Gizmóm a zsebemben. Ez olyan váratlanul ért, hogy harcra készen rántottam elő a csövemet. Megráztam a fejemet a buta mozdulatra, visszadugtam a csövet a helyére, majd válaszoltam a hívásra.

– Jazz?! – Dale hangja. – Jól vagy? Mi itt egy időre elvesztettük az eszméletünket.

– Dale! Igen, jól vagyok. A Létfenntartóban vagyok, most nyitottam ki a kieresztőszelepet. Ti jól vagytok?

– Eszméletünknél vagyunk. Bár elég szarul érzem magam. Fogalmam sincs, miért tértünk magunkhoz.

Sanchez hangja szólalt meg a háttérből.

– A tüdőnk kiszívta a kloroformot a holdjáró levegőjéből. Amint az anyag koncentrációja kétezer-ötszáz per millió alá ment, megszűnt érzéstelenítőként működni.

– Egyébként ki vagy hangosítva – jegyezte meg Dale.

– Sanchez – mondtam színtelen hangon. – Hogy én mennyire örülök, hogy jól van!

Nem izgatta magát a szemétkedésemen.

– Működik a légtisztítás?

Visszarohantam a státusképernyőkhöz, ahol immár mindegyik kupolában sárga fények villogtak.

– Azt hiszem. Mindenhol figyelmeztető és riadófényeket látok, és ha jól sejtem, ezek a kieresztőszelepeket jelölik. Cserélődik a levegő.

Megböktem egy mellettem ülő technikust, de meg se rezzent. Persze még tökéletesen tiszta levegővel is időbe telik majd, hogy magukhoz térjenek. Az elmúlt fél órában egy tizenkilencedik századi érzéstelenítőt lélegeztek.

– Várjon, szívok egy slukkot.

Egy pillanatra elhúztam a maszkot az arcomtól, és vettem egy egészen kicsi levegőt. Azonnal a padlóra rogytam. Túlságosan elgyengültem, semhogy fel tudtam volna állni. Hányni akartam, de ellenálltam a késztetésnek. Visszanyomtam a maszkot az arcomra.

– … nem jó… – motyogtam… – még mindig rossz a levegő…

– Jazz? – szólt bele a rádióba Dale. – Jazz! Nehogy elájulj!

– Smi baj – mondtam, és térdre álltam. Minden lélegzetvételnyi palackozott oxigénnel jobban éreztem magam. – Jól… vagyok… gondolom, csak várnunk kell. Időbe telik, amíg a rendszer kicseréli a levegőt. De semmi baj. Jó úton járunk.

Gondolom, ezt az istenek is hallották, és menten szétröhögték magukat. Alig ejtettem ki a számon az utolsó szót, a csövekből áramló levegő süvítése fokozatosan elhalt.

– Áh… srácok… elállt a levegő.

– Miért? – kérdezte Dale.

– Dolgozom rajta! – A státusképernyőkre pillantottam, de semmi nyilvánvalót nem vettem észre. Aztán odamentem a falon lógó tervrajzhoz. A főszelep a Létfenntartóban volt, és egy ugyanabban a helyiségben lévő állványos tartályba vezetett. Amely a jelzések szerint kiürült.

– Ajaj! – mondtam. – Elfogyott a levegőnk! Nincs elég levegőnk!

– Micsoda? – kérdezte Dale. – Az meg hogy lehet? A Létfenntartónak elég levegője van, hogy hónapokig kitartson.

– Nem igazán. Elég levegőjük van, hogy újratöltsenek egy vagy két kupolát, és elég energiájuk is, hogy hónapokig oxigénné forgassák vissza a szén-dioxidot. De ahhoz nincs elég oxigénjük, hogy az egész várost elárasszák vele. Ilyesmire egyszerűen senki sem gondolt.

– Ó, istenem…

– Egyetlen esélyünk van. Trond Landvik gigantikus mennyiségű oxigént halmozott fel. Kinti tartályokban tárolja.

– Az a rohadék – szólt közbe Sanchez. – Tudtam, hogy az „oxigén az áramért” szerződésemre utazik.

Megint végighordoztam a tekintetemet a vezérlőpulton. Hála az égnek, hogy a vietnamiak az angol ábécét is használják néha. A tervrajz egyik részén a LANDVIK szó állt.

– Trond tartályai rajta vannak a tervrajzon! – állapítottam meg.

– Persze hogy rajta vannak – mondta Sanchez. – Trondnak le kellett paktálnia velük, hogy az ő oxigénrendszere biztosan kompatibilis legyen az övékével.

Végigfuttattam az ujjamat a térképen.

– Eszerint Trond tartályai már rá vannak csatlakoztatva a rendszerre. Bár útban van egy nagy, bonyolult szeleprengeteg, a lényeg, hogy megvan a levegő útja.

– Akkor csináld! – buzdított Dale.

– A szelepek manuálisan működtethetők, és odakint vannak.

– Micsoda? Mi a szarért vannak a manuális szelepek a felszínen?!

– Biztonsági okokból. Trond korábban elmagyarázta, de ez most nem számít. Memorizáltam a csőrendszert. Baromi komplikált, és fogalmam sincs, milyen állapotban lesznek az alszelepek, de ezen

a hídon majd akkor megyek át, ha odaértem.

Kirohantam a Létfenntartóból az Armstrong folyosóira.

– Várjunk csak, ki akarsz menni? – kérdezte Dale. – Miben? Az EVA-ruhád itt van.

– Úton vagyok a Conrad légzsilipjéhez, és van egy nagy csövem. Felfeszítem Bob szekrényét, és az ő holmiját fogom viselni.

– Azok a szekrények centiméternyi vastag alumíniumból vannak – jegyezte meg Dale. – Kizárt, hogy időben ki tudd nyitni.

– Oké, helyes észrevétel. Akkor… – Átrohantam az Armstrong–Conrad csatlakozó alagúton, és ránéztem a Gizmómra. Huszonöt percünk maradt. – Egy turista-hörcsöglabdát fogok használni.

– És hogy fogod elfordítani a fogantyúkat?

Basszus, újabb helyes észrevétel. A hörcsöglabdáknak nem volt karjuk, kesztyűjük vagy bármiféle egyéb artikulációs lehetőségük. Semmit sem tudtam volna megfogni velük.

– Akkor azt hiszem, neked kell eljátszanod a kezem szerepét. A tartályok az Armstrong, a Shepard és a Bean közti háromszögben vannak. Találkozzunk a Bean–Shepard csatlakozónál. Szükségem lesz a segítségedre a háromszögbe való bejutáshoz.

– Vettem. Indulok a csatlakozóhoz. Olyan közel hajtok, amennyire csak tudok, a maradék távot pedig lesétálom.

– Hogyan fogsz kijönni a holdjáróból anélkül, hogy megölnéd Sanchezt?

– Azt én is szeretném tudni – szólt közbe Sanchez.

– Mielőtt kinyitom a légzsilipet, beöltöztetem a ruhádba.

– Az én ruhámba?!

– Jazz!

– Jól van, na. Bocs.

Olyan gyorsan vágtattam át a Conrad Földszinten, ahogy csak tudtam. Az én kupolám büszkélkedhetett a város néhány legkacifántosabb folyosójával. Ha területi szabályozás nélkül zsúfolsz össze egyetlen helyre egy csomó iparost, a műhelyeik minden zugot és hasadékot kitöltenek. De már úgy ismertem az elrendezésüket, mint a tenyeremet.

Természetesen a turistalégzsilip esett a legmesszebb az Armstrong csatlakozó alagútjától. Hol máshol lett volna?

Végre odaértem. Két EVA-mester feküdt a padlón tizenhat turistával szemben, akik a székeiken ülve ájultak el. A szivárgás pont egy eligazítás közben érte őket.

– Itt vagyok a légzsilipnél, Dale.

– Vettem. – A hangjából ítélve távol lehetett a Gizmója mikrofonjától. – Időbe telik, hogy bepréseljem Sanchezt a ruhádba. Meglehetősen magas…

– Már elnézést – szólalt meg Sanchez. – 164 centiméter vagyok… az pont átlagos egy nőnek. Nem én vagyok magas, a szabotőr barátja alacsony.

– Ne nyújtsa ki a ruhámat – mondtam.

– Beleürítek a ruhájába!

– Hé…!

– Fogja be, Sanchez! – utasította rendre a nőt Dale. – Jazz, mentsd meg a várost!

Berohantam a nagy légzsilipbe, és kivettem egy leeresztett hörcsöglabdát a tárolójából.

– Szólok, ha kint vagyok.

Kiterítettem a padlóra a petyhüdt műanyagot a cipzárjával felfelé, és magamra vettem a falról egy menetcsomagot. Eljött az ideje egy kis Rudy-gizmó Mágiának. Bezártam a belső zsilipajtót, elhúztam a Gizmót a zsilip vezérlőpanelje előtte, az pedig átengedett.

A következő probléma: a légzsilipeket elvileg csak beöltözött, kesztyűs EVA-mesterek működtethetik. Ez egy kicsit trükkös lesz.

Lekapcsoltam a számítógép vezérlését, és manuálisra állítottam. Először is elfordítottam a külső ajtó fogantyúját. Az ajtó (mint minden zsilipajtó) egy tömítőajtó volt – a légnyomás belenyomta

a zárjába. Vagyis bár ki lehetett nyitni, ahhoz Supermannek kellett lenned, hogy kihúzd a nyomás ellenében. De legalább a fizikai zárakat kivontam az egyenletből.

Nagyon lassan elfordítottam a szellőztetőszelepet, és amint meghallottam a kiszökő levegő sziszegését, abbahagytam. Ha teljesen megnyitnám, a szelep egyetlen perc alatt kiengedné az űrbe a légzsilip összes levegőjét. Így azonban egy kicsit tovább fog tartani – remélhetőleg elég sokáig, hogy ne haljak bele.

Visszasiettem a hörcsöglabdába, és belemásztam. Kínos művelet volt, mintha egy összeomlott sátorba kellett volna befúrnom magamat, de ez már csak így megy.

Behúztam a cipzárakat (biztonsági óvintézkedésként három réteg van belőlük), aztán pár másodpercre elfordítottam a kart a menetcsomag levegőszelepén. A labda épp csak annyira dagadt meg, hogy mozogni tudjak vele. Ezt általában olyankor csinálod, amikor a légzsilip nem ereszt. Ráérősen felfújod a labdát, és megvárod, hogy az EVA-mester ellenőrizze a cipzárak zárását. Nekem nem jutott ilyen luxus.

A légzsilipben lecsökkent a nyomás, úgyhogy a labdám úgy nőtt, akár egy léggömb egy vákuumkamrában. És ez nem egy hasonlat. A labdám szó szerint léggömb volt egy vákuumkamrában.

Előremásztam (nehéz egy részlegesen felfújt labdában mozogni), és a zsilipajtó karja felé nyúltam. Mivel a labdám nem merevedett meg teljesen, meg tudtam hajlítani annyira a felszínét, hogy megragadhassam az ajtót. Mindkét kezemmel kapaszkodtam, ahogy a nyomás megpróbált lerázni róla.

A labda mindjobban megfeszült, ahogy a levegő szökött a légzsilipből, így egyre inkább nehezemre esett megtartani a fogásomat a karon. Az a gumi most már tényleg nagyon gömb akart lenni.

Egyáltalán nem tetszett neki, hogy egy fogantyú köré tekerem.

Párszor közel jártam hozzá, hogy elveszítsem a kart, de sikerült megtartanom, és végül a légzsilip nyomása eléggé lecsökkent ahhoz, hogy kinyithassam az ajtót.

A maradék levegő is kisuhant, a labdám pedig elnyerte teljes, feszes formáját. Olyan erősen rántottam el a kezemet a szélétől, hogy ténylegesen seggre estem. De nem számított. Biztonságban voltam

a hörcsöglabdámban, a légzsilip pedig nyitva állt előttem.

Felálltam, és ekkor valami nekisúrlódott a lábamnak. A cső volt az, amelyet Balostól tulajdonítottam el. A nagy izgalom közepette teljesen megfeledkeztem róla, hogy még mindig nálam van. Általában véve nem valami jó ötlet hegyes botot hozni egy felfújható létfenntartó rendszerbe, de már nem sokat tehettem ellene. Megszorítottam az övemet, hogy a helyén tartsam a csövet. Nem lenne jó, ha kicsúszna.

Ellenőriztem a menetcsomagomat. Mindent rendben találtam. Ne feledd, turistáknak tervezték. Maguktól gondoskodnak mindenről.

Kióvakodtam a felszínre.

Minden korlátozottsága ellenére a hörcsöglabdában remekül lehet futni. Se ormótlan bakancsok, se vaskos, a mozgást akadályozó nadrágok, se száz kilogrammnyi felszerelés. Semmi ilyesmi. Csak én a normál ruhámban egy közepesen nehéz hátizsákkal.

Nekiveselkedtem, és végigfutottam a terepen. Valahányszor egy zökkenőre értem, felpattantam a levegőbe (na jó, nem a „levegőbe”, de érted, hogy értem). A turisták okkal fizettek több ezer slagot ezért az élményért. Más körülmények közt észvesztően szórakoztató lett volna.

Megkerültem a Conrad kupolát, és végre megpillantottam a Beant. Átvágtam oda, aztán követtem annak a körvonalát is.

Megtapogattam a füldugómat, hogy biztos lehessek benne, működik.

– Hogy állsz, Dale?

– Sanchez beöltözött, én meg ideértem holdjáróval a Shepard–Bean csatlakozóhoz. Most készülök kiszállni. Te?

– Majdnem ott vagyok.

Megkerültem a Beant, és felbukkant előttem a Shepard. Követtem a Bean falát a csatlakozó alagútig. Dale annak a falánál állt, észrevett engem, és odaintett nekem. Bob holdjárója a közelben parkolt. Az ablakokon át láttam, amint Sanchez esetlenül üldögél a ruhámban. A csatlakozóhoz siettem, és ránéztem a Gizmómra. Tizenöt percünk maradt.

Dale leguggolt, és mindkét kezét a labdám alá tette.

– Háromra – mondta.

Ugrásra készen görnyedtem össze.

– Egy… kettő… három!

Tökéletesen időzítettünk. Egy töredékmásodperccel azelőtt ugrottam, hogy Dale a teljes erejével felfelé hajította a labdát, így azzal együtt könnyedén lendültem át a csatlakozón. Persze amikor a túloldalon földet értem, úgy pattogtam körbe-körbe, mint egy idióta.

Dale gyakorlott mozdulatokkal, a kapaszkodókat használva mászott át a csatlakozón. Épp akkor ért földet mellettem, amikor én felálltam.

A Bean és a Shepard mögöttünk terült el, az Armstrong kisebb kupolája pedig előttünk. A külső tartályok oldalt álltak, félig rejtve a csövek és szelepek szövevényes hálózatában.

– Viszket az arcom – szólalt meg Sanchez a rádióban.

– Az szívás – válaszoltam, majd Dale-lel a tartályok felé indultunk.

– Ez a ruha meglehetősen kényelmetlen – panaszkodott tovább Sanchez. – Mi lenne, ha bezárnám a holdjáró zsilipajtaját, nyomás alá helyezném a járművet, és kényelmesen megvárnám magukat?

– Nem – utasította vissza Dale. – A holdjárónak mindig készen kell állnia az azonnali indulásra. Nálunk ez a dolgok rendje.

Sanchez mormogott valamit az orra alatt, de nem erőltette tovább a dolgot.

Elgurultam az első csősorig. Három hatalmas, fölém magasodó nyomástartó tartály uralta a terepet. Mindegyiknek a LANDVIK nevet festették az oldalára.

A legközelebbi csőből kitüremkedő négy szelepre mutattam.

– Ezt a szelepet teljesen zárd el.

– Zárjam el?! – értetlenkedett Dale.

– Igen, zárd el. Bízz bennem. Ezeknek a szelepeknek kitörési zónájuk, tisztítópontjuk és sok egyéb nehezen kezelhető szarságuk van.

– Vettem. – Vastag kesztyűjével megragadta a fogantyút, és lezárta.

Egy másik szelepre mutattam egy három méterrel a talaj fölött húzódó csövön.

– Azt ott nyisd meg teljesen.

Dale felugrott, és mindkét kezével megragadta a csövet, majd arról lógva odamászott a szelephez, megtámaszkodott a lábával egy lejjebb lévő csövön, és elfordította. Felnyögött az erőfeszítéstől.

– Ezek a szelepek irtóra szorosak.

– Még szó szerint sosem fordították el őket. Mi vagyunk az első használóik.

A szelep végül megadta magát, Dale pedig felsóhajtott a megkönnyebbüléstől.

– Megvolnánk!

– Oké, gyere le. – Egy négy szeleppel felszerelt csőrengetegre mutattam. – Azt ott mind zárd el a harmadik kivételével. Annak teljesen nyitva kell lennie.

Miközben Dale dolgozott, ránéztem a Gizmómra. Tíz perc.

– Sanchez, mennyire pontos a kloroformmérgezésre vonatkozó egyórás becslése?

– Meglehetősen pontos – jött a válasz. – Néhányan már most is kritikus állapotban lehetnek.

Dale gyorsított a tempóján.

– Kész. Következő?

– Már csak egy van. – Elvezettem őt a csőlabirintustól egy fél méter széles kieresztőcsőhöz, és az azt vezérlő szelepre mutattam.

– Ezt nyisd meg teljesen, és készen vagyunk.

Megragadta a fogantyút, és megpróbálta elfordítani. Meg sem moccant.

– Dale, el kell fordítanod azt a fogantyút.

– Mit gondolsz, mi a szart csinálok?

– Csináld erősebben!

A másik oldalra állt, mindkét kezével megragadta a fogantyút, és alaposan megvetette a lábát. Így sem tudta megmozdítani.

– A picsába! – fakadt ki.

A szívem majd kiugrott a mellkasomból. Lenéztem használhatatlan kezemre. A hörcsöglabdán belülről sehogy sem foghattam meg a szelepet. Csak bámulni tudtam.

Dale minden erejét beleadta a próbálkozásba.

– A… pi… csá… ba…

– Van a holdjáróban szerszámosláda? – kérdeztem. – Csavarkulcs vagy ilyesmi?

– Nincs – válaszolta Dale összeszorított fogakkal. – Kivettem, hogy helyet csináljak a felfújható alagútnak.

Vagyis a legközelebbi csavarkulcs a városban volt. Túl sok időbe telt volna idehozni.

– És én? – szólt bele Sanchez a rádióba. – Nem segíthetek?

– Nem tud – mondta Dale. – Órákba telik megtanulni EVA-ruhában mászni. Vissza kellene mennem magáért, hogy idehozzam, ami túl sokáig tartana, és maga amúgy sem elég erős. Nem tudna sokat segíteni.

Hát ennyi. Eddig jutottunk. Egyetlen szelep választott el minket a győzelemtől, és nem volt tovább. Kétezer ember fog meghalni. Talán még visszamehetünk a városba, és bevonszolhatunk párat az óvóhelyekre, hogy megmentsük őket. De nem. Mire visszaérünk, mindenki halott lesz.

Körülnéztem, hátha észreveszek valamit, ami segíthet, de az Artemis körüli felszín maga a „semmi” definíciója. Egy rakás regolit és por. Még csak egy barátságos külsejű követ sem láttam, amellyel odasózhattunk volna a szelepnek. Semmit.

Dale térdre esett. A sisakrostélyon át nem láttam az arcát, de hallottam a rádión, hogy sír.

Görcsbe rándult a gyomrom. Hányinger tört rám. Kijött rajtam a stressz – zokogni készültem. Ettől aztán csak még jobban megfájdult a torkom. Az a cső alaposan elintézte a nyakamat, és…

És…

És akkor már tudtam, mit kell tennem.

És ettől az ötlettől pánikba kellett volna esnem. Fogalmam sincs, miért nem így történt, de pánik helyett nyugalom szállt meg. Megoldódott a probléma.

– Dale – szólaltam meg halkan.

– Ó, istenem… – zokogott Dale.

– Dale, meg kell tenned valamit értem.

– M-Mi?

Elővettem a csövet az övemből.

– El kell mondanod mindenkinek, hogy sajnálom. Sajnálok mindent, amit tettem.

– Miről beszélsz?

– És el kell mondanod apának, hogy szeretem. Oké, igazából ez a legfontosabb. Mondd meg apának, hogy szeretem.

– Jazz. – Felállt. – Mit csinálsz azzal a csővel?

– Nyomatékra van szükségünk. – Mindkét kezemmel megragadtam a csövet, és előreszegeztem a hegyes végét. – És itt van. Ha ez nem fordítja el a fogantyút, akkor semmi.

A szelephez gurultam.

– De az a cső a hörcsöglabdádon belül v… Ó. Nem!

– Valószínűleg nem fogom kibírni addig, hogy elfordítsam a fogantyút. Neked kell majd megfognod a csövet, és befejezni a munkát.

– Jazz! – Felém nyúlt.

Most vagy soha. Dale összezavarodott. Nem tudtam hibáztatni. Nehéz végignézni a legjobb barátod halálát, még akkor is, ha a közjó érdekében történik.

– Megbocsátok neked, haver. Mindenért. Ég veled.

Átszúrtam a cső hegyes végét a labda felszínén. Levegő sziszegett ki a csőből – szívószálat adtam a vákuumnak. A cső kihűlt a kezemben. Erősebben nyomtam, és beleékeltem a szelepfogantyú küllői közé.

A hörcsöglabdám kitágult, majd elszakadt a lyuk közelében. Legfeljebb egy másodpercem maradt.

Minden erőmmel oldalra löktem a csövet, és éreztem, ahogy a fogantyú enged a nyomásnak.

Aztán lecsapott rám a fizika bosszúja.

A labda cafatokra szaggatta magát. Az egyik pillanatban még a csövet nyomtam, a következetőben meg már a semmin repültem keresztül.

Hirtelen minden zaj megszűnt. Vakító napfény ostromolta a szememet – fájdalmasan hunyorogtam. A levegő kiszökött a tüdőmből. Lélegezni próbáltam – a tüdőm ugyan kitágult, de nem áramlott belé semmi. Fura érzés.

Arccal felfelé landoltam a talajon. A kezem és a nyakam már lángolt, a testem ruhával védett maradéka lassabban kezdett égni. Az arcom sajgott a perzselő fény rohamától. A szám és a szemem bugyborékolni kezdett – a nedvek felforrtak a vákuumban.

A világ elfeketedett, a tudatom elillant. És megszűnt a fájdalom.

Kedves Jazz!

A hírek szerint valami baj van Artemisen. Állítólag az egész város elhallgatott. Minden kapcsolat megszakadt. Nem tudom, miért pont az én e-mailem lenne kivétel, de meg kell próbálnom.

Ott vagy? Jól vagy? Mi történt?

17

Sötétségre ébredtem.

Várjunk csak. Felébredtem?

– Hogyhogy élek? – próbáltam kérdezni.

– Hhgy é lk? – kérdeztem valójában.

– Kislányom? – Apa hangja. – Hallasz engem?

– Mmf.

Megfogta a kezemet. De valami nem stimmelt. Csak nagyon tompán érzékeltem.

– N… nem… látok…

– Kötés van a szemeden.

Megpróbáltam megfogni a kezét, de fájt.

– Ne. Ne használd a kezedet. Megsérült.

– Nem lenne szabad ébren lennie – szólalt meg egy nő. Roussel doki. – Jazz? Hall engem?

– Mekkora a baj? – kérdeztem.

– Arabul beszél – mondta. – Nem értem.

– Azt kérdezte, mekkora a baj – fordította apa.

– Nehéz gyógyulásnak néz elébe, de túl fogja élni.

– N… nem én… a város. Mekkora a baj?

Szúrást éreztem a karomon.

– Mit csinál? – kérdezte apa.

– Nem lenne szabad ébren lennie.

Aztán már nem is voltam.

• • •

Egy teljes napig ingáztam az ébrenlét és az eszméletlenség között. Innen-onnan emlékszem apró részletekre. Reflextesztek, kötéscsere, injekciók és így tovább. De csak addig voltam félig-meddig magamnál, amíg nyomkodtak, aztán visszatértem a semmibe.

– Jazz?

– Hmm?

– Ébren van, Jazz? – Roussel doki volt az.

– … igen?

– Leveszem a kötéseket a szeméről.

– Rendben.

Éreztem a kezét a fejemen. Aztán eltűnt az anyag az arcomról, és akkor végre ismét láttam. Összerezzentem a fénytől. Miután a szemem hozzászokott, feltárult előttem a szoba.

Egy kis, kórházszerű helyiségben feküdtem. Azért mondom, hogy „kórházszerű”, mert Artemisnek nincs kórháza. Csak Roussel doki gyengélkedője. Ez itt annak valami hátsó szobája lehetett.

A kezemet még mindig kötések fedték. Szörnyű érzés volt. Fájt, bár nem elviselhetetlenül.

A doki, egy hatvanvalahány éves, ősz hajú nő mindkét szemembe belevilágított egy zseblámpával. Aztán feltartotta elém három ujját.

– Hány ujjamat mutatom?

– A várossal minden rendben?

Megrázta előttem a kezét.

– Csak szép sorjában. Hány ujjamat mutatom?

– Hármat?

– Helyes. Mire emlékszik?

Lenéztem a testemre. Úgy tűnt, minden a helyén van. Kórházi köpenyt viseltem, és alaposan betakargattak.

– Emlékszem, hogy kidurrantottam egy hörcsöglabdát. Biztos voltam benne, hogy meghalok.

– Valószínűleg meg is kellett volna halnia, de Dale Shapiro és Loretta Sanchez megmentette. Úgy hallottam, Shapiro áthajította magát az Armstrong–Shepard csatlakozón. Sanchez a másik oldalon állt, ő vonszolta be magát a holdjáróba, amelyet aztán nyomás alá helyezett. Összesen három percig volt vákuumban.

Lenéztem a gézkesztyűmre.

– És túléltem?

– Az emberi test kibír pár percnyi vákuumot. Artemis légnyomása elég alacsony, úgyhogy nem kapott dekompressziós betegséget. A legnagyobb veszélyt az oxigénéhség jelenti. Ugyanaz, mint a fulladás. Pont időben mentették meg. Még egy perc, és vége.

A torkomra helyezte az ujjait, és a falon lógó órát figyelte.

– Másodfokú égési sebek vannak a kezén és a tarkóján. Feltételezem, közvetlen kapcsolatba kerültek a holdfelszínnel. És elég csúnyán leégett az arca. Egy ideig havonta egyszer ellenőriznünk kell, nem kapott-e bőrrákot, de egyébként rendben lesz.

– Mi van a várossal?

– Erről Rudyval kell beszélnie. Odakint vár. Behívom.

Elkaptam a ruhaujját.

– De…

– Jazz, az orvosa vagyok, ezért gondját viselem. De nem vagyunk barátok. Engedjen el.

Elengedtem. Kinyitotta az ajtót, és kilépett rajta.

A kinti szobában megpillantottam Svobodát. A nyakát nyújtogatva nézett be az ajtón, de aztán Rudy lenyűgöző alakja kitakarta őt.

– Helló, Jazz. Hogy van?

– Meghalt valaki?

Rudy becsukta maga mögött az ajtót.

– Nem. Senki sem halt meg.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, és a fejem visszazuhant a párnára. Csak akkor jöttem rá, hogy addig a pillanatig mennyire feszült voltam.

– Hála a kibaszott istennek.

– Ettől függetlenül óriási bajban van.

– Sejtettem.

– Ha ez bárhol máshol történik, emberek halnak meg. – Összekulcsolta a kezét a háta mögött. – Így viszont minden nekünk dolgozott. Itt nincsenek autók, úgyhogy senki sem vezetett, amikor megtörtént a baj, az alacsony gravitációnak hála pedig senki sem törte össze magát, amikor összeesett. Megúsztuk pár karcolással és zúzódással.

– Akkor hát gond egy szál se.

Szúrós pillantást lövellt rám.

– Három lakosnál szívleállás jelentkezett a kloroformmérgezés miatt. Mindhárman idősek voltak, régebbről fakadó tüdőproblémákkal küszködtek.

– De most már jól vannak, ugye?

– Igen, de ezt csak a puszta szerencsének köszönhetjük. Amikor az emberek magukhoz tértek, ellenőrizték a szomszédjaik állapotát. Ha nem ilyen szoros közösségben élnénk, ez nem történt volna meg. És hát a mi gravitációnkban könnyű elcipelni valahová egy eszméletlen embert. Plusz a város egyetlen része sem esik túl messze dr. Rousseltől. – Az ajtó felé döntötte a fejét. – Aki amúgy nincs odáig magáért.

– Észrevettem.

– Komolyan veszi a közegészségügyet.

– Ja.

Egy pillanatig némán állt.

– Nem akarja elmondani, ki vett még részt a balhéjában?

– De nem ám.

– Azt tudom, hogy Dale Shapiro is benne volt.

– Nem tudom, miről beszél. Dale véletlenül pont arra járt.

– Bob Lewis holdjárójában?

– Hiszen haverok. Folyton kölcsönadják egymásnak a cuccaikat.

– Loretta Sanchezzel?

– Talán járnak.

– Shapiro meleg.

– Lehet, hogy nem túl jó benne.

– Értem. Meg tudná magyarázni, miért utalt át magának egymillió slagot Lene Landvik ma reggel?

Hát ezt jó tudni! De azért továbbra is pókerarcot vágtam.

– Egy kis üzleti kölcsön. Befektet az EVA-túrás cégembe.

– Maga megbukott az EVA-vizsgán.

– Ez egy hosszú távú befektetés.

– Most határozottan hazudik.

– Tökmindegy. Fáradt vagyok.

– Hagyom pihenni. – Az ajtóhoz lépett. – Amint jobban lesz, az igazgatónő látni akarja. Nem ártana, ha csomagolna némi könnyű ruházatot. Szaúd-Arábiában épp nyár van.

Amikor Rudy távozott, Svoboda surrant be az ajtón.

– Hé, Jazz. – Odahúzott egy széket az ágy mellé, és leült. – A doki azt mondja, remekül vagy.

– Hé, Svobo. Bocs a kloroform miatt.

– Á, nem nagy ügy – vonta meg a vállát.

– Ha jól sejtem, a város maradéka nem ilyen elnéző.

– Nem olyan dühösek ám az emberek. Na jó, páran igen. De a legtöbbjük nem.

– Komolyan? Hiszen az egész várost kiütöttem.

Legyintett egyet.

– Nem csak a te hibád. Egy csomó mérnöki kudarc is közrejátszott benne. Például: miért nincsenek a levegőt szállító csövekben érzékelők komplex méreganyagok azonosítására? Miért tárolt a Sanchez metánt, oxigént és klórt egy sütővel közös helyiségben? Miért nincs a Létfenntartásnak saját, külön levegője, hogy a dolgozók akkor is eszméletüknél maradjanak, ha a város bajba kerül? Miért centralizált a Létfenntartás, miért nincs egy-egy külön zónája mindegyik kupolához? Az embereket ezek a kérdések izgatják.

A karomra tette a kezét.

– Én meg egyszerűen csak örülök, hogy jól vagy.

Megfogtam a kezét. A gesztus némileg veszített az erejéből a sok kötszer miatt.

– Na mindegy – folytatta. – Legalább közben összehaverkodhattam az apáddal.

– Tényleg?

– Aha! Miután magunkhoz tértünk, kétemberes csapatot alkottunk, és úgy kerestük fel a szomszédokat, hogy jól vannak-e. Tök menő volt. Utána meghívott egy sörre.

Elkerekedett a szemem.

– Apa… meghívott téged egy sörre?

– Aha, bár ő maga üdítőt ivott. Egy jó órát dumáltunk a kohászatról! Remek fickó.

Megpróbáltam elképzelni, ahogy apa és Svoboda együtt lazulnak. Nem ment.

– Remek fickó – ismételte meg Svoboda, ezúttal kicsit halkabban. Lehervadt a mosolya.

– Svobo?

Leszegte a tekintetét.

– Most… elmész, Jazz? Deportálni fognak? Mert annak nem örülnék.

A vállára tettem gézkesztyűs kezemet.

– Nem lesz semmi baj. Nem megyek sehová.

– Biztos vagy benne?

– Aha, van egy tervem.

– Egy terved? – Aggodalmas képet vágott. – A terveid kicsit… hát… nem kéne elbújnom valahová?

Felnevettem.

– Ezúttal nem.

– Oké… – Láthatólag nem sikerült túlságosan meggyőznöm. – De hogyan fogsz ebből kimászni? Mármint… az egész várost kiütötted.

Rámosolyogtam.

– Ne aggódj. Tudom, mit csinálok.

– Oké, akkor jó. – Lehajolt, és mintegy utógondolatként csókot nyomott az arcomra. Fogalmam sincs, mi szállta meg… őszintén nem hittem volna, hogy megvan benne hozzá a kurázsi. Igaz, nem is tartott sokáig a bátorsága. Amint rájött, mit tett, az arca a rémület maszkjává torzult. – Ó, basszus! Bocsánat! Nem gondolkodtam…

Felnevettem. Az a tekintet a szegény fickó szemében… nem tehettem róla.

– Nyugi, Svobo. Csak egy kis puszi. Nem kell felizgatnod magad miatta.

– A-aha. Oké.

Megfogtam a tarkóját, közelebb húztam a fejét az enyémhez, és megcsókoltam. Teljes, hosszú csók volt, nélkülözött minden félreérthetőséget. Amikor szétváltunk, reménytelenül zavarodottnak tűnt.

– Na, emiatt – mondtam. – Emiatt már felizgathatod magad.

• • •

Egy üres, szürke folyosón várakoztam egy CA2-5186 feliratú ajtó mellett. A Conrad Alsó 2 egy kicsit elegánsabb látványt nyújtott a Conrad Alsóban általában uralkodó állapotokhoz képest, bár nem sokkal. Ez is szigorúan melósterület volt, épp csak nélkülözte az alsóbb szintek kétségbeesésszagát.

Párszor kinyitottam és ökölbe szorítottam a kezemet. Már leszedték a kötéseket, de mindkét kezemen vörös hólyagok éktelenkedtek. Mintha leprás lettem volna. Vagy egy kurva, aki kizárólag leprásoknak végzett kézimunkát.

Apa fordult be a sarkon a Gizmója instrukcióit követve, és végül észrevett engem.

– Á. Itt vagy.

– Kösz, hogy eljöttél.

Megfogta a kezemet, alaposan szemügyre vette, és a sérüléseket látva összerezzent.

– Hogy érzed magad? Fáj? Ha fáj, meg kéne látogatnod dr. Rousselt.

– Semmi baj. Rosszabbul néz ki, mint amilyen valójában. – Na tessék, már megint hazudtam apának.

– Na, szóval itt vagyok. – Rámutatott az ajtóra. – CA2-5186. Mi ez?

A panel elé emeltem a Gizmómat, mire kinyílt az ajtó.

– Gyere be.

A nagy, többnyire csupasz műhelyt masszív fémfalak keretezték. A lépéseink visszhangot vertek benne. Középen egy ipari felszerelésekkel megpakolt munkaasztal állt. A mögötte lévő falon gázhengerekből kiinduló csövek vezettek végig az egész helyiségben. A sarokban egy standard óvóhely állt.

– Száznegyvenegy négyzetméter – mondtam. – Régebben pékségként működött. Teljesen tűzbiztos, és a város jóváhagyta magas hőmérsékletű munkák elvégzésére. Önálló légszűrő rendszer és négyszemélyes óvóhely.

A tartályokhoz léptem.

– Ezeket most építtettem be. A központi acetilén-, oxigénés neonvezetékek a helyiség bármely részéből hozzáférhetők. A tartályok természetesen csurig vannak.

A munkaasztalra mutattam.

– Öt égőfej, húszméteres fővezeték és négy szikráztató. Továbbá három teljes védőfelszerelés, öt maszk és három szűrő-árnyékoló készlet.

– Jasmine – szólalt meg apa. – Ez…

– Az asztal alatt: huszonhárom szabvány alumíniumrúd, öt acélrúd és egy rézrúd. Nem tudom, miért tartottál anno rézrudat, de tartottál, szóval itt van. A bérleti díj egy évre előre ki van fizetve, az ajtó paneljét pedig beprogramoztam a Gizmód elfogadására.

Vállat vontam, és leeresztettem a karomat.

– Szóval, ja. Minden, amit annak idején elpusztítottam.

– Az idióta pasid pusztította el, nem te.

– De az én felelősségem volt.

– Igen, a tiéd. – Végigfuttatta a kezét a munkaasztalon. – Ez nagyon sokba kerülhetett.

– 416 922 slagba.

A homlokát ráncolta.

– Jasmine… ezt abból a pénzből vetted, amit…

– Apa… kérlek, ne… – Összeroskadtam, és leültem a padlóra. – Tudom, hogy nem tetszik, ahogyan ezt a pénzt kerestem. De…

Apa összekulcsolta a kezét a háta mögött.

– Az apám… a te nagyapád… súlyos depresszióval küszködött. Nyolcéves koromban öngyilkosságot követett el.

Bólintottam. Családunk történetének egy sötét szeglete. Apa nagyon ritkán hozta szóba.

– Még amikor élt, akkor sem „élt” igazán. Apa nélkül nőttem fel. Nem tudom, milyen egy apával felnőni. Úgyhogy mindent megtettem, amit csak tudtam…

– Nem vagy rossz apa. Én vagyok pocsék gyerek…

– Hadd fejezzem be. – Térdre ereszkedett, majd ráült a sarkára. Hatvan éve naponta ötször imádkozott ebben a pozícióban. Tudta, hogyan helyezze magát kényelembe. – Tudod, az egészet útközben találtam ki. Az apaságot. Nem volt miből dolgoznom. Nem volt előttem példa. És nehéz életet választottam magunknak. Egy bevándorló életét egy pionírvárosban.

– Én nem panaszkodom. Inkább vagyok egy keményen gürcölő koldus Artemisen, mint egy gazdag nő a Földön. Ez az otthonom…

Feltartotta a kezét, hogy elhallgattasson.

– Megpróbáltalak felkészíteni a világra. Sosem bántam veled kesztyűs kézzel, mert tudtam, hogy a világ sem fog, és azt akartam, hogy állj készen. Időnként persze veszekedtünk… keress egy szülőt és egy gyereket, akik sosem veszekedtek, ha tudsz. És nyilván vannak az életednek olyan aspektusai, amelyek zavarnak, de összességében erős, önálló nő vált belőled, és büszke vagyok rád. És rajtad keresztül büszke vagyok magamra is, amiért ilyennek neveltelek.

Megremegett az ajkam.

– Az életemet Mohamed tanításai alapján éltem – folytatta. –Igyekeztem minden döntésemben őszinte és igaz ember lenni. De, mint minden ember, én is gyarló vagyok. Vétkezem. Ha az a lelki békéd ára, hogy az én lelkem egy kicsit beszennyeződjön, ám legyen. Csak remélni merem, van annyi jótéteményem Allah szemében, hogy ezt megbocsássa nekem.

Megfogta mindkét kezemet.

– Jasmine. Elfogadom a kárpótlásodat, bár tudom, hogy tisztességtelen forrásból származik. És megbocsátok neked.

Aztán egy szoros kézfogással elbúcsúztunk.

Na persze. A karjaiba zuhantam, és úgy bőgtem, mint valami kisgyerek. Nem akarok beszélni róla.

Eljött az ideje, hogy szembenézzek a következményekkel. Ngugi ajtaja előtt várakoztam. A következő pár percben fog eldőlni, hogy maradhatok, vagy távoznom kell.

Lene Landvik bicegett ki a mankóin.

– Á, szia, Jazz. Pár napja átutaltam a pénzt a számládra.

– Láttam. Köszi.

– Az O Palácio ma reggel eladta nekem a Sanchez Aluminiumot. Még hetekbe telik majd, hogy letudjuk a papírmunkát, de megegyeztünk az árban, és minden rendben. Loretta már tervezi is az új kohót. Előállt hozzá néhány újítással. Az új modell a szilíciumkivonásra fog koncentrálni, és…

– Megtartod Loretta Sanchezt?

– Hát… Ja.

– Te teljesen megőrültél?

– Most fizettem félmilliárd slagot egy kohászatért, ami nem tud olvasztani. Szükségem van valakire, aki újjáépíti a céget. Tudsz Sancheznél jobb jelöltet?

– De hát ő az ellenség!

– Bárki, aki pénzt keres neked, a barátod. Ezt apától tanultam. Különben is, mindössze négy napja, hogy megmentette az életedet. Nem gondolod, hogy talán kvittek vagytok?

Karba fontam a kezemet.

– Ez még vissza fog ütni rád, Lene. Nem bízhatsz meg benne.

– Ó, nem is bízom. Egyszerűen csak szükségem van rá. Nagy különbség. – Az ajtó felé billentette a fejét. – Ngugi azt mondta, a KSC alig várja, hogy újrainduljon az oxigéntermelés. A város elnéző lesz a biztonsági előírásokkal. Fura, mi? Azt hinnéd, a történtek után szigorúbbak lesznek, nem lazábbak.

– Sanchez a volánnál… – Felsóhajtottam. – Nem egészen ez lebegett a szemem előtt, amikor kidolgoztam a tervemet.

– Hát, az sem lebegett a szemed előtt, hogy kiütöd az egész várost. A tervek változnak. – Ránézett az órájára. – Mennem kell egy konferenciahívásra. Sok szerencsét odabent. Szólj, ha segíthetek valamiben.

Elbicegett, én meg egy darabig csak néztem utána. Magasabbnak tűnt, mint korábban. Valószínűleg csak a fény miatt.

Vettem egy nagy levegőt, és beléptem Ngugi irodájába.

Az igazgatónő az asztala mögött ült, és a szemüvege fölül bámult rám.

– Foglaljon helyet.

Becsuktam az ajtót, és leültem a Ngugival szemben lévő székre.

– Gondolom, tudja, mit kell tennem, Jasmine. És nem könnyű szívvel teszem. – Elém csúsztatatott egy darab papírt. Felismertem a nyomtatványt… pár nappal korábban láttam Rudy irodájában. Egy hivatalos deportálóparancs volt.

– Igen, tudom, mit kell tennie – válaszoltam. – Köszönetet kell mondania nekem.

– Most biztosan viccel.

– Kösz, Jazz – folytattam. – Kösz, hogy megakadályozta az O Palációt a hatalomátvételben. Kösz, hogy érvénytelenített egy idejétmúlt szerződést, amely útjában állt volna egy gigantikus gazdasági fellendülésnek. Kösz, hogy feláldozta magát Artemis megmentéséért. Itt egy trófea.

– Jasmine, maga visszamegy Szaúd-Arábiába. – Megtapogatta a deportálási parancsot. – Nem emelünk vádat, és finanszírozzuk a megélhetési költségeit, amíg hozzá nem szokik a Föld gravitációjához. De ez a legtöbb, amit tehetek.

– Mindazok után, amit én tettem magáért? Csak úgy kihajít a tegnapi szeméttel együtt?

– Ez nem olyasmi, amit meg akarok tenni, Jasmine. Hanem olyasmi, amit meg kell tennem. Olyan közösség képét kell közvetítenünk magunkról, amely határozott törvényi szabályozás szerint működik. És ez most még fontosabb, mint valaha. Jön a ZAFO-ipar, de ha az emberek azt hiszik, bárki simán felrobbanthatja a beruházásaikat, és a tettest még csak törvény elé sem állítjuk, senki sem fog befektetni nálunk.

– Nincs más választásuk. Mi vagyunk az egyetlen város a Holdon.

– Nem nélkülözhetetlenek vagyunk, hanem csak alkalmasak. Ha a ZAFO-vállalatok úgy döntenek, nem bízhatnak meg bennünk, megépítik a maguk holdvárosát. Egy olyat, amelyik megvédi az üzleti érdekeltségeiket. Hálás vagyok mindazért, amit tett, de fel kell áldoznom magát a város érdekében.

Előhúztam a saját papíromat, és elé csúsztattam.

– Mi ez? – kérdezte.

– A vallomásom. Felhívnám rá a figyelmét, hogy nem említem meg benne sem magát, sem Landvikéket, sem senki mást. Csak én vagyok benne. Az alján írtam alá.

Értetlenül nézett rám.

– Segíteni akar a saját deportálásában?

– Nem, adok magának egy „Jazz ingyenes deportálása”-kártyát. Beteszi egy fiókba, és megőrzi vészhelyzet esetére.

– De hiszen most fogom deportálni magát.

– Nem, nem fog. – Hátradőltem a székemben, és keresztbe tettem a lábamat.

– Miért nem?

– Mintha mindenki folyton elfeledkezne róla, hogy csempész vagyok. Nem szabotőr, nem akcióhős, nem várostervező. Hanem csempész. Keményen megdolgoztam a tevékenységem felépítéséért, és büszkén mondhatom, hogy olajozottan működik. Kezdetben voltak vetélytársaim, de már nincsenek. Alacsonyabb árakkal, jobb szolgáltatással és a megbízhatóság jelentette hírnévvel nyomtam le őket.

Ngugi szeme összeszűkült.

– Valahová biztosan ki akar lyukadni ezzel, de fogalmam sincs, hogy hová.

– Látott valaha fegyvereket Artemisen? Mármint azon az egyen kívül, amelyet az asztalában tart?

Megrázta a fejét.

– Nem.

– Na és kemény drogokat? Heroint? Ópiumot? Efféléket?

– Semmi ilyesmit. Rudy néha elkap egy turistát felhasználói mennyiséggel, de még ez is ritkaságszámba megy.

– És sosem tűnődött el rajta, hogy miért nem jutnak be az efféle szarok a városba? – Magamra mutattam. – Mert én nem engedem be őket. Semmi drog, semmi fegyver. Van egy csomó szabályom is. A minimumon tartom a gyúlékony anyagok mennyiségét, és nem kereskedem élő virágokkal sem. Más se hiányzik nekünk, mint valami bizarr penészfertőzés.

– Igen, maga nagyon etikus, de…

– Mi lesz, ha én eltűnök? – kérdeztem. – Gondolja, hogy a csempészés csak úgy abbamarad? Nem. Lesz egy rövid hatalmi vákuum, aztán jön valaki, és betölti. Fogalmam sincs, ki lesz az, de hogy az illető is olyan felelősségteljes lesz-e, mint én? Valószínűleg nem.

Ngugi felvonta a szemöldökét.

Folytattam:

– A város nagy fellendülésnek néz elébe a ZAFO-nak köszönhetően. Lesz egy rakás új munkahely, építkezés, és áradni fognak a melósok. A város minden üzletének új vevői lesznek. Új cégek nyílnak meg, hogy kiszolgálják a növekvő keresletet. Ugrásszerűen megnő a népesség. Lefogadom, hogy máris vannak rá becslései.

Egy pillanatig csak bámult engem.

– Egy éven belül tízezer emberre számítok.

– Na tessék. A nagyobb népesség pedig azt jelenti, hogy a csempészáru iránti igény is megnő. Több ezren akarnak majd drogokat. Rengeteg pénz fog forogni a városban, ami több bűntényt jelent, a bűnözők pedig fegyvereket akarnak majd. Megpróbálják majd behozni őket a már létező csempészútvonalakon és feketepiacon keresztül. Mondja, hogyan képzeli el Artemis jövőjét?

Ngugi megdörzsölte az állát.

– Ez… egy nagyon jó meglátás.

– Rendben. Szóval megkapta a vallomásomat. Az majd visszatart attól, hogy szemtelenkedjek. Fékek és ellensúlyok meg minden.

Kényelmetlenül sokáig gondolkodott rajta. Aztán a szemkontaktust végig fenntartva lehúzta az asztalról a deportálóparancsot, és betette a fiókjába. Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– De még mindig gondoskodnunk kell valamiféle büntetésről… – Közelebb hajolt antik billentyűzetes számítógépéhez, és pötyögni kezdett rajta. Végigfuttatta az ujját a képernyőn. – Eszerint 585 966 slag van a számláján.

– Aha… miért?

– Azt hittem, Lene egymilliót fizetett magának.

– Honnan tu… mindegy. Nemrég törlesztettem egy régi adósságot. Miért fontos ez?

– Azt hiszem, szükség lesz egyfajta kártérítésre. Bírságra, ha úgy tetszik.

– Micsoda? – Hirtelen kiegyenesedtem a székemben. – Artemisen nincsenek bírságok!

– Hívjuk „önkéntes hozzájárulásnak a városi alapba”.

– Ebben nincs semmi „önkéntes”.

– Dehogynem. – Hátradőlt a székében. – Megtarthatja az összes pénzét is, csak akkor deportáljuk.

Uh. Mindegy, ez akkor is győzelem. Pénzt bármikor kereshetek még, de a deportálást nem lehet visszacsinálni. És ráadásul igaza volt. Ha nem büntet meg, bármilyen seggfej követheti a példámat, és elvárhatja, hogy ne cseszegessék érte. El kellett viselnem némi náspángolást.

– Oké. Mennyire gondolt?

– Ötszázötvenezer slag megteszi.

Leesett az állam.

– Most szórakozik, bassza meg?

Önelégülten elvigyorodott.

– Ahogy mondta: szükségem van magára, hogy kordában tartsa a csempészést, de ha van egy csomó pénze, még a végén nyugdíjba megy. Akkor aztán mihez kezdek? Az lesz a legjobb, ha gondoskodom róla, hogy kellőképpen motivált maradjon.

Ha logikusan nézzük, még így is nyert ügyem volt. Megtisztult a lelkiismeretem. De akkor is, annak gondolata, hogy a számlaegyenlegem hatjegyűről ötjegyűre csökken, fizikai fájdalmat okozott.

– Ó! – mosolyodott el Ngugi egy újabb felismeréstől. – És köszönöm, hogy önként jelentkezett Artemis fizetés nélküli, nem hivatalos importszabályozói posztjára. Természetesen magát fogom felelősségre vonni minden veszélyes tiltott anyagért, mindegy, milyen úton kerül be a városba. Vagyis ha felbukkan egy másik csempész, és fegyvereket meg drogokat hoz be, számíthat egy elbeszélgetésre.

Némán meredtem rá. Ő visszabámult.

– A nap végéig várom az átutalását.

Minden ellenállásom elpárolgott. Felálltam a székből, és az ajtóhoz sétáltam. Amikor a kilincs felé nyúltam, megtorpantam.

– Mi a végjáték? – kérdeztem. – Mi lesz, ha egyszer beindulnak a ZAFO-vállalatok?

– A következő nagy lépés az adózás.

– Adózás? – Felhorkantam. – Az emberek pont azért jönnek ide, mert nem akarnak adózni.

– Már most is adóznak… épp csak a KSC-nek fizetett bérleti díj formájában. Át kell állnunk egy tulajdonviszonyi és adózási modellre, hogy a város vagyona közvetlenül kötődjön a gazdasághoz. De ez még odébb van.

Levette a szemüvegét.

– Ez mind része egy gazdaság életciklusának. A törvények nélküli kapitalizmussal kezdődik, amely addig tart, amíg gátolni nem kezdi a növekedést. Aztán jönnek a szabályozások, a bűnüldöző szervek és az adók. Azután a közhasznok és jogosultságok. Végül pedig a túlköltekezés és az összeomlás.

– Várjunk csak. Összeomlás?

– Igen, összeomlás. A gazdaság egy élőlény. Amikor megszületik, csupa életerő, majd amikor kifárad és elsorvad, meghal. Akkor az emberek a kényszer hatására kisebb gazdasági csoportokba tömörülnek, és a ciklus elölről kezdődik, de már több gazdasággal. Kisbabagazdaságokkal, olyanokkal, amilyen Artemis jelenleg.

– Hm. És ha kisbabákat akar, valakit meg kell hozzá dugni.

Ngugi felnevetett.

– Maga és én jól ki fogunk jönni egymással, Jasmine.

További megjegyzések nélkül távoztam. Nem akartam több időt tölteni egy közgazdász elméjében. Sötét és felkavaró helynek találtam.

Innom kellett egy sört.

Nem mondhatnám, hogy én voltam a legnépszerűbb csaj a városban. Kaptam pár kemény tekintetet a folyosókon, de néhány feltartott hüvelykujjat is a támogatóimtól. Reméltem, hogy a nagy izgalom idővel elmúlik. Egyáltalán nem kívántam a hírnevet. Mi több, éppen hogy észrevétlen akartam maradni.

Besétáltam a Hartnellbe, nem igazán tudván, mire számítsak. A szokásos törzsvendégek ültek odabent a szokásos székeikben – még Dale is.

– Hé, itt van Jazz! – kiáltott fel Billy.

Erre mindenki „elájult”. Minden vendég túl akarta licitálni a többieket az eszméletvesztés röhejesen túlzó demonstrálásával. Néhányan kilógatták a nyelvüket, mások komikus fütyüléssel horkoltak, néhányan pedig teljesen elterültek a padlón.

– Ha-ha – mondtam. – Nagyon vicces.

Ezzel a csíny véget ért. A vendégek folytatták szokásos, csendes ivászatukat, amelyet ezúttal némi halk kuncogás színesített.

– Hahó – köszöntött Dale. – Mivel megbocsátottál nekem, gondoltam, bármikor felbukkanhatok, hogy együtt lógjunk.

– Csak azért bocsátottam meg, mert azt hittem, meg fogok halni. De ja. Nem vonom vissza.

Billy letett elém egy korsó friss, jéghideg sört.

– A vendégek szavaztak, és úgy döntöttek, ezt a kört te állod. Tudod, kárpótlásul, amiért majdnem megöltél mindenkit.

– Ó, tényleg? – körülnéztem a kocsmában. – Hát, akkor gondolom, ez van. Írd fel a számlámra.

Billy kitöltött magának fél korsóval, és a levegőbe emelte.

– Jazzre, amiért megmentette a várost!

– Jazzre! – kiáltották kórusban a vendégek, és felemelték a poharukat. Örömmel ittak rám, ha álltam a sörüket. Kezdetnek megteszi.

– Hogy van a kezed? – kérdezte Dale.

– Égetten, hólyagosan, pokoli fájdalmasan. – Belekortyoltam a sörömbe. – Amúgy kösz, hogy megmentetted az életemet.

– Nem téma. Nem akarod esetleg Sancheznek is megköszönni?

– Nem.

Megvonta a vállát, és beleivott a sörébe.

– Tyler nagyon aggódott miattad.

– Hm.

– Szeretne látni téged valamikor. Egy nap vacsorázhatnánk hármasban, nem? Persze én fizetném.

Lenyeltem a kikívánkozó szemét megjegyzést. Ez érdekes lesz. Mindenesetre az csúszott ki a számon, hogy: – Rendben.

Dale nyilván nem erre a válaszra számított.

– Tényleg? Mert… várj, tényleg?

– Aha. – Ránéztem, és bólintottam. – Igen. Legyen.

– Ejha. K-király! Hé, nem akarod elhozni azt a Svoboda nevű fickót is?

– Svobót? Miért akarnám elhozni?

– Együtt vagytok, nem? Ő egyértelműen beléd van esve, és kicsit te is úgy tűntél, mintha…

– Nem! Mármint… ez nem olyan.

– Ó. Akkor csak barátok vagytok?

– Hát…

Dale elvigyorodott.

– Értem.

Egy darabig csendben iszogattunk, aztán így szólt:

– Totál meg fogod fektetni a csávót.

– Jaj, fogd már be!

– Ezer slagot teszek rá, hogy egy hónapon belül egymásra másztok.

Rábámultam. Visszabámult.

– Na? – kérdezte.

Lehúztam a maradék sörömet.

– Nincs fogadás.

– Na ugye!

Kedves Kelvin!

Bocs a késői válaszért. Biztos olvastál már a hírekben a kloroformszivárgásról. Az itteniek úgy hívják, „a Szunya”. Nem történtek halálesetek vagy súlyos sérülések, de azért elküldöm neked ezt a mailt, csak hogy megerősítsem, jól vagyok.

Mondjuk azért eltöltöttem három űrruha nélküli, sistergő percet a Hold felszínén. Az elég nagy szívás volt (ez nem egy vákuumpoén). Meg hát mindenki tudja, hogy én okoztam a Szunyát.

És ezzel meg is érkeztünk a következő problémámhoz: le vagyok égve. Megint. A lényeg röviden az, hogy a város a pimaszságom miatti fenekelésként elvette a pénzem nagy részét. Sajnos nem tudtam az e havi nyereségedet elutalni neked, úgyhogy ezzel tartozni fogok, de szavamat adom, hogy amint tudom, kiegyenlítem a számlát.

Van egy kis lábmunkám a számodra: Egy „Jin Chu” nevű fickó (de az is lehet, hogy ez egy álnév) éppen a Földre tart. Azt állította, hogy hongkongi, és valószínűleg így is van. Egy kínai anyagkutató vállalatnak dolgozik, de nem tudom, melyiknek.

Komiszságért küldték haza Artemisről. Pár napja indították útnak, úgyhogy a Gordon fedélzetén kell lennie, ami azt jelenti, hogy négy napod van, mielőtt megérkezik a KSC-be. Bérelj fel egy nyomozót vagy valami, hogy kiderítsd, hol dolgozik. Szükségem van a cége nevére.

Mert Kelvin, öreg haver, ez itt egy életre szóló lehetőség. Az a cég milliárdokat fog keresni. Annyit fogok beléjük fektetni, amennyit csak tudok, és javaslom, hogy te is tégy így. Hosszú történet – később majd küldök róla egy részletesebb e-mailt.

Egyébként meg az üzlet visszatérhet a régi kerékvágásba. Küldd a cuccokat. Mi több, nemsokára feltornázzuk a csempészárunk mennyiségét, Artemis ugyanis ugrásszerű népességnövekedés elé néz. Új kuncsaftokat kapunk!

Gazdagok leszünk, haver. Mocskosul gazdagok.

És hé, amint tényleg azok leszünk, meg kéne látogatnod. Mostanában sokat tanultam a barátok megbecsüléséről, te meg egész életem egyik legjobb barátja vagy. Szeretnélek személyesen is megismerni. És különben is, ki nem akar Artemisre jönni?

Ez a világok legnagyszerűbb kis városa.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

Szeretnék köszönetet mondani:

David Fugaténak, az ügynökömnek, aki nélkül még mindig éjszakánként és hétvégenként lőném ki a blogra a történeteimet.

Julian Paviának, a szerkesztőmnek, amiért mindig a megfelelő időpontban volt púp a hátamon.

A Crown teljes csapatának és a Random House kereskedelmi részlegének a kemény munkájukért és a támogatásukért. Túlságosan nagy számú hadsereget alkottok, semhogy mindnyájatokat megnevezzelek, de tudnotok kell, hogy rendkívül hálás vagyok, amiért ilyen sok okos ember hitt a munkámban, és segített benne, hogy a világ elé tárjam.

Külön köszönetet érdemel a már régi motorosnak számító publicistám, Sarah Breivogel, akinek utóbbi évekbeli erőfeszítései elengedhetetlenek voltak az épelméjűségem megőrzéséhez.

Hálával tartozom a következőknek is a rendkívül sokféle visszajelzésükért, de különösen azért, hogy segítettek egy női narrátor megszólaltatásában: Molly Stern (kiadó), Angeline Rodriguez (Julian asszisztense), Gilliam Green (a brit szerkesztőm), Ashley (a barátnőm), Mahvash Siddiqui (egy barátom, aki az iszlám hiteles ábrázolásában is segített) és Janet Tuer (az anyukám).

A szerzőről

ANDY WEIR szoftvermérnöki karriert épített, amíg debütáló regénye, A marsi sikere lehetővé nem tette számára, hogy az idejét teljes egészében az írásnak szentelje. Javíthatatlan űrkocka, és elszánt hobbitanulmányozója olyan területeknek, mint a relativisztikus fizika, az orbitális mechanika és az emberi űrrepülés története. Kaliforniában él.

Kövesd a kiadót a Facebookon!

Értékeld a könyvet a molyon!

Ha tetszett a könyv, és szeretnéd a polcodon is tudni, igazold felénk az e-könyv vásárlást és megkaphatod a nyomtatott kötetet óriási kedvezménnyel, féláron!

{i} Extravehicular activity, azaz járművön kívüli tevékenység

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

A szerzőről

Kövesd a kiadót a Facebookon!