David Mitchell

David Mitchell: Cloud Atlas

Sceptre, London, 2004

Copyright © David Mitchell, 2004

Fordították: Bajtai Zoltán, Borbás Mária, Czigányik Zsolt,

Falvay Dóra, Hordós Marianna, Polyák Béla

Hanának és nagyszüleinek

ADAM EWING CSENDES-ÓCEÁNI NAPLÓJA

November 7-e, csütörtök

Túl az indián falun, a part egy elhagyatott szakaszán friss lábnyomokra bukkantam. Rothadó moszaton, tengeri kókuszokon és bambuszon át a nyomok elvezettek gazdájukhoz, egy fehér emberhez – nadrágja és viharkabátja felgyűrve, szakálla ápolt, fején túlméretezett kalap –, aki épp teáskanállal túrta és szitálta a hamuval elegyedő homokot, oly buzgalommal, hogy csupán akkor vett észre, amikor üdvözlésképpen mintegy tízyardnyiról odakurjantottam neki. Így történt hát megismerkedésem dr. Henry Goose-zal, a londoni nemesség seborvosával. Nemzetisége nem volt meglepő. Ha van sziklafészek oly elhagyott, avagy sziget oly távoli, hol az ember angoltól megszólítatlanul találja magát – nos, ilyen hely semmiféle általam valaha is látott térképen nem található.

Vajon elveszítette valamit a doktor ezen a rút parton? Segítségére lehetnék-e? Dr. Goose megrázta fejét, meglazította kendőjét, és látható büszkeséggel tárta elő a tartalmát. – Fogak, uram, a fennforgó kutatás zománcos kavicsai. Elmúlt időkben ez az árkádiai part kannibálok lakomájának volt színhelye, bizony, hol az erősek a gyengéken zabálták degeszre magukat. A fogakat, akárcsak ön vagy én a cseresznye magvait, kiköpték. Ám ezek az alantas zápfogak, uram, arannyá változnak – vajon hogyan? A Piccadilly egy iparosa, ki a nemesség számára készít fogsorokat, szépen fizet emberi őrlőfogakért. Tudja-e, uram, mit ér ennek negyed fontja?

Tudatlannak vallottam magam.

– És nem is világosítom fel, uram, ez ugyanis szakmai titok! – kocogtatta meg az orrát. – Mr. Ewing, ismeretségben van-e a mayfairi Grace márkinéval? Nem? Örüljön ennek, a hölgy ugyanis szoknyába bújtatott holttest. Öt esztendeje, hogy ez a banya rágalmakkal mocskolta be nevemet, igen, minek következtében kigolyóztak a Társaságból. – Dr. Goose a tengerre pillantott. – Ama sötét órában indultam vándorutamra.

Részvétemről biztosítottam a doktort szorongattatásában.

– Köszönöm, uram, köszönöm, ám ezen elefántcsontok – rázta meg a kendőt – az én megváltó angyalaim. Kérem, engedje meg, hogy megmagyarázzam. A márkiné az előbb említett doktor által formált pótfogakat visel. Jövő karácsonykor, éppen, midőn ama parfümös nőstény szamár intéz szózatot a nagyköveteknek adott bálján, én, Henry Goose, igen, én állok fel, és nyilvánítom ki mindenki füle hallatára, hogy háziasszonyunk kannibálok zápfogaival őrli eledelét! Sir Hubert előreláthatólag provokál: – Álljon elő bizonyítékaival – ordít majd a ripők különben elégtétellel tartozik! – Én pedig így szólok: – Bizonyítékkal, Sir Hubert? Nos, anyjának fogait magam gyűjtöttem a Csendes-óceán déli fertályának köpőcsészéiből! Íme, uram, itt van még néhány darabjuk! – és ezeket, éppen ezeket a fogakat hajítom a márkiné teknőchéj levesestáljába, és ez szolgál majd elégtételemül, uram! A csivitelő újdondászok megperzselik újságuk lapjain a jeges márkinét, és a jövő szezonban már szerencsés lesz, ha akár a Szegényház báljára meghívást kap!

Sietve kívántam jó napot Henry Goose-nak. Kétségtelenül a tébolydából szökött.

November 8-a, péntek

Ablakom alatt a rögtönzött sólyatéren Mr. Sykes igazgatásával folyik a munka az orrárbocon. Mr. Walker, Ocean Bay egyetlen korcsmárosa és egyben az első fakereskedője fennen emlegeti Liverpoolban hajóácsként töltött hajdani esztendeit. (Immár kellően jártas lévén az Antipódusok illemtanában, nem feszegetem az efféle valószínűtlen igazságokat.) Mr. Sykes szerint egy teljes hét szükséges a Prófétanőt a „bristoli divathoz” igazítani. Hét nap, a Muskétában elrekkentve, súlyos ítéletnek tűnik, ám emlékezvén a baljós vihar maró fogára, valamint a tengerbe sodort tengerészekre, jelen balszerencsém kevésbé érzik hevenynek.

Ma reggel a lépcsőn találkoztam dr. Goose-zal, és együtt költöttük el reggelinket. Október dereka óta száll meg a Muskétában, miután a Namorados brazíliai kereskedelmi hajón utazott idáig Fidzsiről, ahol egy misszióban gyakorolta mesterségét. A doktor most a régóta esedékes Nellie-t várja, egy ausztráliai fókavadász-hajót, mely Sydneybe hivatott szállítani őt. A gyarmatról majd egy utasszállító hajón keres állást, hogy szülővárosába, Londonba hajózzon.

Dr. Goose-ról igaztalan és elhamarkodott ítéletet alkottam. Diomédeszi cinizmus kell ahhoz, hogy valaki az én hivatásomban boldoguljon, ám a cinizmus gyakran elvakíthat a finomabb erényekre. A doktornak megvannak a különcségei, és örömmel elő is sorolja őket egy hörpintés portugál piscóért (kerüljük a mértéktelenséget), ám szavatolok azért, hogy Sydneytől keletre és Valparaisótól nyugatra rajtam kívül ő az egyetlen úriember ezen a szélességi fokon. Még ajánlólevelet is fogalmazhatok számára Partridge-ékhoz, Sydneybe, mivel dr. Goose-t egy végből szabták a drága Freddel.

Cudar idő zárta ki délelőtti kirándulásomat, így a tőzegtűznél csevegtünk, és szálltak az órák, akár a percek. Hosszasan beszéltem Tildáról és Jacksonról, valamint a San Franciscó-i „aranyláz” kapcsán érzett aggályaimról. Társalgásunk ezután szülővárosomról minapi Új Dél-Wales-i nótáriusi feladataimra terelődött, onnan Gibbonsra, Malthusra és Godwinra, piócák és lokomotívok közbenjöttével. A figyelmes társalgás éltető szer, amelyet keservesen hiányolok a Prófétanő fedélzetén, és a doktor valóságos polihisztor. Mi több, birtokosa kézzel faragott sakkfigurák tisztes hadseregének, kiket buzgón foglalkoztatunk a Prófétanő kifutásáig, avagy a Nellie érkeztéig.

November 9-e, szombat

Napkelte, fényes, akár egy ezüstdollár. Szkúnerünk még fájdalmas képet mutat kint az öbölben. Egy indiai hadi kenut vontatnak a partra. Henry és jómagam a „Banqueter Part”-ra igyekszünk ünnepi hangulatban, és vidoran üdvözöljük a Mr. Walker szolgálatában munkálkodó cselédlányt. A kedvetlen leányzó fehérneműt teregetett egy bokorra, és nem vett rólunk tudomást. Alighanem fekete vér is folyik az ereiben, és úgy vélem, szülőanyja nem áll távoli rokonságban a dzsungel fajzataival.

Az indián falu alatt elhaladván „zümmögés” vonta magára figyelmünket, és eldöntöttük, hogy megkeressük a forrását. A települést karósövény keríti, oly roskatag, hogy az ember tucatnyi helyen is áthághatná. Egy szőre vesztett szuka felnézett, de fogatlan volt, halódott, és nem ugatott. Agakból, paticsfalból és tapasztott mennyezetből összerótt ponga kunyhók külső köre húzódott a faragott szemöldökfával és kezdetleges tornáccal büszkélkedő „mágnás” lakhelyek szélárnyékában. E falu központjában nyilvános korbácsolás folyt. Henryn és jómagamon kívül nem volt jelen más fehér ember, ám bámészkodó indiánok három kasztját különböztethettük meg. A főnök a trónusán ült tollakból összerótt köntösben, míg a tetovált nemesség és asszonyaik, gyermekeik összesen mintegy harmincfőnyi tömege állta körül. A dióbarna uraiknál porosabb és kormosabb, és számukhoz képest feleannyi rabszolga a sárban kuporgott. Minő elfajzott, renyhe érzéketlenség! E ragyás, haki-hakitól gennyedző nyomorultak nézték a büntetést, és nem tudtuk, együttérzést vagy elítélést jelez-e egyetlen válaszuk, a bizarr, méhekéhez hasonlatos döngés. A korbácsoló – valóságos Góliát – alkata kihívást jelentene minden határvidéki díjbirkózónak. A vadember izomzatának minden hüvelyknyi helyére nagy és kicsiny gyíkok képét tetoválták: irhája szép pénzt hozna, ámbár Hawaii minden gyöngyéért sem lennék az, aki a lehántására vállalkozna! A számos cudar év derével lepett szánalmas foglyot pucéran kötötték ki egy A formájú kerethez. Teste minden egyes szaggató csapásra megremegett, háta véres rúnák pergamenje volt, ám érzéketlen arca immár az Úr gondjaiba került vértanú nyugalmára vallott.

Bevallom, a korbács minden egyes csapására ájulás kerülgetett. Majd sajátos dolog történt. A korbácsolt vadember felemelte lecsüggesztett fejét, tekintete az én szememmel találkozott, és titokzatos, meghitt ismeretségről árulkodott! Mintha egy színpadi szereplő elveszettnek hitt barátját pillantotta volna meg a Királyi Páholyban, s a közönség számára láthatatlanul érzékeltetné a felismerést. Egy tetovált fekete közelített felénk, és nefrittőrét előrántva adta tudtunkra, hogy nem szívesen látott vendégek vagyunk. Tudakozódtam a fogoly bűnének természete felől. – Jer, Adam – karolta át Henry a vállamat. – Bölcs ember nem ártja magát a bestia és prédája dolgába.

November 10-e, vasárnap

Mr. Boerhaave meghitt gazfickóinak zártkörű társaságában trónolt, akár Lord Anaconda címer-kígyói karéjában. Még fel sem keltem, amikor odalent már elkezdődött vasárnapi „ünnepségük”. Beretválkozó vizet keresni indultam, és a kocsmát Kormosokkal tömve találtam: sorukra vártak ama szegény indián leányoknál, kiket Walker tőrbe csalt rögtönzött bordélyában. (Rafael nem szaporította a kicsapongók számát.)

Vasárnap reggeli böjtömet nem szegem meg egy bordélyházban. Henry undora az enyémmel vetekedett, hát mellőztük a reggelit (a szolgálót kétségtelenül párhuzamos szolgálatra kényszerítették), és a kápolna felé vettük lépteinket, hogy böjtünket töretlen hagyva imádkozzunk az Úrhoz.

Kétszáz yardnyi út sem maradt mögöttünk, midőn rádöbbentem, hogy naplómat a Muskétabeli szobámban hagytam az asztalon, láthatóan bárki részeg matróz számára, ki történetesen behatolna. Féltve biztonságát (valamint a magamét, ha naplóm netalán Mr. Boerhaave kezébe kerülne), visszafordultam, hogy ügyesebben rejtsem el. Visszatértemet széles vigyor fogadta, s feltételeztem, hogy én magam vagyok a falra festett ördög, ám ajtómat nyitva ráébredtem a valódi okra: nevezetesen Mr. Boerhaave medvéhez méltó ülepére, meglovagolván aranyhajú szerecsen hercegnőjét az én ágyamban! Mentegetőzött vajon ez az ördögi hollandus? Távolról sem! Magát tekintette sértett félnek, elüvöltvén: – Takarodjon innen, Miszter Firkász, vagy Isten f...ára, kettétöröm azt a komisz jenki tollát!

Felkaptam naplómat, és az összesereglett fehér csőcselék kitörő hahotája, csúfondáros kacaja közepette rontottam le a lépcsőn. Walkernál protestáltam: magánszobáért fizetek, s elvárom, hogy magánszoba maradjon távollétemben is, ám ez a gazfickó csupán egyharmadnyi kedvezményt ajánlott „negyedórányi lovaglásért istállóm legtakarosabb kancáján”! Undorodva vágtam vissza: férj és apa vagyok! S előbb halnék meg, semmint méltóságomat és tisztességemet lealacsonyítsam ragyavert cemendéi bármelyikével. Walker megfenyegetett: „kékre díszíti a szemem alját”, ha még egyszer cemendének merészelem minősíteni tulajdon drága leánykáit. Egy fogatlan kobrakígyó gúnyosan vigyorodott: ha feleséggel és gyermekkel bírni erény, „Nos, Mr. Ewing, én tízszerte vagyok magánál erényesebb!”, és egy láthatatlan kéz egy kupa sert zúdított rám. Visszavonultam, mielőtt a folyadékot szilárdabb küldemény követné.

A kápolna harangja Ocean Bay hívőit szólította, s én a várakozó Henryhez siettem, felejteni igyekezvén a gyalázatot, amelynek szállásomon az imént szemtanúja voltam. A kápolna mint holmi kivénhedt hordó nyikorgott, a gyülekezet létszáma alig haladta meg két kezem ujjainak számát, ám utazó még sivatagi oázisnál nem oltotta hálásabban szomját, mint ahogy Henry és jómagam imádkoztunk aznap reggel. Tíz tél is elmúlt, amióta a lutheránus alapítót kápolnája temetőjében nyugalomra helyezték, és nem akadt még felszentelt követője, ki az oltár uralmát igényelni merészelné. Felekezete tehát keresztyén vallások „csörgőzsákja”. A gyülekezet írástudó fele bibliai passzusokat olvasott, és mi ketten csatlakoztunk a soron levő egy-két zsoltárhoz. Ezen vegyes nyáj „jószágigazgatója”, bizonyos Mr. D’Arnoq a szerény feszület alatt állva felkérte Henryt és jómagamat, hogy hasonló módon vegyünk mi is részt az áhítatban. Emlékezetembe idézvén menekvésemet a múlt heti viharból, Lukács Evangéliomának Nyolcadik részét neveztem meg: És hozzá menvén, felkölték őt, mondván: Mester, Mester, elveszünk! Ő pedig felserkenvén, megdorgáló a szelet és a víznek habjait; és megszűnének, és lőn csendesség.

Henry a Nyolcadik Zsoltárt recitálta oly zengő hangon, akár holmi iskolázott színjátszó: Úrrá tetted őt kezeid munkáin, mindent lábai alá vetettél; Juhokat és mindenféle barmot, és még a mezőnek vadait is; Az ég madarait és a tenger halait, mindent, a mi a tenger ösvényein jár.

A Magnificatot nem játszotta orgonista, csupán a kéményben a szél; kórus nem énekelte a Nunc Dimittist, csak a gyülekező sirályok, s mégis, úgy vélem, elnyerték a Teremtő tetszését. Jobban hasonlítottunk Róma őskeresztyényeire, mint bármely későbbi, arkánummal s drágakövekkel ékes Egyház. Közös ima volt ezután soron. A hívek tetszésük szerint fohászkodtak a burgonyavész eltávoztatásért, egy halott csecsemő lelki üdvéért, egy új halászhajó megáldatásáért, et cetera. Henry hálát adott Chatham-sziget keresztyényeinek irántunk, látogatók iránt tanúsított vendégszeretetükért. Én visszhangoztam érzéseit, továbbá az Úr áldását kértem Tildára, Jacksonra és apósomra hosszú távollétem alatt.

Az istentisztelet után a doktort s jómagamat felettébb szívélyesen szólította meg a gyülekezet egy „oszlopa”, bizonyos Mr. Evans, ki Henryt s engem bemutatott kedves nejének (mindketten megkerülték a siketség okozta hátrányt: csupán az általuk hallani vélt kérdésekre válaszoltak, és csupán az általuk hallani vélt válaszokat fogadták el – számos amerikai ügyvéd alkalmazza e stratagémát), valamint ikerfiainak, Keegannek és Dyfeddnek. Mr. Evans tudtunkra adta, hogy szokása szerint hetenként ebédre invitálja közeli otthonába lelkipásztorunkat, Mr. D’Arnoqot, az utóbbi ugyanis Port Hutton, egy néhány mérföldnyire levő hegyfokon lakik. Vajon mi ketten is megosztanánk-e vasárnapi ebédjüket? Mivel korábban már tájékoztattam Henryt a Muskétában uralkodó Gomorráról, s hallottuk, amint gyomrunk azt kiáltja, „Lázadás!”, hálásan fogadtuk el Evansék kedvességét.

Vendéglátónk tanyája, Ocean Baytől félmérföldnyire egy szeles, huzatos völgyben, szerény épületnek bizonyult, ám biztonságosnak ama pokoli viharok ellen, melyek oly sok szerencsétlen hajó bordáit törték a közeli szirteken. A fogadószobát irdatlan (lekonyult állkapcsú és álmos szemű) vaddisznófő uralta, az ikrek által tizenhatodik születésnapjukon ejtett zsákmány, valamint egy álmatag ingaóra (több órányi különbséggel a zsebórám által mutatott időtől; merthogy a pontos idő nagybecsű, Új-Zélandról származó importáru). Egy indián béres kémlelt be az ablakon gazdája vendégeire. Soha még toprongyosabb renegadót nem láttam, ám Mr. Evans esküdött rá, hogy a negyedvér – Barnabas – a valaha két lábon járó legfürgébb juhászkutya. Keegan és Dyfedd derék, torzonborz fickók, kik főként a birkák szokásaiban járatosak (a család kétszáz birkát birtokol), mivel egyikük sem járt a „Városban” (a szigetlakok így nevezik Új-Zélandot), sem iskoláztatásban nem részesültek, csupán atyjuktól nyertek bibliai oktatást, minek következtében tűrhetően megtanultak írni-olvasni.

Mrs. Evans elmondta az asztali áldást, én pedig a legkellemesebb (sóval, kukacokkal és káromkodással fűszerezetlen) étkezést élveztem a Bax konzullal és Partridge-ékkel a Beaumontban elköltött búcsúvacsorám óta. Mr. D’Arnoq a Chatham-szigeten eltöltött tíz esztendő során kiszolgált hajókról mesélt, Henry pedig Londonban és Polinézián kezelt – jeles és szerény – pácienseinek történeteivel szórakoztatott. Jómagam a temérdek nehézséget írtam le, melyeket ez az amerikai nótárius szenvedett el, miközben egy Kaliforniában kelt végrendelet ausztráliai kedvezményezettjét kutatta. A birkapörköltet és almásgombócot Mr. Evans által a cápavadászokkal megejtett csere során főzött serrel öblítettük le. Keegan és Dyfedd távoztak, hogy az állataik után nézzenek, Mrs. Evans pedig visszavonult konyhai kötelmeihez. Henry megkérdezte, vajon működnek-e jelenleg Chatham-szigeten misszionáriusok, mire Mr. Evans és Mr. D’Arnoq összenézett, és az előbbi tudatta: – Nem, a maorik nem nézik jó szemmel, hogy mi, pakehák túl sok civilizációval rontjuk el a moriorikat.

Kérdésemre, hogy létezik-e olyan betegség, mint a „túl sok civilizáció”, Mr. D’Arnoq így válaszolt: – Ha a Horn-foktól nyugatra nincs Isten, úgy az önök alkotmányában szereplő „Minden ember egyenlőnek született” sem létezik, Mr. Ewing. – A „maori” és „pakeha” elnevezést már megismertem a Prófétanőnek a szigetek öblében történt tartózkodása során, de kértem, tudassák, mit vagy kit jelent a „moriori”. Tudakozódásom a történelem valóságos Pandora szelencéjét nyitotta ki, részletezve Chatham bennszülöttjeinek hanyatlását és romlását. Pipára gyújtottunk. Mr. D’Arnoq elbeszélése három óra múlva szakadt meg, amikor is indulnia kellett Port Huttra, mielőtt az est homályba vonná a töltésutat. Szóbeli történelme, véleményem szerint, méltó társa egy Defoe vagy egy Melville tollának, és meg is örökítem e lapokon, egy egészséges alvás után, ha Morpheus is úgy akarja.

November 11-e, hétfő

Tapadós, borús hajnal. Fátyolos az öböl, de Neptunnak hála, az idő kellően enyhe, hogy folytatódjék a Prófétanő javítása. Míg e szavakat írom, helyére emelik a tatárboc új kosarát.

Kis ideje, amikor Henry és jómagam reggelinket költöttük, Mr. Evans érkezett sebbel-lobbal, sürgetve doktor barátomat, vizsgálná meg elzárkózott szomszédját, bizonyos özvegy Bryden asszonyt, kit egy kavicsos zsombékon vetett le a ló. Mrs. Evans ápolja, ám tart tőle, hogy az özvegyasszony élete veszélyben forog. Henry fogta orvosi táskáját, és késlekedés nélkül távozott. (Felajánlottam, hogy vele tartok, ám Mr. Evans a türelmemet kérte, mivel a páciens szavát vette, hogy orvoson kívül senki sem láthatja tehetetlen állapotában.) E tárgyalások hallatán Walker tudatta velem, hogy a férfinem egyetlen tagja sem lépte át az özvegyasszony küszöbét vagy húsz esztendeje, és szerinte „a frigid vén tehén alkalmasint az utolsókat rúgja, ha engedi, hogy dr. Kuruzsló végigtapogassa”.

Mind a mai napig rejtély, honnan erednek a „rekohui” (ahogy a bennszülöttek nevezik a Chatham-szigeteket) moriorik. Mr. Evans hajlik arra a véleményre, hogy Spanyolhonból elűzött zsidók leszármazottai, tanújelül idézvén horgas orrukat és duzzadt ajkukat. Mr. D’Arnoq kedvenc elmélete, miszerint a moriorik egykori maorik voltak, kiknek kenui ezeken az isten háta mögötti szigeteken szenvedtek hajótörést, a nyelv és a mitológia hasonlóságán alapul, következésképpen a logikának nagyobb hányadát tartalmazza. Annyi mindenesetre bizonyos, hogy elszigetelten töltött évszázadok vagy évezredek során a moriorik éppoly kezdetleges életet éltek, akárcsak vigasztalan rokonaik Van Diemen’s Landen. A csónaképítés mestersége (a szigetek közötti csatornákon való átkelésre használt, kezdetlegesen szőtt tutajokon túl), valamint a hajózás szokása kiveszett. Hogy a földgolyó más földeket is tartalmaz, hogy más lábak is tapodják, arról nem is álmodtak a moriorik. Mi több, nyelvükből hiányzik a „fajta” szó, és a „moriori” egyszerűen „nép”-et jelent. Gazdálkodást nem folytattak, hiszen e szigeteket emlősök nem tapodták, míg arra vetődő cetvadászok szándékosan disznókat nem telepítettek ide, szaporítás céljából. Őseredeti állapotukban a moriorik gyűjtögetők voltak: paua kagylókat szedegettek, alámerültek tengeri rákért, tojásért fosztogatták a madárfészkeket, fókákat döftek le, tengeri moszatot gyűjtöttek, lárvákat és gyökereket ástak ki.

Mindaddig a moriorik csupán a háncsszoknyás, toliköpenyes pogányok helybeli változatai voltak az óceán fehér ember által még felderítetlen, tünedező „vakfoltjain”. Vén Rekohu igénye az egyediségre mindazonáltal egyedi csendes-óceáni hitvallásában rejlik. Időtlen időktől fogva, a moriorik papi kasztjának diktátuma szerint, aki ember vérét ontja, a maga manáját – becsületét, értékét, rangját és lelkét – öli meg. A persona non gratanak egyetlen moriori sem ad menedéket, táplálékot, nem áll szóba vele, sőt éppenséggel nem is látja. Ha a kiközösített gyilkos túléli az első telet, a kétségbeejtő magány általában Cape Youngnak egy odújába száműzi, ahol önkezével vet véget életének.

Vegyük ezt fontolóra, buzdított Mr. D’Arnoq. Kétezer vadember (Mr. Evans becslése szerint) zárja szívébe a Ne ölj parancsot, szóban és tettben, és megalkotnak egy szóbeli „Magna Chartá”-t, hogy másutt ismeretlen összhangot teremtsenek hatvan évszázadra, amióta Ádám megízlelte a Tudás Fájának gyümölcsét. A háború ismeretlen fogalom a moriorik számára, akárcsak a pigmeusoknak a teleszkóp. Béke – nem folytonossági hiány két háború között, hanem hosszú évezredek óta tartó elpusztíthatatlan béke – kormányozza e távoli szigeteket. Ki tagadhatná, hogy vén Rekohu közelebb esik Morus Utópiájához, mint Versailles és Bécs, Washington és Westminster – vérszomjas királyocskák által kormányozott Haladó Államaink? – Itt – kiáltott fel Mr. D’Arnoq –, és csakis itt éltek azok az illékony fantazmagóriák, a húsból-vérből való nemes vademberek! (Henry, midőn visszafelé kaptattunk a Muskétába, bevallotta: – Soha nem tudnám vadak olyan faját „nemesnek” minősíteni, mely túlságosan elmaradott, hogysem egyenesen hajítsa a dárdát.)

Ismételt csapások alatt üveg és béke egyaránt törékenynek bizonyul. A moriorikra az első csapást a brit lobogó mérte, melyet kerek ötven esztendeje plántált a Skirmish-öböl talajába György király nevében Broughton hadnagy, Őfelsége Chatbam cirkálójáról. Három év múltán Broughton felfedezése elérte Sydney és London térképkereskedőit, és egy maroknyi szabad telepes (kiknek számát Mr. Evans atyja is szaporította), hajótörött tengerész, és a bebörtönöztetésük feltételei fölött az Új Dél-Wales Gyarmatügyi Hivatalával egyet nem értő elítélt tököt, hagymát, kukoricát és sárgarépát kezdett ott termeszteni. Ezeket eladták ínséges fókavadászoknak – újabb csapás a moriorik függetlenségére, meghiúsítván a bennszülöttek jólétet illető reményeit, amikor fókák vérével festették vörösre a part menti vizeket. (Mr. D’Arnoq a következő matematikával illusztrálta a hasznot: egyetlen fókabőrért tizenöt shillinget adtak Cantonban, és azok a fókavadász pionírok kétezernél is több bőrt gyűjtöttek össze hajónként!) Néhány év múlva már csak a külső sziklákon akadtak fókák, és a „fókavadászok” is burgonyát termeltek, birkát és disznót neveltek olyan arányban, hogy a Chatham-szigetek mára elnyerték „A Csendes-óceán Kertje” nevet. Ezek az újsütetű gazdák a talajt bozóttűzzel tisztítják, amely sok évszakon át sunnyog a tőzeg alatt, és száraz időszakokban kitörve újabb vészt kelt.

A moriorikra a harmadik csapást a cetvadászok mérték, akik tekintélyes számban kötöttek ki Ocean Bay, Waitangi, Owenga és Te Whakaru partjánál hajójavítás, a készletek feltöltése és pihenés céljából. A cethalászhajók macskái és patkányai az egyiptomi dögvész módjára terjedtek el, és felfalták a földön fészkelő madarakat, amelyek tojásai nagyra becsült táplálékát jelentették a morioriknak. Negyedszerre pedig a sötétebb fajokat tizedelő, a fehér civilizáció közeledésével együtt járó különféle nyavalyák tovább apasztották a bennszülöttek számát.

Mindeme balszerencsét azonban eltűrték volna a moriorik, ha nem jön Új-Zélandra a Chatham-szigeteket mint az angolnában bővelkedő lagúnák, kagylóval bélelt öblök és sem harcot, sem fegyvert nem ismerő lakosok valóságos Kánaánját lefestő híre. Ngati Tama és Ngati Mutunga, a Taranaki Te Ati Awa maorik két törzse fülének (a maori leszármazástannak, biztosít bennünket Mr. D’Arnoq, minden ága-boga legalább annyira bonyolult, mint az európai nemesség által oly nagy tiszteletben részesített családfáké, mi több, ezen írástudatlan faj bármelyik fia egy szempillantás alatt feleleveníti nagyatyja nagyatyjának nevét és rangját) e hírek kárpótlást ígértek a legutóbbi „Muskéta Háborúk” során elveszített birtokrészekért. Kémeket küldtek ki, hogy tapuk megerőszakolása és szent helyek bemocskolása által tegyék próbára a moriorik kurázsiját. E provokációkra a moriorik a Mi Urunk tanítása szerint válaszoltak: „odatartották másik orcájukat”, és az Új-Zélandra visszatérő behatolók igazolták a moriorik látszólagos pipogyaságát. A tetovált maori konkvisztádorok egyárbocos hajóhadukat a Rodney brigg kapitányánál, Harewoodnál találták meg, aki 1835 végső hónapjaiban beleegyezett, hogy kétszeri fordulóval átszállít kilencszáz maorit és hét hadi kenut, vetőburgonya, lőfegyverek, disznók, nagy mennyiségű tisztított len, valamint egy ágyú fejében. (Mr. D’Arnoq öt esztendeje akadt a nincstelen Harewoodra Bay of Islands egy csapszékében. Kezdetben tagadta, hogy ő volna a Rodney Harewoodja, majd esküdözött, hogy erőszak hatására szállította a feketéket, de nem derült ki, miféle erőszakot alkalmaztak ellene.)

A Rodney novemberben futott ki Port Nicholasból, ám pogány rakománya, ötszáz férfi, asszony és gyermek, összezsúfolva a hajófenékben a hatnapos úton, ürülékben fulladozva, tengeri betegségtől sújtva, a legcsekélyebb vízmennyiségtől is megfosztva, oly legyengült állapotban ért partot a Whangatete földnyelven, hogy ha akarták volna, még a moriorik is lemészárolhatták volna marcona testvéreiket. A jó szamaritánusok azonban inkább egyre szűkösebb javaik megosztását, a beteg és haldokló maorik ápolását választották a manájuk pusztulásával fenyegető vérontás helyett. – Maorik már máskor is látogattak Rekohura – magyarázta Mr. D’Arnoq –, ám minden alkalommal távoztak, a moriorik tehát úgy vélhették, a gyarmatosítók hasonlóképpen békén hagyják őket.

A moriorik nagylelkűsége akkor nyerte el jutalmát, amikor Harewood kapitány további négyszáz maorival tért vissza Új-Zélandról. Az idegenek ezúttal a takahi nevében formáltak igényt Chathamre – e maori szertartás így fordítható: „a föld bejárása annak birtoklása végett”. Vén Rekohut tehát ily módon osztották fel, és a morioriknak tudtára adták, hogy immár maori alattvalók. December elején, midőn vagy tucatnyi őslakos protestált, amúgy mellékesen lemészárolták őket szekercével. A maorik az angolok méltó tanítványainak bizonyultak „a gyarmatosítás sötét művészetében”.

Chatham szigetének keleti részén jókora sósmocsaras lagúna terül el, Te Whanga, kis híján beltenger, ám termékennyé teszi a Te Awapatikinél a lagúna „ajkán” bezúduló dagály. Tizennégy esztendeje a moriori férfiak tanácskozást tartottak e megszentelt talajon. A három napig tartó vita egyetlen kérdést volt hivatott eldönteni: vajon maori vér ontása lerombolja-e az ember manáját? Fiatalabb férfiak állították, miszerint a béke hitvallása nem foglalja magába az idegen kannibálokat, akikről őseiknek nem volt tudomása. Ha a moriori nem öl: megölik. Az idősebbek békülést sürgettek, hiszen amíg a moriorik megőrzik manájukat földjükkel, isteneik és őseik megóvják törzsüket minden bajtól. – Öleld meg ellenségedet – biztattak az öregek –, így megelőzöd, hogy lesújtson rád. („Öleld meg ellenségedet – elménckedett Henry így megérzed, amint tőre a vesédet csiklandja.”)

Az öregek győztek, de ez édeskeveset számított. – Ha kevés a számbeli fölény – mondta nekünk Mr. D’Arnoq –, a maori úgy tesz szert előnyre, hogy elsőnek és legkeményebben sújt le, mit sok szerencsétlen brit és francia tanúsíthat sírjából. – A Ngati Tama és a Ngai Mutunga törzsek maguk tanácskoztak. A moriori férfinép parlamentjéből kelepcébe tért vissza, és minden lidércnyomást meghaladó gyalázat következett: mészárlás, felperzselt falvak, erőszak, férfiak és nők sora felnyársalva a parton, odúkban rejtőző gyermekek, akiket vadászkutyák szimatoltak ki és szaggattak szét. Néhány főnök a másnapra is gondolt, s csak annyi moriorit mészárolt le, hogy az életben hagyottakba kellő rettegő engedelmességet oltson. Más törzsfők ennyire sem fogták vissza magukat. A waitangi parton ötven moriorit fejeztek le, csontoztak ki, bugyoláltak lenlevelekbe, majd egy óriás agyagkemencében jamgyökérrel és édesburgonyával megsütötték őket. Vén Rekohun az utolsó naplementét még látó moriorik fele sem élte meg a maori napkeltét. (– Immár száznál is kevesebb a tiszta vérű moriorik száma – gyászolt Mr. D’Arnoq. – Papíron a Brit Korona ezeket évekkel ezelőtt felszabadította a rabszolgaság igájából, ám a maorik fittyet hánynak a papírnak. Egyheti hajózásra vagyunk a Kormányzói Háztól, és Chathamen nem tart helyőrséget Őfelsége.)

– Miért nem fogták vissza a maorik kezét a fehérek a tömeggyilkosság során? – tudakoltam.

Mr. Evans már nem aludt, s feleannyira sem süket, mint hittem.

– Látott már valaha vérgőzös agyú maori harcost, Mr. Ewing?

Tagadólag válaszoltam.

– De vérgőzös cápát nemde látott már?

Igenlően válaszoltam.

– Megközelítő állapot. Képzeljen el egy cápáktól hemzsegő sekélyesben vergődő, vérző borjút. Mit tenne – távol marad a víztől, avagy megkísérli megfékezni a cápák állkapcsát? Ilyen volt a választásunk. Ó, segítettünk mi a néhányon, ki ajtónkhoz menekült – Barnabas pásztorunk volt ezek egyike –, de ha kilépünk aznap éjjel azon az ajtón, minket ugyan nem látnak többé. Ne feledje, mi, fehérek ötven főt sem számláltunk akkoriban Chathamen. És mindenestül kilencszáz főt a maorik. A maori elviseli a pakehát, Mr. Ewing, de megvetnek bennünket. Ezt sose feledje.

Mi lehet ebből a tanulság? A béke, bár a mi Urunk kedveli, csupán akkor főerény, ha szomszédjaid osztoznak lelkiismeretedben.

Este

Mr. D’Arnoq neve nem örvend népszerűségnek a Muskéta bán. – Fehér-fekete, kevert vérű korcs – mondta nekem Walker. – Senki sem tudja, mi is valójában. – Suggs, a pult alatt meghúzódó félkarú pásztor esküdözött, miszerint ismerősünk álnéven itt rejtőző bonapartista generális. Valaki más arra esküdött, hogy polák.

A „moriori” név sem örvend közkedveltségnek. Egy részeg maori mulattól úgy értesültem, hogy az őslakosok teljes történelmét az a „bolond vén lutheránus” álmodta, Mr. D’Arnoq pedig csupán azért hirdeti moriori evangéliumát, hogy törvényesítse a maga csalárd igényét a maorikkal, Chatham jogos birtokosaival szemben, kik időtlen idők óta közlekednek itt kenuikkal! James Coffee disznótenyésztő szerint a maorik szolgálatot tettek a fehér embernek, kiirtva a besték egy másik faját, hogy helyet teremtsenek nekünk, és hozzáfűzte: az oroszok arra tanítják a kozákokat, hogy hasonló módon „puhítsák meg a szibériai irhát”.

Küldetésünk a fekete fajok megtérítése és civilizálása kellene legyen, protestáltam, nem pedig a kiirtásuk, hiszen őket is Isten teremtette. A csapszék valamennyi jelenlevője támadások sorozatát zúdította rám „szentimentális jenki handabandázásom” miatt. – Arra se méltó még a legkülönbjük sem, hogy disznó módjára dögöljön meg! – ordította valamelyikük. – Egyetlen evangéliomot ismernek a feketék – a rohadt korbács evangéliomát! – Egy másik: – Mi, britek, a magunk birodalmában eltöröltük a rabszolgaságot – ezzel egyetlen amerikai sem dicsekedhet!

Henry álláspontja, hogy mást ne mondjak, kétértelmű. – Misszionáriusokkal való sokévi munkálkodás után kénytelen vagyok arra a következtetésre jutni, miszerint igyekezetük csupán meghosszabbítja tíz vagy húsz esztendővel egy halódó faj végvonaglását. Az irgalmas szántóvető lelövi a szolgálatból kiöregedett derék lovát. Nekünk, filantrópoknak, vajon nem kötelességünk-e hasonló módon enyhíteni a vadak szenvedését kiirtásuknak siettetésével? Gondolj csak az indiánjaitokra, Adam, gondolj a szerződésekre, melyeket ti, amerikaiak újból és újból visszavontok és megszegtek. Nem emberségesebb, s vajon nem őszintébb-e egyszerűen kupán vágni, s ezzel elintézni őket?

Ahány ember, annyi igazság. Olykor-olykor megpillantok egy igazabb Igazságot, önnön tökéletlen tükörképében rejtekezve, ám ahogy megközelítem, megmoccan, és mélyebbre merül az eretnekség tüskés mocsarába.

November 12-e, kedd

A mi nemes Molyneux kapitányunk megtisztelte a Muskétát, amennyiben alkudozott öt hordó sózott lóhúson házigazdámmal (az alkut egy játszma durva trentuno döntötte el a kapitány javára). Nagy meglepetésemre, mielőtt visszatért volna a sólyatéren folyó munka haladását ellenőrzendő, Molyneux kapitány néhány bizalmas szót kért Henryvel, társam szobájában. A konzultáció folytatódik, míg e szavakat írom. Barátom már figyelmeztetésben részesült a kapitány despotizmusáról, ám nekem így is aggályaim vannak.

Később

Molyneux kapitánynak, mint kiderült, egészségi panasza van, mely, ha kezeletlen marad, veszélyeztetheti az állása által megkövetelt különféle készségeket. A kapitány következésképpen javasolta Henry-nek, hogy barátom tartson velünk (élelmezés és magánkabin gratis) Honoluluba való megérkezésünkig, vállalván a hajóorvos és Molyneux kapitány magánorvosa feladatait. Barátom elmagyarázta, hogy szándéka visszatérni Londonba, ám Molyneux kapitány nem tágított. Henry megígérte, hogy átgondolja a dolgot, és péntek reggelig – vagyis a Prófétanő indulására kitűzött napig – meghozza döntését.

Henry nem nevezte meg a kapitány betegségét, nem is tudakoltam, ámbár ha nem Aesculapius tanítványa is az ember, megállapíthatja, hogy Molyneux kapitány podagrában szenved. Barátomra jó fényt vet diszkréciója. Bármily különcséget tanúsíthat Henry Goose mint különlegességek gyűjtője, hiszem, hogy Goose doktor kiváló gyógyító, és buzgó, noha önző reményem, hogy Henry kedvező válasszal él a kapitány ajánlatára.

November 13-a, szerda

Mint pápista a gyóntatószékhez, úgy térek vissza naplómhoz. Sebhelyeim tanúsítják, hogy az eltelt különleges öt óra nem a nyavalyám által felidézett lázas vízió, hanem valódi esemény. A tényekhez a lehető leghívebben ragaszkodva leírom, mi ért engem a mai napon.

Henry ma reggel ismét meglátogatta özvegy Bryden asszony kunyhóját, hogy megigazgassa a sínt, és friss borogatást alkalmazzon. Nem engedtem a tunyaságnak, ehelyett eltökéltem, hogy megmászom az Ocean Bay fölött magasló, Kúpos Bércnek nevezett dombot, melynek fenséges magaslata a legjobb kilátást ígéri Chatham-sziget „hátországára”. (Az érettebb korú Henry józanabb, mintsem kannibálok lakta feltérképezetlen tájon csatangoljon.) Az Ocean Bayt öntöző lomha vízmosás mentén haladtam felfelé, mocsaras legelőkön, fatönköktől ragyás lankákon, oly rothadó, gyökerekkel kuszán átszőtt őserdőbe, hogy orangután módjára voltam kénytelen a fákra kapaszkodni! Jégesőként záporozó támadás ért hirtelen, őrült rázkódással töltve el az erdőt, s éppoly hirtelen abba is maradt. Egy feketerigót pillantottam meg, tollazata éjfekete, szelídsége megvetéssel vetekedett. Egy láthatatlan tui fakadt dalra, ám felgyújtott képzeletem emberi beszéd képességével vélte felruházni: – Szemet szemért! – rikoltotta, átrebbenve bimbók, ágak és tüskék labirintusán. – Szemet szemért! – Keserves kapaszkodás után megtépve, összeszurkálva győztem le a magaslatot, ki tudja, hány órakor, előző este ugyanis elmulasztottam felhúzni zsebórámat. Az e szigeteket kísértő sűrű pára (a bennszülött „Rekohu” név, mint Mr. D’Arnoqtól értesültünk, „Párás Nap”-ot jelent) aláereszkedett, míg én felfele kapaszkodtam, dédelgetett panorámám tehát nem volt egyéb, mint fák párába vesző csúcsa. Bizony sovány jutalom erőfeszítésemért.

A Kúpos Bérc „csúcsa” kráter volt, átmérője egy kőhajításnyi, környezve egy sziklás falú mélyedést, melynek messzi talaját egy vagy több durva kopi fa gyászos lombozata rejtette. Kötél és fejsze nélkül nem kellett volna mélyének vizsgálatára indulnom. Körüljártam a kráter szélét, tisztább ösvényt keresve vissza Ocean Baybe, midőn egy döbbenetes hu-hú leterített: az elme irtózik az űrtől, és hajlamos fantomokkal benépesíteni, így hát elsőül egy rám rontó agyaras vadkant pillantottam meg, majd egy dárdáját fennen lobogtató maori harcost, kinek arca fajtájának ősi gyűlölködéséről tanúskodott.

Valójában nem volt más, csupán egy nőstény héja szárnyai csépelték szélmalomként a levegőt. Néztem, míg elnyeli az áttetsző köd. Teljes yardnyira voltam a kráter szájától, ám rémületemre alattam a föld, mintha faggyúból volna, morzsolódott – nem szilárd talajon, hanem kinyúló földnyelven álltam! Hasra vágódtam, kétségbeesetten markoltam némi füveket, ám ezek szétmállottak ujjaim között, és én aláhengeredtem, mint holmi kútba hajított szalmabáb! Emlékszem, ahogy ordítozva forogtam az űrben, ágak karmolták a szememet, pörögtem, a zekém fennakadt, leszakadt; laza talaj; a fájdalom előérzete; sürgető, szaggatott fohász segítségért; alászállásomat lassító, ám meg nem állító bokor, és reménytelen kísérlet egyensúlyom visszanyeréséért – csúszás –, majd végül szilárd talaj rohant felém. Az ütközés megfosztott eszméletemtől.

Felhős paplanok és nyárias párnák között hevertem egy, a magaméhoz hasonló San Franciscó-i hálószobában. – Ostoba gyermek vagy, Adam – szólt egy törpe termetű szolga. Tilda és Jackson lépett be, ám amikor örvendezésemet próbáltam kifejezni, torkomból nem angol szó fakadt, hanem egy indián faj rekedt ugatása! Megszégyenített nőm és fiam hintóba szálltak. Üldözésükre indultam, keservesen igyekeztem tisztázni e félreértést, ám a hintót elnyelte a menekvő távolság, míg jómagam cserjés félhomályra és kongó, örökös csendre ébredtem. Zúzódásaim, sérüléseim, izmaim és végtagjaim méltatlankodtak, akár egy elégedetlen pereskedőktől zsongó törvényterem.

Mohának és zuzmónak e nyirkos mélyedésben a Teremtés második napja óta heverő matraca mentette meg éltemet. Angyalok óvták meg tagjaimat, hiszen ha csak egyetlen karom vagy lábam törik, még most is ott hevernék, magamat kiszabadítani tehetetlenül, halálra várva az elemektől vagy marcangoló vadállatoktól. Talpra kecmeregvén, és látva, mily messzire (az előárboc magasságához mérhető távolságra) csúsztam és zuhantam, súlyosabb sérülést nem szenvedve, hálát adtam szabadulásomért az Úrnak, hiszen A nyomorúságban segítségül hívtál és én megszabadítottalak téged; meghallgattalak téged a mennydörgésnek rejtekében.

Szemem alkalmazkodott a homályhoz, és kitörölhetetlen, félelmetes és egyben fenséges látványt tárt fel. Elsőül egy, majd tíz, majd száz meg száz arc merült fel az örök homályból, bálványimádók vésték fakéregbe őket, mintha erdei szellemek dermedtek volna mozdulatlanná gonosz varázsló keze által. Jelző híven le nem írhatja ama boszorkányos törzset! Csupán a lélektelen lehet ennyire eleven. Ujjamat végighúztam az irtóztató arcok mentén. Kétségtelenül én voltam az első fehér ember ama mauzóleumban, történelem előtti fogantatása óta. A fába vésett arcok legifjabbika vélhetőleg tízesztendős, ám az öregekét, kik terebélyesedtek, ahogy korosodtak a fák, olyan pogányok vésték, akiknek már a szelleme is réges-rég kihalt. Ez az ősiség minden bizonnyal a Mr. D’Arnoq moriorijainak kezére vall.

Telt az idő az elvarázsolt helyen, és én menekülésen kezdtem törni fejemet, bátorítva a tudomás által, hogy ama „faszobrok” művészei bizonyára rendszeresen kilábalnak ugyanabból a veremből. Az egyik fal kevésbé látszott meredeknek a többinél, és rostos kúszónövények kínáltak bizonyos „kötélzetet”. Éppen mászni készültem, amikor rejtélyes „dúdolás” keltette fel figyelmemet. – Ki jár ott? – kiáltottam (meggondolatlan cselekedet egy fegyvertelen fehér embertől, ki behatolt egy pogány szentélybe). – Lépj elő! – A csend elnyelte szavaimat, gúnyolt a visszhangjuk. Lépemben meg-sajdult a seb. A „dúdolás” legyek tömegének bizonyult, melyek egy letört ágra felnyársalt kitüremlésen tanyáztak. Egy fenyőággal megböktem a tömeget, és kis híja volt, hogy el nem okádtam magam, mivel az valamilyen bűzölgő belsőségnek tűnt. Menekülőre fogtam volna, ám a kötelesség arra szólított: űzzem el a sötét gyanút, hogy netán egy emberi szív csüng azon a fán. Zsebkendőbe bugyoláltam orromat-számat, és botommal egy élőlényből kivágott szervet érintettem. A szerv lüktetett, eleven módra! És perzselő nyavalyám felszökkent gerincemen! Mint egy álomban (holott nem volt álom!), egy áttetsző szalamandra bukkant elő dög-lakából, és surrant a bot mentén a kezemre! Elhajítottam a botot, és nem láttam, hová tűnt a szalamandra. Véremet perzselte a félelem, és siettem megvalósítani menekülésemet. Könnyebb ezt leírni, mint megtenni, mert ha megcsúszom, és újra lezuhanok ama szédítő falak mentén, másodszor talán nem szegődik mellém a szerencse, ám a sziklába vésett mélyedéseken megvethettem a lábamat, és Isten kegyelmével újabb baleset nélkül értem el a kráter peremét.

Ismét a komisz felhőben, vágyakoztam a magam színét viselő emberek jelenlétére, igen, még a Muskéta durva matrózaira is, és kezdtem azonnal aláereszkedni, remélhetőleg déli irányban. Kezdeti elhatározásom, hogy jelentsem a látottakat (hiszen Mr. Walkert, a tényleges, ha nem is jog szerinti konzult nyilván tájékoztatni kell egy emberi szív elrablásáról?), gyengült, ahogy Ocean Bayhez közeledtem. Máig sem határoztam, mit jelentsek és kinek. Igen valószínű, hogy a szív egy ártányé, avagy egy birkáé volt. Lelkiismeretemet zaklatja a kilátás, hogy Walker és az övéi fákat döntenek ki, és gyűjtőknek adják el a fába vésett képmásokat. Meglehet, érzelmes vagyok, de nem óhajtok a moriorik végső megerőszakolásának eszköze lenni.[1]

Este

Fényeskedett már az égen a Dél Keresztje, midőn Henry visszatért a Muskétába, minek előtte több szigetlakó tartóztatta, gyógyírt kérve „Bryden Asszony Gyógyítójától” csúzukra, bőrbetegségükre és vízkórjukra. – Ha minden burgonya dollár volna – búsongott barátom –, vagyonom túltenne a Nabukodonozorén! – Felzaklatta az én (alaposan szépített) balesetem a Kúpos Bércen, és mindenáron meg akarta vizsgálni sérüléseimet. Korábban az indián szolgálóval megtöltettem fürdőkádamat, miáltal sokkal jobb állapotban bukkantam elő. Henry megajándékozott egy csupor balzsammal gyulladt sérüléseimre, és egyetlen centet sem fogadott el érte. Attól tartva, hogy ez lehet utolsó alkalmam egy tehetséges orvos tanácsát kérni (Henry visszautasítani szándékozik Molyneux kapitány ajánlatát), feltártam a gyengélkedésemmel kapcsolatos aggályaimat. Józanul meghallgatott, és kérdezősködött rohamaim gyakoriságáról és tartamáról. Sajnálkozott, hogy sem ideje, sem felszerelése nincs teljes kórisme megállapítására, de ajánlotta, hogy hazatérve San Franciscóba sürgősen keressem fel a trópusi paraziták egy specialistáját. (Nem vitt rá a lélek, hogy közöljem: ilyen nem létezik.)

Kerül az álom.

November 14-e, csütörtök

A reggeli dagállyal vitorlát bontunk. Ismét a Prófétanő fedélzetén vagyok, de nem állíthatom, hogy öröm volt visszatérnem. Koporsószerű kabinomban jelenleg három nagy tekercs hajókötél tartózkodik, amelyen át kell másznom, hogy elérjem priccsemet, mivel a padlónak egyetlen hüvelykje sem látható. Mr. D’Arnoq különféle élelmiszerek fél tucat hordóját adta el a szállásmesternek, valamint egy vég vitorlavásznat (Walker nagy felháborodására). Feljött a fedélzetre, hogy felügyelje szállításukat, és maga vegye át a fizetséget – és nekem jó utat kívánjon. Koporsómban úgy szorongtunk, mint két ember egy sziklaodúban, hát visszamentünk a fedélzetre, mivel az este kellemes volt. Miután több ügyet megvitattunk, kezet fogtunk, ő pedig aláereszkedett várakozó kétárbocos vitorlására, melynek legénysége két, kevert fajú fiatal szolgája.

Mr. Roderick kevés részvétet tanúsít kérvényem iránt, miszerint helyezze máshová a sérelmes kötéltekercset, mivel ő is kénytelen elhagyni magánkabinját (az előbb említett okból), és átköltözni az előfedélzetre a közönséges matrózokhoz, akiknek számát az öbölben horgonyzó spanyol hajóról „elorzott” öt kasztíliai szaporítja. Kapitányuk a Fúriák valóságos képmása; hacsak hadat nem üzen a Prófétanőnek – mely csatának alighanem ő lenne a vesztese, mert egy lékekben bővelkedő teknőnek a kapitánya –, aligha tehet többet, mint hálát adni csillagainak, hogy Molyneux kapitány nem igényel több dezertőrt. Az arannyal futtatott „Úti cél: Kalifornia” szavak mint molylepkét a lámpás, vonzanak mindenkit. Ezek öten helyettesítik a Bay of Islands két dezertőrét, valamint a viharban elveszített tengerészeket, de még így sem teljes a legénységünk. Finbartól tudom, az emberek elégedetlenkednek az új elrendezés miatt, mert amióta Mr. Roderick megtelepedett a szállásukon, nem beszélhetnek szabadon a palack fölött.

A sorstól szép kárpótlásban részesültem. Miután megfizettem Walker uzsoraszámláját (egyetlen cent borravalót nem adtam a gazfickónak), matrózládámat csomagoltam, amikor Henry lépett be, és így üdvözölt: – Jó reggelt, hajóstárs! – Az Úr meghallgatta imáimat! Henry elfogadta a hajóorvosi állást, és már nem vagyok baráttalan ebben az úszó szérűskertben. A közönséges matróz oly csökönyös öszvér: ahelyett, hogy hálálkodna, amiért orvos lesz kéznél, hogy sínbe rakja töréseit, kezelje fertőzéseit, ilyen morgást hallani: – Mik vagyunk mi, hogy olyan hajóorvost szállítsunk, aki végig sem tud sétálni az orrárbocon? Királyi Zászlóshajó?

Bevallom, egy szemernyit bosszankodtam, hogy Molyneux kapitány a magamfajta fizető úri utasnak siralmas priccset ad csak, amikor kényelmesebb kabin állt mindvégig a rendelkezésére. Ennél azonban sokkal fontosabb Henry ígérete, hogy hatalmas tehetségét betegségem diagnosztizálására fordítja, mihelyt kihajózunk. Megkönnyebbülésem leírhatatlan.

November 15-e, péntek

Hajnalhasadáskor húztuk fel a horgonyt, noha a péntek baljós napja a tengerészeknek. („Babonaság, mindenszentek és egyéb nyomorult sallang megjárja pápista halaskofáknál, de én hasznot akarok húzni a vállalkozásból!”, morog Molyneux kapitány.) Henry és jómagam nem merészkedtünk a fedélzetre, mivel mindenki a felcsarnakolás körül buzgólkodott, ráadásul a déli szél felkorbácsolta a tengert; bajos volt a hajó az este, és ma sem kevésbé az. Fél napot töltöttünk Henry patikaszereinek rendezésével. A modern orvos tartozékai mellett barátom számos angol, latin és német nyelvű tudós kötetnek is tulajdonosa, egy ládikó pedig görög címkéjű, ledugaszolt üvegcsékben porok széles választékát tartalmazza. Ezekből kavar barátom különféle pilulákat és kencéket. Dél tájban kikémleltünk a fedélköz ablakán, és a Chatham-szigetek megannyi tintafoltnak tűntek az ólmos látóhatáron, ám a hullámzás, a hajó dőlése bizonytalan annak, aki egy hétig a parton pihentette a lábát.

Délután

Torgny, a svéd kopogtatott koporsóm ajtaján. Óvatos modorától meglepve, értetlenül kértem, hogy kerüljön beljebb. Letelepedett a hajókötél-piramisra, és suttogva tudatta: ajánlattal érkezett tengerésztársainak egy csoportjától. – Mondja el, hol húzódnak a legkülönb erek, a titkoltak, amiket maguk, helybéliek maguknak tartanak meg. Én meg a cimboráim esünk neki a munkának. Maga csak üljön veszteg, és megkapja tőlünk a tizedrészt.

Beletelt egy percbe, míg felfogtam, hogy Torgny a kaliforniai aranymezőkre utal. Tehát széles körű dezertálás készül, mihelyt a Prófétanő befut rendeltetési kikötőjébe. Megvallom, rokonszenvem a tengerészeké! Ezt meg is mondtam, ám esküvel állítottam, hogy semmiféle tudomással nem bírok aranymezőkről, hiszen esztendeje, hogy távol vagyok, ám ingyenesen és örömmel megszerkesztem az állítólagos „Eldorádó”-kat illusztráló térképet. Torgny beleegyezett. Kitéptem e napló egy lapját, és felvázoltam Sausalito, Benecia, Stanislaus, Sacramento és a többi sémáját, midőn egy rosszindulatú hang szólalt meg: – Valóságos orákulum, igaz-e, Miszter Firkász?

Nem hallottuk, amint Boerhaave leereszkedett a kabinlépcsőn, és belökte ajtómat! Torgny megrettenve felkiáltott, és azonhelyt bűnösnek vallotta magát. – S ha megtudhatnám – folytatta az első tiszt –, ugyan miféle ügyes-bajos dolgod van az utasunkkal, te Stockholm söpredéke? – Torgnynak szavát szegte a rémület, én azonban nem juhászodtam meg, hanem tudattam az erőszakos fráterral: városom „látnivalóit” írom le, hogy Torgny kellően élvezhesse parti kimenőjét.

Boerhaave megemelte szemöldökét. – Most meg parti kimenőt osztogat? Igen? Új hír öreg fülemnek. Azt a papírt, Mr. Ewing, ha tetszenék. – Nem tetszett. Amit a matróznak ajándékoztam, afölött a hollandus nem rendelkezik. – Ó, már megbocsásson, Mr. Ewing. Torgny, fogadd el az ajándékodat. – Nem volt választásom: átadtam a papírt a lesújtott svédnek. – Torgny – dördült rá Mr. Boerhaave ide az ajándékodat, de azonnal, mert a pokol minden kanyarulatára mondom, a napot is megbánod, amikor kimásztál anyád... [tollam pirul gyalázatos szavainak megörökítésekor]. – A megalázott svéd engedelmeskedett.

– Felettébb tanulságos – jegyezte meg Boerhaave, kartográfiámat tanulmányozva. – A kapitány örül majd, ha megtudja, semmi fáradságot nem kímél, hogy okítsa a mi hitvány matrózainkat, Mr. Ewing. Torgny, huszonnégy órai őrség az árboccsúcson. Negyvennyolc óra, ha rajtakapnak, hogy vizet veszel magadhoz. Ha megszomjazol, idd a magad p...ját.

Torgny kimenekült, de velem még nem végzett az első tiszt. – Sok a cápa ezekben a vizekben, Miszter Firkász. Nem tágítanak a hajó közeléből, hátha lehullik nekik valami. Láttam egyszer, amint felfaltak egy utast. Akárcsak maga, ő sem vigyázott a biztonságára, és a tengerbe zuhant. Hallottuk a sikoltozását. A nagy fehér cápa eljátszadozik a vacsorájával, lassan rágja el, itt egy lábat, ott egy falást, és el se hinné, meddig maradt életben az a nyomorult f... Gondolja csak el. – Azzal rám csukta koporsóm ajtaját. Boerhaave, akárcsak valamennyi durva fráter és zsarnok, büszke a tulajdon hírhedett gyűlöletességére.

November 16-a, szombat

Utazásom minden eddiginél nagyobb kellemetlenségét rótta rám a Sors! Vén Rekohu árnya engem, kinek egyetlen vágya a nyugalom és a tapintat, a gyanú és a szóbeszéd pellengérjére vetett! Holott semmi másban nem vagyok vétkes, csupán keresztyéni bizalomban és kérlelhetetlen balszerencsében! Napra pontosan egy hónapja, hogy kihajóztunk Új Dél-Walesből, s én leírtam e derűs mondatot: „Eseménytelen és unalmas hajóútnak nézek elébe.” Hogy gúnyol ez a mondat! Soha el nem felejtem az elmúlt tizennyolc órát, mivel azonban sem aludni, sem gondolkodni nem tudok (Henry pedig már lefeküdt), egyetlen menekvésem az álmatlanságtól, hogy e részvétteljes lapokon átkozom szerencsémet.

Tegnap este „holtfáradtan” vonultam vissza koporsómba. Imámat elmondván elfújtam lámpásomat, és elringatva a hajó milliónyi zajától, felületes álomba merültem, midőn egy rekedt hang koporsóm mélyéről! riasztott fel és rémített meg! – Miszta Ewing – kérlelt sürgetően a suttogó hang –, ne féljen – Miszta Ewing – nem bánt, nem kiabál, kérem, uram.

Akaratlanul felszökkentem, és fejemet belevertem a rekeszfalba. A rosszul illeszkedő ajtómon behatoló sárga fény és a kabinablakon beszűrődő csillagfény iker-pislákolásánál megláttam, amint kígyónyi hosszúságú árbockötél tekeredik szét, és egy fekete alak támad fel belőle, akár az Utolsó ítélet harsonájára a holtak! Egy erőteljes kéz vitorlázott át szinte a feketeségen, s pecsételte le ajkamat, mire felkiálthattam volna! – Miszta Ewing – susogta támadóm nem baj, maga biztonság, én Miszta D’Arnoq jóbarát – tudja ő keresztyén kérem, csend!

A józan ész végül úrrá lett félelmemen. Ember rejtőzik kamrámban, nem holmi szellem. Ha elmetszeni kívánná torkomat kalapomért, cipőmért és iratládikámért, már halott volnék. Ha börtönőröm illetéktelenül rejtőzött el a hajón, nos, úgy az ő élete forog veszélyben. Bárdolatlan beszéde, halvány árnya és a szaga révén gyanítottam, hogy az elrejtőző indián – egyedüli a hajón ötven fehér ember között. Nos, jó. Lassan bólintottam, jelezvén, hogy nem kiáltok.

Az óvatos kéz elengedte ajkamat. – Autua én név – szólott. – Te ismer én, te lát én, igen – te sajnál én. – Miről beszél, tudakoltam. – Maori korbács én – te lát. – Emlékezetem felülkerekedett sajátos helyzetemen, s felidéztem, midőn a „Gyíkkirály” megkorbácsolta a moriorit. Ez némileg felbátorította őt. – Te jó ember – Miszta D’Arnoq mond, te jó ember – ő elrejt én te kabin tegnap este – én menekül – te segít, Miszta Ewing. – Ekkor nyögés hagyta el ajkamat! És keze ismét számra kulcsolódott. – Ha te nem segít – én baj halál.

Nagyon is igaz, gondoltam, mi több: magaddal rántasz, hacsak nem sikerül meggyőznöm Molyneux kapitányt ártatlanságomról! (Égetett a felháborodás D’Arnoq cselekedete miatt, s éget most is. Mentse meg ő a „jó ügyeit”, s az ártatlan kívülállókat hagyja békén!) Tudattam a rejtőzködővel, hogy máris „baj halál”. A Prófétanő kereskedelmi hajó, nem „földalatti vasút” szökött rabszolgáknak.

– Én jó tengerész! – makacskodott a fekete. – Én megszolgál út! – Nos, jó, mondtam neki (kételkedvén állításában, miszerint képzett tengerész volna), és sürgettem, adja fel magát a kapitány kénye-kegyére. – Nem! Ő nem figyel én! Ússz haza nigger, ő mond, és beledob én víz! Te törvény ember, igen? Te megy, te beszél, én marad, én elbúj! Kérem. Kapitány hallgat te, Miszta Ewing. Kérem.

Hiába igyekeztem meggyőzni, hogy Molyneux kapitány bíróságának egyetlen közbenjárója sem áll kisebb becsben, mint a jenki Adam Ewing. A moriori kalandja az ő ügye, nem kívánok részt benne. Keze rátalált kezemre, s megdöbbenésemre ujjaimat egy tőr markolata köré kulcsolta. Követelése eltökélt és egyértelmű volt. – Akkor öl én. – Azzal a tőr hegyét szörnyű nyugalommal és bizonyossággal önnön torkához nyomta. Őrült, mondtam az indiánnak. – Én nem őrült, te nem segít én, te öl én, ugyanaz. Igaz, te tud. – (Kérleltem, fékezze magát, beszéljen halkan.) – Így öl én. Mond többiek, én megtámad te, és így te öl én. Én nem lesz halak étel, Miszta Ewing. Meghal itt jobb.

Átkozva lelkiismeretemet, kétszeresen átkozva sorsomat, valamint Mr. D’Arnoqot háromszorosan, kérleltem, tegye el a kését, és az Ég szerelmére, rejtőzzön el, nehogy a legénységből valaki meghallja, és bekopogjon. Megígértem, hogy reggelinél megközelítem a kapitányt – ha ugyanis álmát zavarnám meg, az végzetes lenne a vállalkozásra nézve. Ez megnyugtatta a rejtőzködőt, és köszönetet mondott. Visszasurrant a kötéltekercsek közé, rám hagyván a szinte lehetetlen feladatot, hogy kellő történetet fabrikáljak a bennszülött potyautasról, egy angol szkúner fedélzetén, anélkül hogy felfedezőjét és kabintársát összeesküvés vádjával mocskolnám be. A vadember lélegzete elárulta: alszik. Kísértést éreztem, hogy kirontsak az ajtón, és segítségért ordítsak, ám Isten látja, hogy a szavam köt, még ha indiánnak adtam is.

Az eresztékek nyikorgása, az árbocok ingása, a kötelek feszülése, a vitorlák csapkodása, a lábdobogás a fedélzeten, kecskék mekegése, patkányok surranása, szivattyúk duhogása, az őrséget jelző harang, az előfedélzet lármája, röhögése, a parancsszavak, a csörlő nótája, Thétisz örök birodalma – e hangok sokaságának elegye elringatott, ahogy azon töprengtem, hogyan is bizonyíthatnám ártatlanságomat Mr. D’Arnoq merényében (ezentúl minden eddiginél óvatosabban kell vigyáznom, nehogy e napló ellenséges szem elé kerüljön), midőn egy magas hangú üvöltést hallottam. A hang távolról, ám nyílsebesen közeledett, s végül, alig néhány hüvelyknyivel felettem elnémította a fedélzet.

Minő szörnyű végzet! Döbbenten, mereven feküdtem, lélegezni is feledtem szinte. Közel s távol ordítozás harsant, lábak dobogtak, s mindent túlharsogott a kiáltás: – Keltsétek fel Goose doktort!

– Szegény f... leesni kötélzet, halott most – suttogta az indián, ahogy sietve igyekeztem kipuhatolni a zavar okát. – Te semmi nem tud, Miszta Ewing. – Ráparancsoltam: húzza meg magát, és kisiettem. A szökevény alighanem érezte, micsoda kísértés fogott el, hogy a baleset örve alatt eláruljam.

A legénység körülállt egy embert, aki a középső árboc tövében hevert. A lámpás imbolygó fényénél az egyik kasztíliait ismertem fel. (Bevallom, első érzésem megkönnyebbülés volt, hogy nem Rafael, hanem valaki más lelte zuhantában halálát.) Meghallottam, amint az izlandi beszéli: a szerencsétlen elnyerte honfitársai rizspálinkaadagját kártyán, és ki is itta, mielőtt megkezdte volna őrszolgálatát. Henry hálóingben érkezett, kezében orvosi táskájával. Letérdelt az összezúzott test mellé, érverését próbálta tapintani, majd megrázta fejét. – Ennek a fickónak már nincs szüksége orvosra. – Mr. Roderick levette a kasztíliai bakancsát és ruháját, hogy árverésre bocsássák, Mankin pedig előteremtett holmi harmadrangú zsákvásznat a hullának. (Mr. Boerhaave majd levonja a zsákvászon árát az árverés bevételéből.) A matrózok némán tértek vissza az előfedélzetre vagy őrhelyükre, minden ember elkomorult az élet törékenységének ezen emlékeztetőjétől. Henry, Mr. Roderick és jómagam ott maradtunk, és figyeltük, amint a kasztíliaiak végrehajtják katolikus szertartásukat honfitársuk felett, majd bevarrják a zsákot, és a holttestet könnyek és fájdalmas adios! kíséretében átadják a tengernek. – Szenvedélyes latinok – állapította meg Henry, és ismételten jó éjt kívánt nekem. Bárcsak megoszthatnám barátommal az indián titkát, kívántam, de féket tettem nyelvemre, nehogy bűnrészességem őt is megfertőzze.

Visszatérve e mélabús színhelyről, láttam, hogy lámpás világol a hajókonyhán. Finbar alszik ott, hogy „a fosztogatókat elriassza”, de őt is felébresztette az éjszakai izgalom. Eszembe jutott, hogy a potyautas vagy másfél napja nem ehetett, s tartottam attól, hogy miféle bestiális gyalázatra késztethet egy vadembert az üres gyomor. Cselekedetem másnap ellenemre szólhat, mégis tudattam a szakáccsal, hogy maró éhségem megfoszt az álomtól, és („a szokatlan óra következtében” a szokásos ár duplájáért) szereztem egy tányér savanyú káposztát, kolbászt és ágyúgolyóval vetekedő keménységű zsemléket.

Kabinom rejtekébe visszatérve a vadember megköszönte szívességemet, és úgy falta a szerény étket, mintha elnöki vacsorát fogyasztana. Való indítékomat nem vallottam be, nevezetesen, hogy mennél jobban megtelik a gyomra, annál kevésbé hajlik rá, hogy engem fogyasszon el, ehelyett megkérdeztem, hogy megkorbácsoltatása alatt miért mosolygott rám. – Fájdalom erős, igen – de barát szeme erősebb. – Közöltem vele, hogy rólam szinte semmit sem tud, s én sem tudok semmit őróla. Meglapogatta szemét, majd meglapogatta az enyémet, mintha ez az egyszerű gesztus bőséges magyarázattal szolgálna.

A középső őrszolgálat folyamán feltámadt a szél, megcsikorgatott minden fából valót, felkorbácsolta a tengert, elöntötte a fedélzetet. Hamarosan tengervíz csöpögött koporsómba, csurrant le a falakon, áztatta takarómat. – Szárazabb búvóhelyet is választhattál volna – suttogtam, próbára téve a szökevény éberségét. – Biztos jobb, mint száraz, Miszta Ewing – suttogta, csak oly éberen, mint jómagam. Miért korbácsolták meg oly kegyetlenül az indiai faluban? – tudakoltam. Hosszan tartott a csend. – Én látni túl sok világból, én nem lenni jó rabszolga. – Hogy elűzzem ama sivár órák tengeri betegségét, előcsalogattam a szökevény történetét. (Mi több, nem tagadhatom kíváncsiságomat.) Tört angolsága oly szakadozottan adta elő történetét, hogy én a következőkben csupán a lényegét igyekszem írásba foglalni.

Mr. D’Arnoq elbeszélése szerint a fehér ember hajói viszontagságot hoztak Vén Rekohura, de csodákat is. Szökevényem, Autua gyermekkorában többet vágyott megtudni a sápadt arcúakról, olyan helyekről, amelyek létezése nagyapja idejében a regék birodalmába tartozott. Autua szerint atyja ama bennszülöttek között volt, akikkel Broughton kapitány partra szálló csapata találkozott a Skirmish-öbölben, és gyermekkorában számtalanszor hallotta a „Nagy Albatrosz” történetét, aki áthatol a hajnali ködön; élénk tollazatú, különös végtagú szolgákról, akik fordítva, hátrafele nézve eveztek kenujukkal partra; az albatrosz-szolgák fecsegéséről (madárnyelv?), füstöt eregető leheletükről; hogy gyűlöletesen megszegték azt a taput, mely tiltja idegeneknek, hogy megérintsenek kenukat (ha így tesznek, az átkot hoz a hajóra, és oly alkalmatlanná teszi a hajózásra, mintha csak szekercével hasították volna szét); az ezt követő viszályról; azokról az „üvöltő botokról”, amelyek varázsereje a parton át is megöl egy embert; és a tengerkék, felhőfehér és vérpiros ragyogó ingről, amelyet a szolgák felhúztak egy árbocra, mielőtt visszaeveztek volna a Nagy Albatroszra. (Ezt a lobogót levették, és egy főnöknek ajándékozták, aki büszkén viselte, míg el nem vitte őt a görvélykór.)

Autuának volt egy nagybátyja, Koche, aki egy bostoni fókavadász hajó fedélzetén utazott, körülbelül 1825-ben. (A szökevény nem bizonyos Koche pontos életkorában.) A moriorik mint matrózok nagy becsben álltak ezeken a hajókon, mert Rekohu férfijai harci erejük helyett fókavadászattal és úszótudományukkal szereztek dicsőséget. (Például, hogy elnyerje aráját, egy fiatal férfinak le kellett buknia a tengerfenékig, és két kezében egy-egy homárral és szájában a harmadikkal felszínre jönnie.) Tegyük hozzá, hogy az újonnan felfedezett polinéziaiak könnyű prédái a gátlástalan kapitányoknak. Autua nagybátyja, Koche öt év múltán tért vissza, pakeha ruházatban, fülében karikákkal és zsebében egy dollárral és reállal szerényen kibélelt erszénnyel; különös szokásokat hozott magával (köztük a „füst-lehelést”), ismeretlen szitkokat és meséket városokról és oly különös látványokról, hogy a moriori nyelv le sem tudja írni.

Autua megesküdött, hogy az Ocean Bayt legközelebb elhagyó hajóval elvitorlázik, hogy maga is lássa ezeket az egzotikus helyeket. Nagybátyja rábeszélte egy francia bálnahalászhajó másodtisztjét, hogy fogadja fel a tízesztendős (?) Autuát inasnak. A moriori ezt követő tengeri pályafutása során látta az Antarktisz jéghegyeit, kibelezett bálnák és cetvelővel teli hordók százait; a lecsillapodott Encantadákon óriás teknősbékára vadászott; Syneyben hatalmas épületeket, parkokat, lóvontatta hintókat látott, főkötős hölgyeket és a civilizáció csodáit; ópiumot szállított Calcuttából Cantonba; túlélte a vérhast Batavián; fél fülét elveszítette a mexikóiakkal történt összecsapás során az oltár előtt Santa Cruzban; túlélte a hajótörést a Horn-fokon, és látta Rio de Janeirót, bár nem szállt partra; és mindenütt megfigyelte, milyen hányaveti brutalitással viseltetnek a világosabb fajok a sötétebbek iránt.

Autua 1835 nyarán tért vissza; mintegy húszesztendős, világot látott fiatal férfiként. Úgy tervezte, helybeli menyasszonyt választ, házat épít, és megművel néhány hold földet, ám, ahogy Mr. D’Arnoq meséli, az év téli napfordulójának idejére minden moriori, aki még nem pusztult el, a maorik rabszolgája lett. A visszatérőnek annyi nemzet legénysége között eltöltött évei nem emelték Autuát a hódítók megbecsülésében. (Megjegyeztem, milyen rosszul időzítette hazatérését a tékozló fiú. – Nem, Miszta Ewing, Rekohu hívott haza, hogy én látom halálát, hát én tudom – kocogtatta meg a fejét – az igazságot.)

Autua gazdája a gyíktetoválást viselő maori Kupaka volt, aki tudatta megrettent, megtört rabszolgáival, azért jött, hogy megtisztítsa őket hamis bálványaiktól („Vajon az isteneitek megmentettek-e benneteket?” gúnyolta őket Kupaka); megfertőzött nyelvüktől („Majd a korbácsom megtanít benneteket a tiszta maori nyelvre!”); megfertőzött vérüktől („A beltenyésztés felhígította eredeti manátokat”). Ettől fogva tilos volt moriorinak moriorival házasodnia, és minden sarj, akit maori férfi nemzett moriori nőnek, maorinak nyilváníttatott. A legkorábbi kihágókat förtelmes módon végezték ki, a túlélők a letargia állapotában éltek, hála a kíméletlen leigázottságnak. Autua földet művelt, búzát termesztett, disznókat nevelt Kupakának, míg annyira meg nem bíztak benne, hogy végrehajthatta a menekülést. („Titkos helyek Rekohun, Miszta Ewing, völgykatlanok, üregek, mély árkok Motoporoporo Erdőben, oly sűrű, hogy a kutya nem szimatolja ki az embert.” Jómagam alighanem egy ilyen titkos helyre zuhanhattam.)

Egy év múltán elfogták, de a moriori rabszolgák száma annyira megfogyatkozott, hogy már nem mészárolták le őket mindenképpen. Az alacsonyabb rendű maorik nagy elégedetlenségükre a rabszolgák mellett kényszerültek dolgozni. („Elhagytuk őseink földjét Aotearoán ezért a nyomorult szikláért”, panaszkodtak.) Autua ismét elmenekült, és szabadságának második időszakában néhány hónapig titkos menedéket nyújtott neki Mr. D’Arnoq, az utóbbinak nem kis veszedelmére. E tartózkodása során Autua elnyerte a keresztséget, és az Úrhoz fordult.

Kupaka emberei egy év és hat hónap elteltével utolérték a menekülőt, de ezúttal a leleményes főnök tiszteletet tanúsított Autua bátorsága iránt. Büntető korbácsolás után Kupaka a rabszolgáját tulajdon asztalához rendelte halásznak. Ilyetén elfoglaltsággal a moriori még egy évet hagyott elmúlni, míg egy délután ritka moeeka hal vergődött a hálójában. Kupaka feleségének elmondta, hogy a halak e királyát csupán emberek királya fogyaszthatja, és megmutatta az asszonynak, hogyan készítse el férjének. („Rossz, rossz méreg ez a moeeka hal, Miszta Ewing, egy harapás, igen, és alszol, és soha nem ébredsz fel.”) Az esti lakoma során Autua kisurrant a táborból, ellopta ura kenuját, és átevezett az áramlatokkal dús, tajtékos, holdtalan tengeren az elhagyott Pitt-szigetre, kétmérföldnyire délre Chatham-szigettől (a moriorik „Rangiauria” néven ismerik, és mint az emberiség bölcsőjét tisztelik).

A szerencse a szökevény mellé szegődött, mert épségben érkezett hajnalban, ahogy feltámadt a szél, és utána már több kenu nem tudott áthatolni. Autua e polinéz édenben vad zelleren, vízi tormán, tojáson, bogyókon és olykor egy-egy fiatal vadkanon élt (tüzet csak sötétben vagy ködben kockáztatott meg), és tudta, hogy Kupakát legalább méltó büntetés érte. Nem volt vajon e magány elviselhetetlen? („Éjszaka ősök látogattak. Nappal maui meséket mondtam madaraknak, madarak tengeri meséket énnek.”)

Így élt sok évszakon át a menekülő, míg az elmúlt szeptemberben a nantucketi Eliza cethalászhajó hajótörést nem szenvedett egy téli viharban a Pitt-sziget sziklazátonyán. Valamennyi matróz vízbe fúlt, kivéve a mi Mr. Walkerünket, ki buzgón kergetve a könnyen szerezhető aranyakat, átkelt a szoroson, hajóroncsokat keresve. Amikor lakottság jeleit látta, és megpillantotta Kupaka régi kenuját (mindegyik sajátos faragást viselt), tudta, hogy maori szomszédait érdeklő kincsre lelt. Két nap múlva jókora vadászcsapat evezett át a Pitt-szigetre a szárazföldről. Autua a parton ült, és figyelte érkezésüket, és csak az lepte meg, hogy látja régi ellenségét, Kupakát, megőszülve, de nagyon is elevenen, amint csatadalt zengett.

Hívatlan kabintársam befejezte történetét. – Az a r... mohó kutya ellopta a moeekát a konyháról, és ő halt meg, nem a maori. Igen, Kupaka megkorbácsolt, de ő öreg és távol otthonától, és manája üres és kiéhezett. A maorikat élteti a háború és a bosszú és a vérbosszú, de a béke megöli őket. Sokan visszatérnek Zélandra. Kupaka nem térhet vissza, földje nincs többé. Majd múlt héten, Miszta Ewing, meglátlak, és tudom, te megment én, tudom.

A reggeli őrség négyet kongatott, és kabinablakom esős hajnalról árulkodott. Aludtam egy keveset, ám fohászom, hogy a hajnal párologtassa el a moriorit, nem lelt meghallgatásra. Megkértem, játszaná el, hogy csupán akkor fedte fel ottlétét, és ne említse előző esti beszélgetésünket. Jelezte egyetértését, ám én a legrosszabbtól tartottam: egy indián esze nem alkalmas ellenfele egy Boerhaavénak.

A járópallón lépkedve (a Prófétanő hányta-vetette magát, akár a be nem tört ló) a tisztek kvártélyára érkeztem, kopogtattam és beléptem. Mr. Roderick és Mr. Boerhaave éppen Molyneux kapitány szavait hallgatta. Megköszörültem torkomat, és mindenkinek jó reggelt kívántam, amire nyájas kapitányunk rám förmedt: – Javíthatná a reggelt, ha tüstént elhordaná magát!

Hűvösen tudakoltam, mikor találhatna a kapitány időt, hogy meghallgassa híremet, miszerint egy indián szökevény került elő az „állítólagos kabinomat” elfoglaló kötéltekercs mélyéről. A szavaimat követő csendben Molyneux kapitány sápadt, szarvasbéka színű képe marhasültvörösre változott. Mielőtt rám zúdíthatta volna a csapást, hozzáfűztem: a szökevény képzett tengerésznek mondja magát, és kéri, hogy ledolgozhassa az útiköltséget.

Mr. Boerhaave az előrelátható vádaskodással előzte meg kapitányát. – Hollandus kereskedőhajókon, aki szökevényt támogat, osztozik a sorsán! – Én azonban emlékeztettem a hollandust, miszerint angol zászló alatt hajózunk, és feltettem a kérdést: vajon, ha én rejtettem el a szökevényt a kötéltekercs alatt, kértem-e, kérleltem-e csütörtök estétől fogva, távolítanák el a kéretlen kötéltekercset, hiszen ezáltal szinte rimánkodnék, hogy fedezzék fel állítólagos „összeesküvésemet”? Önnön találékonyságomon felbuzdulva biztosítottam Molyneux kapitányt: a megkeresztelt szökevény azért vetemedett e szélsőséges cselekedetre, nehogy maori gazdája, aki megesküdött, hogy felfalja rabszolgája eleven máját (kissé „megfűszereztem” az események magam alkotta változatát), éktelen haragját a megmentőjére zúdítsa.

Mr. Boerhaave szitkozódásra fakadt: – Ez a r...t fekete még hálát vár tőlünk? – Nem, válaszoltam, a moriori csupán esélyt kér, hogy bizonyíthassa értékét a Prófétanőnek. – A szökevény csak szökevény, még ha ezüströgöket sz..ik is – fröcsögött Mr. Boerhaave. – Mi a neve? – Nem tudom, válaszoltam, mivel nem kérdeztem ki azt az embert, hanem egyenesen a kapitányhoz jöttem.

Molyneux kapitány végre így szólt: – Első osztályú tengerész, azt mondja? – Haragja elcsihedt a kilátásra, hogy értékes munkáskezekre tehet szert, fizetség nélkül. – Indián? Honnan szökött? – Két perc nem volt elegendő, hogy megtudjam teljes történetét, válaszoltam, de ösztönöm azt súgja, az indián becsületes fickó.

A kapitány a szakállát törölgette. – Mr. Roderick, kísérje el utasunkat ösztönöstül, és hozza a kedvenc vademberét a tatvitorlához. – Majd egy kulcsot hajított oda az első tisztnek. – Mr. Boerhaave, a vadászpuskámat, legyen szíves.

A másodtiszt is, jómagam is engedelmeskedtünk. – Kockázatos vállalkozás – figyelmeztetett Mr. Roderick. – A Prófétanő egyetlen törvénye az Öreg szeszélye. – Van azonban egy másik, „Lelkiismeret” című törvénykönyv is – ez a lex loci mindenütt, ahová csak Isten lát, válaszoltam. Autua tárgyalását az általam Port Jacksonban beszerzett pamutnadrágban várta (pusztán bennszülött ágyékkötőjét és cápafog-nyakláncát viselve mászott Mr. D’Arnoq csónakjából a fedélzetre). Háta fedetlen volt. Nyílt sebei, reméltem, tanúsíthatják rugalmasságát, és részvétet kelthetnek azok keblében, akik látják.

A falikárpit mögött hallgatózó patkányok elterjesztették az esemény hírét, és a legtöbb tengerész már a fedélzetre tódult. (Szövetségesem, Henry, még ágyban lévén, nem értesült szorongattatásomról.) Molyneux kapitány, mintha csak öszvért szemlélne, mérte fel a moriorit, és ekképpen szólította meg: – Mr. Ewing, aki mit sem tud arról, hogyan kerültél a hajómra, azt állítja, tengerésznek mondod magad.

Autua bátran és méltóságteljesen válaszolt: – Igen, kapitány, uram, két év Mississippi cethalászhajó Le Havre-ból, Maspero kapitány alatt, és négy év Cornucopia Philadelphiából, Caton kapitány alatt, és három év egy indiai...

Molyneux kapitány félbeszakította, és Autua nadrágjára mutatott. – Ezt a ruhadarabot odalent emelted el? – Autua érzékelte, hogy engem is perbe fogtak. – Keresztyén úriember adja, uram. – A legénység követte a szökevény rám mutató ujját, és Mr. Boerhaave nem volt rest megcélozni a repedést páncélomon. – Valóban? És mikor részesültél ebben az adományban? – (Eszembe idéztem apósom aforizmáját: „Bírót megtévesztendő, tettess ámulatot, ám az egész bíróságot ámítandó, tettess unalmat”, következésképpen úgy tettem, mintha porszemet törölnék ki a szemem sarkából.) Autua érett felfogóképességgel válaszolt. – Tíz perce, uram, semmi ruha, ez úr mondja, pucér nem jó, ez felvesz.

– Ha tengerész vagy – bökött hüvelykjével a levegőbe kapitányunk –, lássuk, hogyan ereszted le a fővitorlát. – A szökevény zavartnak látszott, habozott, és én átkoztam őrültségemet, amiért engedtem, hogy az indián szava szóljon az én szavam ellenében, ám Autua csupán csapdát szimatolt. – Ez vitorla nem fővitorla, uram, ez vitorla tatvitorla, uram, igen? – Molyneux kapitány közömbösen bólintott. – Akkor szíveskedj leereszteni a tatvitorlát.

Autua már szökkent is fel az árbocon, és bennem felcsillant a remény: hátha nincs veszve minden. A vízen megcsillanó, felkelőben lévő nap hunyorgásra késztetett minket. – Készenlétbe a fegyvert – utasította a kapitány Mr. Boerhaave-t, mihelyt a szökevény túljutott a farvitorlán –, s parancsszóra tüzelj!

Ekkor a lehető leghevesebben protestáltam: az indián a szent keresztségben részesült; ám Molyneux kapitány rám parancsolt, hallgassak, vagy már úszhatom is vissza a Chatham-szigetekre. Nincs amerikai kapitány, ki ily gyűlöletesen törne egy ember életére, még niggerére sem! Autua felért a legfelső keresztárbocig, s a háborgó tenger ellenére is majomügyességgel lépdelt végig rajta. Látván a kibomló vitorlát, a legénység legvénebb tengeri medvéinek egyike, egy morcos izlandi, egyben józan, kötelességtudó és keményen dolgozó fickó, mindenki füle hallatára fejezte ki csodálatát. – Tengeri medve a kormos képű, akárcsak jómagam, az ám, s csupa halászhorog nőtt a lábujjai helyén! – Olyan hálás voltam, hogy legszívesebben megcsókoltam volna a bakancsát. Autua hamarosan levonta a vitorlát – kemény művelet még négy embernek is. Molyneux kapitány helyeslően felmordult, és megparancsolta Mr. Boerhaave-nak, tegye el a puskát. – De akármi legyek, ha egy szökevénynek akár egy centet is fizetek. Ledolgozza az útját Hawaiig. Ha nem kerüli a munkát, ott annak rendje módja szerint aláírhatja a szerződést. Mr. Roderick, a fickó megoszthatja a halott spanyol priccsét.

Elkoptattam toliam hegyét, míg elsoroltam a nap minden izgalmát. Besötétedett; nem látni már.

November 20-a, szerda

Erős keleti szél, igen sós és fullasztó. Henry folytatta vizsgálódását, és súlyos hírei vannak, ha nem is a legsúlyosabbak. Betegségem okozója bizonyos élősdi, a Gusano Coco Cervello. E féreg járványos egész Melanéziában és Polinéziában, ám a tudomány csak az utolsó tíz esztendőben ismerte fel. Batávia bűzös csatornáiban tenyészik, kétségtelenül ott ért engem is a fertőzés. Ha bejut a szervezetbe, végigáramlik befogadójának véredényein, az agy cerebellum anteriorjáig. (Innen migrénjeim, szédüléseim.) Ha az agyba fészkel, termő szakaszába lép. – Realista vagy, Adam – közölte velem Henry –, hát nem szükséges cukormázzal borítanom a valóságot. Mihelyt az élősdi lárvái kikelnek, az áldozat agya férgekkel dús karfiolhoz lesz hasonlatos. Rothadó gázok hatására pattanásig feszül a dobhártya, és kiguvad a szemgolyó, míg szét nem pattan, Gusano Coco spórák felhőjét bocsátva ki.

Így olvasandó tehát halálos ítéletem, ám most következik a kivégzés halasztását kérelmező fellebbezés. Az urussium alkati és az orinocói mangán elmeszesíti, a laphridicticus mirhagyanta pedig szétbomlasztja parazitámat. Henry „patikáriuma” tartalmazza mindezen összetevőket, ám a legfontosabb a pontos adagolás. Fél dramnál kevesebb kitisztítatlanul hagyja a Gusano Cocót, annál többet tartalmazó kúra azonban megöli a pácienst. Doktorom figyelmeztet, hogy amint a parazita elhal, méregzacskói felpattannak, és kibocsátják tartalmukat, tehát teljes felgyógyulásom előtt még komiszabbul fogom érezni magam.

Henry kérlelt, egyetlen árva szót se szóljak állapotomról, mivel a Boerhaave-féle hiénák számára táplálék minden, mi sérülékeny, és tudatlan tengerészek ellenségesen viseltethetnek általuk ismeretlen nyavalyák iránt. („Hallottam egyszer egy tengerészről, ki a Macaóból történt kifutás után egy héttel, a Lisszabonba vezető hosszú hajóúton lepra halvány jeleit tanúsította – idézte fel Henry –, és az egész társaság meghallgatás nélkül lökte a tengerbe a nyomorultat.”) Lábadozásom során Henry közli majd az álhírt, miszerint Mr. Ewing az éghajlat által okozott enyhe lázban szenved, és ő maga vállalja ápolásomat. Henry méltatlankodott, amikor honoráriumot említettem. – Honorárium? Mi vagy te? Gyengélkedő főúr, akinek bankjegyekkel bélelt a párnája? A Gondviselés kormányozott az én gondjaimba, mert kétlem, hogy akár öt ember akad e kék óceánon, aki kikúrálhatna! Piha tehát a „honorárium”-ra! Annyit kérek csupán, kedves Adam, hogy légy engedelmes páciens! Szíveskedj bevenni az általam rendelt porokat, és visszavonulni kabinodba. Az utolsó harangszó után benézek hozzád.

Doktorom valóságos csiszolatlan gyémánt. E szavak írása közben is a hála könnyei csordulnak szememből.

November 30-a, szombat

Henry porai valóban csodálatos orvosszernek bizonyulnak. Elefántcsont kanálból lehelem be értékes szemerjeiket, és azon nyomban égő öröm tölti el egész lényemet. Érzékeim felbuzdulnak, ám tagjaimat léthei nyugalom önti el. Parazitáim éjjelente még vonaglanak, mint az újszülött ujjai, fájdalom görcseit keltve, és utálatos és fertelmes álmok látogatnak. – Biztos jele – vigasztal Henry –, hogy férged reagál a féregirtóra, és agyad csatornáinak mélyén keres menedéket, ahonnan a lázálmok fakadnak. Hiába rejtőzködik a Gusano Coco, kedves Adam, hiába. Ki fogjuk csalni rejtekéből!

December 2-a, hétfő

Koporsóm nappal forró, akár a kályha, verejtékem áztatja e lapokat. A trópusi nap hizlalja és eltölti a déli eget. Az emberek félmeztelenül dolgoznak, napégette felsőtesttel, szalmakalapban. A palánkból szivárgó égető kátrány az ember talpához tapad. Záporok támadnak a semmiből, majd tűnnek el éppoly gyorsan, és a fedélzet egy perc alatt felszárad. Portugál hadihajók lüktetnek a higanyszínű tengeren, repülő halak űznek csúfot a szemlélőből, és pörölycápák keringenek a Prófétanő körül. Korábban egy tintahalra léptem, amely átvetette magát a párkányzaton! (Szeme és csőre apósomra emlékeztetett.) A Chatham-szigeten felvett ivóvíz már tisztátalan, és ha meg nem keresztelem brandyvel, lázad ellene a gyomrom. Amikor nem sakkozom Henry kabinjában vagy a legénységi szálláson, koporsómban nyugszom, míg Homérosz el nem ringat az athéniak vitorlái alatt.

Autua tegnap bekopogott koporsóm ajtaján, köszönetével, amiért megmentettem az életét. Azt mondta, adósom (való igaz) mindaddig a napig, míg ő nem menti meg az én életemet (bárcsak sose virradna fel az a nap!). Tudakoltam, milyennek találja új kötelességeit. – Jobb, mint Kupaka rabszolgája lenni, Miszta Ewing. – Akárhogyan is, érzékelve félelmemet, nehogy valaki tanúja legyen beszélgetésünknek, és jelentse Molyneux kapitánynak, a moriori visszatért az előárbocra, és azóta nem keresett fel. Ahogy Henry figyelmeztet: – Egy dolog csontot vetni egy kormosnak, de egészen más vállalni őt egy életre! A fajták közötti barátság, Ewing, soha felül nem múlhatja a hű vadászkutya és gazdája közötti vonzalmat.

Orvosommal esténként sétát élvezünk a fedélzeten, mielőtt nyugovóra térnénk. A hűvösebb levegő belégzése már magában is kellemes. Az ember tekintete elbarangol a foszforeszkáló tenger ösvényein és a csillagoknak az égen végigömlő Mississippijén. Tegnap este az emberek az előfedélzeten lámpásfénynél teregettek kendert kötélfonáshoz, és úgy látszott, nincs érvényben a „létszámfelettiek” kitiltása. (Az „Autua-incidens” óta visszavonulóban van a „Mr. Firkász” ellen irányuló megvetés, csakúgy, mint maga a jelző.) Bentnail oly gyalázatos tíz strófát énekelt a világ bordélyairól, ami még a legbujább szatírt is elkergette volna. Henry is csatlakozott egy tizenegyedik strófával (Mary O’Hairyről, Inverary lányáról), amitől még jobban elfajult a hangulat. Ez után Rafaelre kerítették a sort. Letelepedett az „özvegycsinálóra”, és iskolázatlan, de őszinte és igaz hangon énekelte a következő sorokat:

Ó Shenandoah, csak megláthassalak!

Zúgj, hömpölygő folyam!

Ó Shenandoah, a hűségem kitart,

Most kelünk át a széles Missourin,

Ó, Shenandoah, leányod szeretem,

A vízen túlra húz a szívem.

A hajó száguld, a szél sodorja,

Feszül a kötél, dagad a vitorla.

A széles nagy Missouri habjain Húzunk, csúcsig csattognak vásznaink.

Ó, Shenandoah, tudhass mindig tiédnek,

Szeretni foglak, míg csak élek.[2]

Durva tengerészek hallgatása nagyobb elismerés, mint minden kifinomult dicséret. Vajon honnan ismer Rafael, a született ausztráliai, egy amerikai nótát? – Nem tudtam, hogy jenki nóta – felelt félszegen. – Anyám tanított rá, mielőtt meghalt. Ez az egy örökségem tőle. Belém ragadt. – Visszafordult a munkájához, modora félszeg kényelmetlenségre utalt. Henry és jómagam újból éreztük a munkásoknak a tétlen szemlélőkre irányuló ellenszenvét, hát magukra hagytuk őket a szorgoskodásukkal.

Elolvasva október 15-i bejegyzésemt, amikor először találkoztam Rafaellel és osztoztunk a mal de mer-ben[3] a Tasmán-tengeren, elképeszt, hogy alig hat hét alatt mily komor ifjúvá lett az első tengeri útjától felizgatott, elismerésre áhítozó, kedves, élénk fiú. Ragyogó szépsége lehámlott, feltárva a leendő, kemény izmú tengerészt. Máris láthatóan híve a rumos víznek. Henry szerint „koponyájának ez az elposványosodása”, bon gré mal gré elkerülhetetlen, és vélhetőleg igaza van. A Brisbane-ben, Mrs. Fry-tól nyert kevéske nevelés és érzékenység rossz szolgálatot tesz egy kabinszolgának az előfedélzet zavaros világában. Bárcsak segíthetnék neki! Ha az én Mr. és Mrs. Channingem közbe nem lép, a magam sorsa se különbözhetett volna nagyon a Rafaelétől. Megkérdeztem Finbart, vajon szerinte a fiú „beilleszkedik-e”, mire Finbar talányos válasza: – Mibe illeszkedik-e, Mr. Ewing? – röhögésre ingerelte a hajókonyhát, ám engem tudatlanságban hagyott.

December 7-e, szombat

Viharmadarak lebegnek az égen, kormos csérek lebegnek a vízen, és Carey anyó csibéi ülnek el a kötélzeten. Borettóhoz hasonlatos halak űznek spratthoz hasonlatos halakat. Míg Henry és jómagam vacsoránkat költöttük, mintha lilás lepkék raja tört volna elő a hold repedéseiből, szárnyaik rebbenő leplével elfojtva lámpást, arcot, eledelt. A közeli szigetek ezen előjeleit igazolandó, a mélységmérőnél őrködő ember alig tizennyolc csomónyi mélységet jelentett. Mr. Boerhaave elrendelte, hogy szedjék fel a horgonyt, nehogy az éj folyamán zátonyra sodródjunk.

Szemem fehérje citromsárga színt öltött, karimája vörösük és érzékeny. Henry biztosít, hogy ez kedvező tünet, de teljesítette megnövelt adag féregirtó iránti kérelmemet.

LEVELEK A KASTÉLYBÓL

Château Zedelghem,

Neerbeke,

West Vlaanderen.

1931. VI. 29.

Sixsmith!

Álmomban egy porcelánboltban jártam, mely zsúfolásig, padlótól a magas mennyezetéig telis-tele volt rakva antik porcelánnal és effélével, olyannyira, hogy ha csak egyetlen izmát mozdította az ember, már attól is több tárgy leesett, és darabokra törött. Ez történt velem is, ám csörömpölés helyett valami mennyei húr zendült meg, talán cselló, talán cseleszta, D-dúrban (?), négyütemnyire kitartva. Csuklómmal lesodortam egy Ming-vázát a talapzatáról – Esz-dúr, a teljes vonós szekció, felséges, transzcendens, angyalok zokogása. Most már szándékosan ütöttem le egy ökröt ábrázoló figurát, a következő hangra várva, majd egy fejőlánykát, aztán egy Szombati Gyereket – törmeléközön záporzott szanaszét, fülemben azonban isteni harmónia zengett. Ah, minő muzsika! Megpillantottam atyámat, aki az okozott töréskárt próbálta fölmérni, tolla csak úgy cikázott a papíron, ám kénytelen voltam gondoskodni a zene folytatásáról. Tudtam, hogy az évszázad legnagyobb zeneszerzője leszek, ha ezt a zenét magamévá tehetem. S már röpült is a falnak egy éktelen nagy Kacagó Lovag, pazar dobpergést fakasztva.

Királyi Lakosztályomban ébredtem, Tam Brewen behajtói döngették ajtómat, s a folyosón teljes volt a káosz. Még csak beretválkozni sem hagytak időt – hajmeresztő bárdolatlanság még ezektől a tuskóktól is. Más választásom nem lévén, fürgén kisiklottam a fürdőszoba ablakán, még mielőtt a hangzavar odacsődítette volna az igazgatót, s rádöbbentek volna, hogy a 237-es szoba fiatalúr lakója nem rendelkezik anyagi eszközökkel immár ugyancsak jelentős számlájának kiegyenlítésére. Menekvésem azonban, legnagyobb sajnálatomra, nem volt mentes minden viszontagságtól. Az esőcsatorna kiszakadt rögzítéséből, olyan hanghatás kíséretében, mintha egy hegedűt vernének brutális módon szanaszét, s az ön öreg barátja tehetetlenül zuhant a mélységbe. Jobb farpofám pokoli zúzódásokat szenvedett. Valóságos csoda, hogy sem gerincemet nem törtem, sem szegény személyemet nem nyársaltam föl semmi kiálló rúdra vagy alkatrészre. Tanuljon ebből, Sixsmith. Ha pénzeszközök híján jár a világban, poggyásza könnyű legyen, s olyan erős, hogy nyugodt szívvel kihajíthassa a londoni kövezetre egy első avagy második emeleti ablakból. Sose szálljon magasabbra.

Behúzódtam egy kis teázóba a Victoria állomás egy kormos zugában, s megpróbáltam leírni az álombeli porcelánboltban hallott zenét – két szánalmas taktusnál többre nem futotta. Pedig akár Tam Brewen kezére adtam volna magam, ha visszakaphatom azt a zenét. Nyomorúság. Munkásosztálybeli alakok vettek körül, rossz fogak, papagájhangok, alaptalan derűlátás. Kijózanító gondolat, hogy egyetlen baccarat-val töltött éjszaka milyen visszavonhatatlan változást idézhet elő az ember társadalmi állásában! S ezek a kifutók, kocsisok, boltosok bizonyára sokkal több félkoronást és hárompennyst rejtegetnek sanyarú matracaikban, mint amennyit én, egy Egyházi Személyiség fia magaménak mondhatok! Egy szűk utcácskára vándorolt tekintetem: elgyötört írnokocskák inaltak idegesen, akár a harminckettedek egy Beethoven-allegróban. Hogy féltem-e tőlük? Csak attól, hogy egy lehetek közülük. Mit ér a műveltség, származás és tehetség, ha az embernek egy rongyos gatyája sincsen?

Még mindig képtelen vagyok elhinni. Én, egy Caius-diák a tönk szélén! Rendesebb szállodák már el sem tűrik, hogy megszentségtelenítsem jelenlétemmel a termeiket. A kevésbé rendesek pedig előre követelik a készpénzt. Továbbá száműzettem minden tiszteletreméltó szerencsejátékos asztaltól a Pireneusokon innen. Mindenesetre összefoglaltam lehetőségeimet:

1) Keservesen összekapart fillérekből kibérelhetnék egy koszos szobát valami panzióban, kunyerálhatnék pár guinea-t Cecil bácsi & Co.-tól, affekta lánykákat taníthatnék skálázni, besavanyodott aggszüzek technikáját tökéletesítgetném. Ugyan már! Ha képes volnék tökfejekkel udvariaskodni, akkor még mindig Mackerras professzor alfelét fényesíteném diáktársaimmal együtt. És ne is mondja, hogy forduljak Paterhez szorult helyzetemben. Azzal igazolnám gyilkos szavait, amelyeket mindeddig mondott rólam. Inkább ugrom le a Waterloo-hídról, inkább alázzon meg Temze atyuskám. Komolyan mondom.

2.) Vadászhatnék Caius-diákokra, hogy behízelegjem magam, s meghívást eszközöljek ki a nyárra. Ez ugyanazon okokból problematikus, mint az 1) pont. S meddig rejtegethetném pénztárcám szánalmas állapotát? Meddig háríthatnám el magamtól sajnálkozásukat, mohó karmaikat?

3) Megpróbálkozhatnék a lóversennyel – na de ha vesztek?

Most azt akarja mondani, Sixsmith, hogy egyedül magamnak köszönhetem az egészet, de rázza le magáról ezt a középosztálybeli allűrt, s tartson ki még egy kissé mellettem. A zsúfolt peron túloldalán most jelentette be az őr, hogy a Dover-Ostende-i hajóhoz csatlakozó vonat harminc percet késik. Ez az őr volt a krupiém, az ő hangja buzdított, hogy dupla vagy semmire tegyek. Ha az ember békében ül, hallgat és figyel – íme, az egész világ átszűrődik elméjén, főként lehangoló londoni vasútállomásokon. Lekortyoltam szappan ízű teámat, s a csődületen át a jegypénztárhoz igyekeztem. A retúrjegy Ostendébe túl sokba került volna – bizony, ennyire szorult volt már helyzetem –, tehát be kellett érnem csak oda szóló jeggyel. Épp abban a pillanatban kapaszkodtam föl a kocsiba, mikor a mozdony sípja ezernyi fuvola fúriáit szabadította a világra. Útnak indultunk.

Nos, tervemre térek, amelyet a Times egy példánya s egy hosszas, álmatag fürdőzés ihletett Savoy-beli lakosztályomban. Bruges-től délre, a belga vidék mélyén remetemódon éldegél egy angol zeneszerző, bizonyos Vyvyan Ayrs. Ön nyilván nem hallott róla, lévén zenei hatökör, de tény, hogy a legnagyobbak közé tartozik. Egész brit nemzedékében ő az egyetlen, aki kereken megtagadja a cikornyásságot, körülményességet, rusztikus tendenciákat és bűbájoskodást. A húszas évek eleje óta nem hozott létre új műveket – beteg, félig vak, tollat sem igen képes forgatni –, ám a Világi Magnificat-járól szóló Times-kritika (a művet a múlt héten adták elő a St. Martinban) célozgatott egy tele fióknyi befejezetlen munkájára. Ábrándozásomban tehát elképzeltem, hogy Belgiumba utazom, s meggyőzöm Ayrst, hogy éppenséggel rám van szüksége titkár szerepében, elfogadom ajánlatát, hogy foglalkozzék velem, majd üstökösként ívelek föl a muzsika egére, tehetségemhez méltó hírt és vagyont nyerek, s rákényszeríteni Patert, hogy elismerje, kitagadott fia, Robert Frobisher nem más, mint kora legnagyobb brit zeneszerzője.

Miért is ne? Volt jobb tervem? Szinte hallom keserves nyögését, s látom fejcsóválását, Sixsmith. De tudom, hogy közben mosolyog is, ezért szeretem. Utam a Csatornáig eseménytelen volt – rákosan burjánzó elővárosok, unalmas vidék, szutykos Sussex. Dover egy bolsevik rettenet, megénekelt sziklái éppoly romantikusak s éppoly fehérek, mint becses tomporom. Utolsó shillingjeimet frankra váltottam a kikötőben, s elfoglaltam kabinomat a Kentish Queen fedélzetén. Ez a rozsdás teknő olyan vén, hogy talán már a krími háborúban is szolgált. Nem értettem egyet a baltaképű ifjú hajósinassal abban, hogy burgundiszín libériája és satnya szakálla borravalót érdemelne. Megvető pillantással mérte végig kézitáskámat és a kottákat tartalmazó mappámat. – Milyen bölcs dolog könnyű poggyásszal utazni, uram – s magamra hagyott, hadd vesződjem velük. Nem is vágytam másra.

Vacsorára faszénen sült csirkét, lisztes burgonyát és gyanús eredetű vörösbort szolgáltak föl. Asztaltársam Mr. Victor Bryant volt, sheffieldi evőeszközgyáros sarjadék, tökéletesen híján mindennemű zenei érzéknek vagy érdeklődésnek. Szinte egész idő alatt a kanalairól szónokolt, udvariasságomat érdeklődésnek hitte, s végül ott helyben állást ajánlott az üzletében! El tudja képzelni? Szépen megköszöntem (megőrizve arckifejezésem komolyságát), s beismertem, hogy inkább fölfalnám az acél evőeszközt, semhogy árusításával foglalkozzam. Ekkor három hatalmas kürtszó hangzott, a gépezet zaja fölerősödött, s éreztem, hogy indul a hajó. Kimentem a fedélzetre nézni, hogyan tűnik esős-ködös homályba Albion. Innen már nem volt visszaút. Utolértek saját tetteim következményei. Elmém Zenekarában Ralph Vaughan Williams vezényelte a Tenger-szimfóniát, indulj, hajózz, csak mély vizet keress, féktelen lelkem, új utakra menj, te és én együtt, senki más[4]. (Nem mintha rajonganék a darabért, de tökéletesen illett a helyzethez.) Borzongtam az északi-tengeri szélben, tetőtől talpig végignyaldosott a porzó vízpermet. A fényes-fekete víz csábítóan hívogatott, ugorjak. Nem vettem róla tudomást. Korán lefeküdtem, lapozgattam kissé Noyes Kontrapunkt-ját, füleltem a gépházból beszűrődő basszust, föl is vázoltam egy repetitív harsona-futamot a hajógép ritmusára, csak sajnos szemétre való lett, s a következő pillanatban mit gondol, ki kopogtatott ajtómon? A baltaképű ifjú, mivel lejárt a szolgálata. Borravalónál jócskán többet kapott. Nem éppen Adonisz, meglehetősen cingár is, de osztályához képest ugyancsak találékony. Utána kiraktam a szűrét, s halotti mély álomba zuhantam. Lényem egy része arra vágyott, bár sosem érne véget ez az út.

De véget ért. A Kentish Queen a szennyes vízen átsuhanva elérte Dover csorba fogú ikertestvérét, Ostendet, a Kétes Erkölcsű Hölgyet. Igen-igen korán reggel Európa hortyogása basszustubáknál is mélyebben morajlott. Megpillantottam az első bennszülött belgákat, ládákat cipeltek, egymással pöröltek flamandul, hollandul, tudom is én, s nyilván úgy gondolkodtak is. Sietve kapkodtam össze táskámat, félve, hogy a hajó még vissza talál indulni Angliába, mielőtt leszállhatnék róla, vagy talán attól tartva, hogy én magam szívesen hagynám, hogy így történjen. Elcsíptem egy jó falatot az első osztálynak fölszolgált gyümölcstálból, s lesiettem a hajóról, még mielőtt rajtakaphatott volna valami paszományos-egyenruhás illető. Lábam kontinentális macskakövet ért, s megkérdeztem egy utamba kerülő vámost, merre találom a vasútállomást. Csikorgó, dohogó villamoskocsi felé mutatott, zsúfolásig volt tömve rosszul táplált munkásokkal, angolkórral, nyomorúsággal. Inkább választottam az apostolok lovát, hiába szemerkélt az eső. Követtem a villamospályát koporsószerűen komor és szűk utcák során. Ostende csupa tápióka-szürke és barna folt. Beismerem, magamban azt gondoltam, pokolian ostoba ötlet volt épp Belgiumba menekülni. Vettem egy jegyet Bruges-be, s fölszálltam a következő vonatra – peron sincsen, hiszi-e? –, egy ugyancsak rozoga, szinte teljesen üres kocsiba. A fülke kellemetlenül bűzlött, továbbmentem tehát, de a többiben is ugyanaz a szag terjengett. E,gész idő alatt a Victor Bryanttól elpotyázott cigarettákat pöfékeltem a légtisztítás érdekében. Pedáns pontossággal szólalt meg az állomásfőnök sípja, s a mozdony úgy erőlködött, akár egy köszvényes tanulmányi igazgató az éjjeliedényen, mielőtt mozgásba lendült volna. Ködös tájon át haladtunk, rendetlen töltések, satnya sarjerdők között, döcögős tempóban.

Ha tervem sikerrel jár, Sixsmith, akkor hamarosan Bruges-be kell jönnie. Ha úgy lesz, reggel hatkor érkezzen, ebben a Gnossienneek[5] hangulatát idéző órában. Csatangoljon el a város angolkóros sikátorai, vak csatornái, kovácsoltvas kapui, lakatlan udvarai közt – folytassam-e még? Ah, köszönöm. Tátongó gót kagylóhéjak, Ararát-tetők, bozótokkal fölbóbitázott, téglából rakott tornyok, középkori oromzatok, ablakokból leffegő mosott ruha, örvénylő lefolyók a kövezetben, melyek magukba szippantják a tekintetet, óramű hercegecskék és hercegkisasszonyok, akik kötelességtudóan ütik el az órát, szutykos galambok és három-négyoktávnyi harangszó, olyik szigorú, olyik csilingelő.

A friss kenyér illata elvezetett egy pékséghez, ahol egy orratlan, torz alkatú asszonytól tucatnyi félhold-süteményt vásároltam. Valójában csak egyet akartam, de úgy gondoltam, van szegénynek elég baja. Zsibárus kocsi zörgött elő a ködből, a fogatlan kocsis barátságosan megszólított, de csak annyit tudtam felelni neki, „Excusezmoi, je ne parle pas le Flamand”[6], amin éktelenül kacagott, akár a Manókirály. Adtam neki egy süteményt. Mocskos keze ragyás, karmos madárlábhoz hasonlított. Egy szegénynegyedben (szennyvíztől bűzlő utcákon) anyák és gyerekek töltögették csorba korsóikat az utcai kutak barna vizével. Végül erőt vett rajtam a sok izgalom, letelepedtem egy kis pihenőre egy pusztuló szélmalom lépcsőjére, kabátomba burkolóztam a nyirkos hidegben, és elaludtam.

A következő pillanatban valami boszorka piszkált meg a seprűnyelével, s valami olyasmit rikácsolt, mint „Zie gie doad misschien?”, de ezért nem garantálok. Kék ég, ragyogó napsütés, nyoma sem volt a ködnek. Sűrűn pislogva életre keltem, s fölajánlottam az asszonynak egy süteményt. Gyanakvóan fogadta el, kötényébe dugta későbbre, s újra nekilátott a söprögetésnek, valami régi nótát dörmögve. Azt hiszem, igen szerencsésen jártam, hogy nem raboltak ki. A következő süteményt vagy ötezer galambbal osztottam meg. Egy koldus irigyen nézte, hát neki is adtam egyet. Visszasétáltam arrafelé, ahonnan gondoltam, hogy jöttem. Egy különös, ötszögletű ablakban tejfehér ifjú hölgyet láttam, aki fokföldi ibolyákat rendezgetett egy metszettüveg vázában. A lányok a legkülönbözőbb módokon tudnak elbűvölni. Egyszer magának is ki kéne próbálnia. Bekocogtattam az ablakon, s megkérdeztem franciául, megmentené-e az életemet azáltal, hogy belém szeret. A fejét rázta, de elmosolyodott közben. Megkérdeztem, merre találom a rendőrőrsöt. A keresztút túloldala felé mutatott.

A zenésztársat az ember mindig fölismeri, még rendőrök között is. Mindig az a leghibbantabb tekintetű, a legkuszább hajú, és vagy kiéhezett-sovány vagy joviálisan gömbölyded. Ez a francia nyelvű, angolkürtön játszó, helyi operarajongó klubtag őrmester ismerte Ayrs nevét, és volt olyan kedves, hogy hevenyészett nekem egy térképvázlatot a Neerbekéhez vezető útról. Két süteménnyel jutalmaztam segítségéért. Megkérdezte, nem hoztam-e át a Csatornán a kocsimat – a fia ugyanis bolondul rajong az Austinokért. Megmondtam, hogy nincs autóm. Ez aggodalommal töltötte el. Hát akkor hogyan jutok el Neerbekébe? Arra se busz, se villamos nem jár, és huszonöt mérföld igazán képtelenül hosszú gyalogútnak. Megkérdeztem, nem kölcsönözhetnék-e ki egy rendőrségi biciklit bizonytalan időtartamra. Azt felelte, hogy ez rendkívül szabálytalan intézkedés volna. Biztosítottam felőle, hogy magam is rendkívül szabálytalan személy volnék, s elmagyaráztam, miféle küldetésben járnék Ayrsnél, Belgium leghíresebb fogadott gyermekénél (ez akár igaz is lehet, aligha van sok ilyen) az európai zene érdekében. Megismételtem kérésemet. A hihetetlen igazság olykor nagyobb hasznára válik az embernek, mint a meggyőző fikció; ezúttal is így történt. A becsületes őrmester elkísért a raktárhoz, ahol a talált tárgyak várják pár hónapon át jogos tulajdonosukat (utána a feketepiacra kerülnek), ám előbb még ki akarta kérni véleményemet bariton hangjáról. Elzengte a Pagliacciból a „Recitar!... Vesti la giubbá”-t. (Eléggé kellemes hang az alsó regiszterekben, a légzésén viszont volna mit dolgozni, a vibratója meg úgy rezgett, mint mikor bádoglapot ráznak a színfalak mögött mennydörgés gyanánt.) Adtam néhány zenei jó tanácsot, cserébe pedig kölcsönkaptam egy Viktória-korabeli Enfieldet, s hozzá még egy madzagot is, hogy táskámat és mappámat a nyereghez, illetve a hátsó sárhányóhoz erősíthessem. Aztán bon voyage-t és szép időt kívánt a derék rendőr.

Adrian sosem járhatott azon az úton, amelyen én kikarikáztam Bruges-ből (ez már mélyen benn van a hunok területén), mégis közel éreztem magamat fivéremhez, már csak azért is, mert ugyanannak az országnak a levegőjét szívjuk. Ez az alföld ugyanolyan lapos, mint a kelet-angliai mocsarak, csakhogy rosszabb formában van. Útközben a maradék süteménnyel erősítettem magam, s szegényes kunyhóknál álltam meg egy-egy pohár vízért. Senki sem csevegett sokat, de el sem utasított senki. Az ellenszélnek s a folyvást leeső láncnak köszönhetően jócskán este lett, mire elértem Ayrs faluját, Neerbekét. Egy szűkszavú kovács útba igazított a Château Zedelghem felé, ceruzacsonkkal dolgozva meg térképvázlatomat. Vadjácinttal és gyújtoványfűvel fölvert ösvényen mentem tovább, el egy elhagyatott portásiak mellett, s olasz ezüstnyárakból álló fasorhoz jutottam, mely egykor ugyancsak szemrevaló lehetett.

Zedelghem ugyan tekintélyesebb ház a mi lelkészlakunknál, nyugati szárnyán egy-két rozzant tornyocska is ékeskedik, de semmiképp nem mérhető az Audley End– vagy Capon Tench-féle kúriákhoz. A rokkant öreg bükkfával megkoronázott alacsony dombháton egy lovagló lányt pillantottam meg a távolban. Elkerekeztem egy munkálkodó kertész mellett: korommal szórta föl a veteményest meztelen csigák ellen. Az előkertben izmos inas tisztogatott egy Morris Cowley Flatnose-t. Jöttömet látva fölegyenesedett, s elébem lépett. A terasz egy zugában tolószékes férfi ült a lilaakác özöne alatt rádiót hallgatva. Vyvyan Ayrs lesz az, gondoltam. Ezzel véget is ért az ábrándom könnyebbik része.

Falhoz támasztottam a biciklit, s megmondtam az inasnak, hogy beszédem volna a gazdájával. Igen udvariasan oda vezetett Ayrshez a teraszra, s németül bejelentette érkezésemet. Ayrsből mintha csak a héja maradt volna meg, miután a kor minden életnedvet kiszívott belőle. Sikerült megállnom, hogy ne boruljak térdre a salakon, akár Sir Percival Artúr király előtt. Társalgásunk valahogy így vette kezdetét:

– Jó napot kívánok, Ayrs úr.

– Maga meg ki a fene?

– Nagy megtiszteltetés számomra...

– Mondom, ki a fene?

– Robert Frobisher vagyok, uram, Saffron Waldenből. Én... hát... Sir Trevor Mackerras tanítványa vagyok... voltam... a Caius College-ban, és Londonból jöttem, hogy...

– Londonból kerékpáron?

– Nem, a kerékpárt csak Bruges-ben kölcsönöztem egy rendőrtől.

– Valóban? – S elgondolkozott egy pillanatig. – Az is jó pár óra lehetett.

– Kész örömmel tettem, uram. Mint a zarándokok, akik térden csúsznak föl a hegyre.

– Ez meg miféle zagyvaság?

– Csak azt szerettem volna bizonyítani, hogy méltó jelölt vagyok.

– Méltó jelölt mire?

– Az ön titkárjának posztjára.

– Maga megőrült?

Ez a kérdés mindig bonyolultabb, mint amilyennek látszik.

– Kétlem.

– Ide figyeljen, én nem hirdettem titkári állást.

– Tudom, uram, de mégis szüksége van titkárra, még ha egyelőre nincs is ezzel tisztában. A Timesban megírták, hogy a betegsége miatt nem tud új műveket komponálni. Én pedig nem hagyhatom, hogy a zenéje elvesszen. Ahhoz túlságosan is értékes. Azért jöttem, hogy fölajánljam szolgálataimat.

Nos, legalábbis nem utasított el gondolkodás nélkül.

– Mit is mondott, hogy hívják? – Megmondtam. – Mackerras kis kedvencei közé tartozik, gondolom.

– Az igazat megvallva, uram, gyűlölt engem.

– Látja, Sixsmith, amint azt már a saját költségére megtanulta, épp eléggé ravasz tudok lenni, ha elszánom magam.

– Gyűlölte, valóban? És ugyan miért?

– A Hatodik Fuvola-Concertójától... – megköszörültem a torkomat – azt írtam az egyetemi újságban, hogy „legjobb formájában is csak szolgai utánzata a gyermeteg Saint-Saénsnak”. Nos, ezt valamiért zokon vette.

– Ilyet írt Mackerrasról? – Ayrs úgy sipított, mintha a bordáit fűrészelnék. – Hát el is hiszem, hogy zokon vette!

Ami ez után jött, már kurtán összefoglalhatom. Az inas bevezetett egy lúdtojászöld fogadószobába, ahol lógott egy unalmas, birkanyájas-kukoricás Farquharson meg egy nem túl jó németalföldi tájkép. Ayrs a nejét is odahívta, van Outryve de Crommelynck asszonyt, aki megtartotta a saját nevét a házasságban, nem is csoda, ha ilyen zengzetes neve van az embernek. A ház asszonya hűvös udvariasságot tanúsított, érdeklődött a hátterem iránt. Becsületesen felelgettem, bár a Caiusból való kicsapatásom esetében homályban tartott betegséggel ködösítettem. Jelen financiális helyzetemről egyetlen szót sem ejtettem – minél kétségbeejtőbb a helyzet, annál vonakodóbb a reménybeli adományozó. Kellően az ujjam köré csavartam őket. Senki sem vonta kétségbe, hogy legalábbis az éjszakát Zedelghemben tölthetem. Ayrs holnap megmutatja a zenei vonatkozású dolgait, és akkor döntés következhet az ajánlatom kérdésében.

Vacsorához viszont nem jelent meg Ayrs. Érkezésem egybeesett a kéthetente megbízhatóan jelentkező migrénjével, mely egy-két napra mindig ágyhoz köti. Meghallgatásomat elhalasztották, míg jobban lesz, így tehát sorsom cérnaszálon függ. A mérleg pozitív oldalát gyarapítja a moseli bor meg az a l’américaine homár, amely fölveheti a versenyt az Imperial kosztjával. A ház vendéglátó asszonyát csevegésre bátorítottam – ha jól értem, hízelgett neki, hogy annyit tudok hírneves férjéről, s megérezte zenéje iránti őszinte rajongásomat is. Hja, Ayrs lánya is ott volt, az ifjú lovas hölgy, akit korábban megpillantottam. Mlle Ayrs módfölött lórajongó tizenhét éves hölgyike, aki anyja pisze orrát örökölte, s akiből egyetlen udvarias szót nem voltam képes kihúzni egész este. Talán a züllött angol parazitát látja bennem, aki azért jött, hogy beteges idős papáját elcsábítsa holmi kései dicsőség ígéretével, amelyben ő nem vehet részt?

Hogy milyen bonyolultak az emberek.

Éjfél elmúlt. Alszik a Château, én sem tehetek mást.

Őszinte híve:

R. F.

*

Zedelghem,

1931. VII. 3.

Sürgöny, Sixsmith? Maga szamár.

Ne küldjön többet, esdeklek. A sürgöny magára vonja a figyelmet! Igen, még mindig külföldön vagyok, biztonságban Brewen verőembereitől. Szüleim hollétem iránti érdeklődését szaggassa bízvást darabokra, és dobja a Cam folyóba. Pater kizárólag amiatt „aggódik”, hogy hitelezőim még majd őt találják megrázni, hátha hullik némi pénzecske a családfáról. Mater sincs „kétségbeesve”. Egyetlen dolog érhet el nála efféle érzelmi hatást: az, ha kiürül a borospalackja.

Meghallgatásomra Ayrs zeneszobájában került sor, mégpedig tegnapelőtt ebéd után. Finoman szólva nem arattam lehengerlő sikert. Még mindig nem tudom, hány napot tölthetek ezen a helyen. Beismerem, éreztem némi megrendült izgalmat, hogy magának Vyvyan Ayrsnek a zongoraszékén ülhetek. A keleti szőnyeg, a viharvert dívány, a kottaállványokkal teletömött breton szekrények, a Bösendorfer-versenyzongora, a harangjáték és a többi mind-mind tanúja volt a Matrjoskababa-variációk meg a Társaság-szigetek dalciklus fogantatásának és megszületésének. Megérintettem azt a csellót, amelyen először hangzott föl az Untergeben Violinkonzert. Meghallottam, hogy Hendrick arra tolja a gazdája kerekesszékét, hát fölhagytam a szaglászással, és az ajtó felé fordultam. Ayrs elengedte a füle mellett udvarias üdvözletemet – „Remélem, jobb egészségben találom, Mr. Ayrs” –, s meghagyta az inasnak, hogy fordítsa szembe a kertre szolgáló ablakkal. – Nos? – vakkantotta, mikor vagy fél perce lehettünk kettesben. – Rajta. Nyűgözzön le. – Megkérdeztem, mit szeretne hallani. – Még a programot is én állítsam össze? Nahát, elbír a Három vak kisegérrel?

Leültem hát a Bösendorferhez, és eljátszottam annak a szifilitikus, zsémbes alaknak az általa kért dallamot, mégpedig egy ugyancsak harapós Prokofjev modorában. Ayrs egy szót sem szólt hozzá. Kifinomultabb ösvényekre térve Chopin F-dúr noktürnjével folytattam. Siránkozóan jajdult föl: – Csak nem a kis fodros szoknyácskám alá szeretne nézni, Frobisher? – Belekezdtem az ő Variációk egy Lodovico Roncalli-témára című kompozíciójába, de két ütemet sem játszhattam el, máris irtózatos szitkozódásban tört ki, a padlót döngette a botjával, és így torkolt le: – Hát nem tanították meg a Caiusban, hogy az önfertőzéstől meg lehet vakulni? – Ügyet sem vetettem tombolására, pedánsan végigjátszottam a művet. Zárásnak pedig Scarlatti 212-es A-dúr szonátáját választottam, ezt az arpeggiókkal tündöklő, szinte eljátszhatatlanul nehéz darabot. Egyszer vagy kétszer el is vétettem, de hát nem koncertzongoristának akartam jelentkezni. Az utolsó hang után Ayrs tovább ingatta a fejét a tovatűnt szonáta ritmusára, vagy talán a nyárfák homályos imbolygását vezényelte. Ha így szól, „micsoda förtelem, Frobisher, ne lássam többet a házamban”, elszomorított volna, de csöppet sem lep meg. Ehelyett beismerte: – Talán valóban zenésznek való. Odakinn szép idő van. Sétáljon el a tóhoz, nézze meg a kacsákat. Nekem most, hm, némi időre van szükségem, hogy eldöntsem, hasznát vehetem-e a... khm... adottságainak.

Egyetlen szó nélkül otthagytam. Szüksége van rám a vén kecskének, gondoltam, de csak akkor, ha a lába előtt fetrengek a háládatosságtól. Ha pénztárcám megengedte volna, rögtön kocsit fogadok vissza Bruges-be, s lefújom az egész kalandot. Még utánam kiáltott: – Kap ingyen is egy jó tanácsot, Frobisher. Scarlatti csembalóban gondolkodott, nem zongorában. Nem kell így agyonszínezni (a műveit??), és hiábavaló pedállal kitartani olyan hangokat, amiket nem tud egyszerre lefogni az ujjával. – Visszakiáltottam, hogy hm, némi időre van szükségem eldönteni, hasznát vehetem-e Ayrs, khm... adottságainak.

Átvágtam az udvaron, ahol egy céklavörös képű kertész épp egy elgazosodott szökőkutat tisztogatott. Megértettem vele, hogy az asszonyával kell beszélnem, most azonnal – nem bizonyult valami gyors fölfogásúnak –, mire bizonytalanul Neerbeke felé intett, s mutatta a kezével az automobil kormányát. Nagyszerű. Akkor mihez kezdjek? Miért is ne nézzem meg azokat a kacsákat? Meg is fojthatnék egy párat, és fölakaszthatnám V. A. öltözőszobájában. Ennyire sötét kedvemben voltam. Utánoztam a kacsákat, és rákérdeztem, „merre?”, mire a bükkfa felé mutatott, és gesztusaival tudtomra adta, hogy „arra kell menni, csak éppen a másik oldalon”. Elindultam, átugrottam egy elhanyagolt, árokba süllyesztett kerítésen, de még nem értem a dombtetőre, mikor lódobogást hallottam, s Eva van Outryve de Crommelynck kisasszony (a továbbiakban be kell érnie egyszerű Crommelynckkel, mert különben a világ minden tintája is kevés volna) robogott felém fekete póniján.

Üdvözöltem. Körbevágtatott, mint valami Boadicea királynő, de felelni tüntetőleg nem felelt. – Minő nyirkos a levegő máma – csevegtem szarkasztikusan. – Minden bizonnyal esni fog később, nemde? – Nem válaszolt. – A lovaglótudása bizony csiszoltabb, mint a modora – jegyeztem meg. Semmi. Puskalövések hangzottak a mezők felől. Eva megnyugtatta a lovát. Csodaszép állat egyébként, és nem tehet semmiről. Megkérdeztem, hogy hívják. Eva kisöpörte az arcába hulló göndör, fekete fürtöket. – J’ai appelé le poney Nefertiti, d’aprés cette reine d’Egypte qui m’est si chére[7] – mondta, és elfordult. – Nahát, tud beszélni! – kiáltottam, s a lány után néztem, míg bele nem veszett a távolba, akár egy miniatűr figurácska egy Van Dyck-képen. Lélekben utána lőttem néhány lövedéket, igen művészi, kecses ívben. Aztán a Château Zedelghem felé fordítottam lövegeimet, s ízzé-porrá lőttem a kastély ama szárnyát, amelyben Ayrs lakott. Végül eszembe idéztem, milyen országban is vagyok, s félbehagytam a mulatságot.

A magányos bükkfán túl a rét lejtőbe hajlik, s egy festői tavacska felé vezet, mely csak úgy zeng-bong a békáktól. Szebb napokat is láthatott. Rozoga gyaloghidacska vezet egy kicsiny szigetre, amelyet szinte teljesen elborít a flamingóvirág. A tóban olykor-olykor aranyhalak vetődnek föl magasra, úgy csillognak, akár a vadonatúj rézpennyk. Szakállas mandarinkacsák lármáznak kenyérért: tökéletesen öltözött koldusok. Mintha csak magamat látnám. A kátrányos deszkákból eszkábált csónakházban fecskék fészkelnek. Egy sor körtefa alatt (gyümölcsöskert lehetett valaha) leheveredtem, és a henyélés művészetének hódoltam, melyet tökélyre fejlesztettem hosszú lábadozásom alatt. A henyélő legalább annyira különbözik a lustától, mint a gourmet a nagybélűtől. A párzó szitakötők légies örvendezését bámultam. Még a szárnyukkal keltett kis neszt is hallottam, extatikus hangocska, akár a bicikliküllőkhöz rögzített papírszalagok zizegése. Meglestem egy törékeny kuszmát is, aki miniatűr Amazóniát fedezett föl a fa gyökerei közt, ahol hevertem. Némán? Nem mondhatnám, nem egészen. Jóval később az eső első csöppjeire riadtam. A gomolyfelhők kritikus tömegbe verődtek odafönt. Visszarohantam Zedelghembe, ahogy csak a lábam bírta, s közben a vad morajlás a fülemben dübörgött. Arcomon ekkor már jókora, kövér csöppek doboltak, akár egy xilofonon.

Épp csak sikerült fölvennem egyetlen tiszta ingemet a vacsorára szólító gong előtt. Mrs. Crommelynck mentegetőzött, hogy a férjének még mindig alig van étvágya, a kisasszony pedig csakis egyedül szeret enni. Nekem ez nagyon jól jött. Párolt angolna turbolyamártással, s az eső harsány zenéje a teraszon. A Frobisher-házzal s az általam ismert legtöbb angol otthonnal ellentétben, ebben a Châteauban nem hallgatnak étkezés közben. Mme C. mesélt egy kicsit a családjáról. A Crommelynckek már akkor is Zedelghemben éltek, amikor Bruges még Európa legforgalmasabb tengeri kikötője volt (így mondta, de én nem nagyon hittem), ami azt jelenti, hogy Eva hat évszázados tenyészet koronája. Beismerem, megkedveltem kissé ezt az asszonyt. Úgy szónokol, mint bármelyik férfi, s közben mirrha-illatú kis cigarettákat füstöl rinocérosz-szaruból készült szipkában. Az ingóságait azonban ugyancsak szemmel tartja. Akadt jócskán gondjuk enyveskezű szolgákkal, említette meg mellékesen, sőt még egy-két szegény sorra jutott vendéggel is volt efféle tapasztalatuk, hát ilyen gyalázat is előfordul, akár hiszem, akár nem. Sietve biztosítottam, hogy szüleim is jártak hasonlóan, majd diplomatikus puhatolózásba kezdtem a meghallgatásom dolgában. – A Scarlattijáról azt mondta, nem menthetetlen. Vyvyan gyűlöli a dicséretet, adni és kapni egyaránt. Azt mondja, ha dicsérnek az emberek, akkor biztos, hogy nem a saját utadat járod. – Egyenesen megkérdeztem, mit gondol, fölvesz-e a férje. – Nagyon remélem, Robert. – Ami annyit jelent, meglátjuk. – Meg kell értenie, már belenyugodott, hogy soha többé nem fog komponálni. Ez rendkívül fájdalmas volt a számára. Újra fölkelteni a reményeket... nos, legalábbis roppant kockázatos dolog, semmiképp nem veheti könnyedén. – A téma ezzel le is lett zárva. Említettem, hogy találkoztam Evával, mire Mme C. megjegyezte: – Udvariatlan volt a lányom.

– Tartózkodó – feleltem kifogástalan modorban.

A háziasszony újratöltötte a poharamat. – Eva nem valami simulékony természet. A férjem nem sokat törődött azzal, hogy úrihölgyhöz illő nevelést kapjon. Soha nem is akart gyereket. Apák és lányok állítólag rajongani szoktak egymásért, nem igaz? Hát nálunk ez nem így van. A tanítói szerint szorgalmas, de nagyon zárkózott, és a zenével sohasem akart foglalkozni. Gyakran érzem úgy, hogy egyáltalán nem is ismerem. – Töltöttem neki, s lassan mintha földerült volna kissé. – Türelmesen hallgatja a panaszaimat. A maga nővérei persze tökéletes modorú, igazi angol rózsaszálak, nemde, Monsieur? – Kötve hiszem, hogy őszintén érdeklődik a Frobisher mémszáhibok[8] iránt, de egyértelmű volt, hogy örömmel hallgatja csevegésemet, tehát szellemes karikatúrákkal szolgáltam mulattatására elidegenedett családomról. Olyan színesre és vidámra sikerült leírásom, hogy csaknem elfogott a honvágy.

Ma reggel, vagyis hétfőn Eva leereszkedett odáig, hogy velünk reggelizzék – Bradenham-sonka volt, tojás, kenyér, miegyéb –, de egész idő alatt kicsinyes zsörtölődéssel zaklatta az anyját, az én megjegyzéseimet pedig egy-egy unott oui-val vagy éles non-nal torkolta le. Ayrs jobban volt, ő is velünk evett. Hendrick aztán bevitte a lányt Bruges-be, az iskolába – Eva a városban lakik egy családnál, akiknek a lányai ugyanabba az iskolába járnak. Van Eelsnek hívják őket, vagy valami ilyesmi. Mintha az egész Château föllélegzett volna, amikor a Cowley elporzott a nyárfa-allén (amelyet Barát-sétánynak neveznek). Eva megmérgezi maga körül a levegőt. Kilenckor Ayrs meg én a zeneszobába vonultunk. – Egy kis melódia zörömböl itt a fejemben, Frobisher. Nézzük, le tudja-e jegyezni nekem. – Nagy örömmel hallottam ezt, mivel sokkal laposabb feladatokra számítottam kezdetben – vázlatos kéziratok tisztázására, s ehhez hasonlókra. Ha viszont rögtön bebizonyíthatom, hogy V. A. gondolkodó írótollként használhat, akkor majdhogynem máris biztosítva van az alkalmazásom. Letelepedtem az asztalhoz, szépen kihegyezett 2B-s ceruza várt a szűzi kottalap előtt, s vártam, hogy mondja a hangjegyeket sorra. Váratlanul elordította magát: – Tá-rá! Tá-rá-rá, tittitittititti-rá! Megvan? Tá-tiitti-rá! Most halkan: tá-rá-rá-tttRÁ! TÁ-RÁ-RÁ! – El bírja képzelni? Azt hittem, tréfát űz belőlem a vén szamár. Károgását semmivel nem lehetett jobban kottába írni, mint egy tucatnyi négylábú szamár iázását. További fél perc múltán rá kellett jönnöm, hogy eszében sincs tréfálni. Megpróbáltam félbeszakítani, de annyira el volt merülve a zenéjében, hogy meg sem hallotta szavaimat. Sötét kétségbeesésbe zuhanva hallgattam, ő meg csak harsogott és harsogott... Miféle kilátástalan kalandba keveredtem? Mit is gondoltam ott a Victoria állomáson? Tehetetlenül vártam, hogy végére jusson a darabjának, abban a soványka reményben, hogy ha a fejében teljesen összeáll, akkor talán könnyebb lesz később mégis lejegyezni valahogy. – Tessék, kész! – kiáltotta végül. – Megvolt? Dúdolja vissza, Frobisher, hadd halljam, hogyan hangzik!

Rákérdeztem, milyen hangnemben vagyunk. – B-dúr, magától értetődik! – Hát a tempó? Ayrs az orra nyergét dörzsölte. – Azt mondja, nem jegyezte le a dallamomat?

Emlékeztettem magamat, hogy kettőnk közül ő az, aki irracionálisan viselkedik. Megkértem, hogy ismételje meg, de sokkal lassabban, és nevezze meg az egyes hangokat. Idegtépő kis szünet támadt, érzésre legalább háromórányi, miközben Ayrs azt mérlegelte, kapjon-e színpadias dührohamot, vagy sem. Végül mártírképpel sóhajtott. – Négy nyolcad, aztán nyolc nyolcad a tizenkettedik ütem után, már ha képes addig elszámolni. – Csönd. Beharaptam a számat, és az anyagi helyzetemre gondoltam. – Akkor menjünk vissza a legelejére. – Újra szünetet tartott, majd leereszkedő hangon folytatta. – Készen áll? Csak lassan... TÁ! Nos, milyen hang volt ez? – Irtózatos félóra következett. Minden egyes hangot meg kellett próbálnom kitalálni, Ayrs pedig csüggeteg biccentésekkel vagy fejrázásokkal válaszolt. Mme C. bejött egy váza virággal, én pedig S.O.S.-arccal néztem rá, de akkor már V.A. is úgy döntött, hogy elég lesz ennyi egy napra. Menekültem, de még meghallottam Ayrs megjegyzését (talán nem is véletlenül): – Reménytelen, Jocasta. Ez a fiú egy egyszerű dallamot sem képes lejegyezni. Ennyi erővel avantgárd zenésznek is állhatnék, és dobókockával kockázhatnám ki a hangokat.

A folyosón Willemsnét, a házvezetőnőt hallottam siránkozni valamely láthatatlan beosztottjának a nyirkos időjárásról és a szárítani való mosásról. Még neki is jobb a dolga, mint nekem. Manipuláltam már életemben épp elég embert különféle előnyök érdekében, kölcsönért vagy kéj vágyból, de sohasem azért, hogy fedél legyen a fejem fölött. Ez a rohadt Château csupa gomba– és penészbűz. Nem lett volna szabad idejönnöm.

Őszinte híve:

R. F.

P. S. Financiális kellemetlenségek, milyen találó kifejezés. Nem csodálom, hogy a szegények mind szocialisták. Nézze, kénytelen vagyok kölcsönt kérni. A zedelghemi elvárások a leghanyagabbak, amit életemben láttam (hála istennek! Apám inasa is jobban öltözik, mint én pillanatnyilag), de azért bizonyos nívót mégis tartani kellene. Még csak borravalót sem tudok adni a személyzetnek. Ha volnának még tehetős barátaim, őket kérném, de az a szomorú helyzet, hogy nincsenek. Nem tudom, hogyan lehet pénzt küldeni, sürgönyben-e vagy csomagban, de hát maga a tudós, kimódolja valahogy. Ha Ayrs elküld, akkor végem. Eljutna a híre Cambridge-be is, hogy Robert Frobisher azoktól volt kénytelen útiköltségre valót koldulni, akik kidobták, mint alkalmatlant. A szégyen megölne, Sixsmith, higgye el, nem élném túl. Az Isten szerelmére, küldjön valamennyit, de azonnal.

*

Château Zedelghem,

1931. VII. 14.

Sixsmith!

Áldassék Szent Rufus, a Szegénysorsú Zeneszerzők Gyámola, dicsőség és hála néki, ámen! Utalványa biztonságban megérkezett ma reggel – vendéglátóimnak azt mondtam, hogy egy szerető nagybácsi elkésett születésnapi ajándéka. Mrs. Crommelynck szerint bármelyik bruges-i bank beváltja. Motettát fogok írni az ön tiszteletére, és azonnal visszafizetem a kölcsönt, amint lehet. Ez pedig korábban bekövetkezhet, mint hinné. Sötét kilátásaim mintha derülnének kissé. Az Ayrsszel való együttműködés első, megalázóan kudarcos kísérlete után megsemmisülten vánszorogtam vissza szobámba. A délutánt azzal töltöttem, hogy megírjam magának szánalmas siránkozásomat – egyébként égesse el, ha még megvan –, és szörnyű aggodalmakkal gondoljak a jövőmre. Gumicsizmában és esőköpenyben kimerészkedtem a zivatarba, hogy elballagjak a falusi postára, s végig azon tépelődtem, hol is leszek egy hónap múlva. Willemsné vacsorára kongatott, amint visszaértem. Az ebédlőbe siettem, ahol Ayrs egyedül várt rám. – Maga az, Frobisher? – kérdezte azon a jellegzetes, zsörtölődő hangon, ahogy az idősebb férfiak beszélnek, ha tapintatosságra kényszerítik magukat. – A, Frobisher, örülök, hogy válthatok magával egy bizalmas szót. Nézze, csúnyán viselkedtem a délelőtt. A betegségem miatt olykor... nos, egyenesebb vagyok a kelleténél. Elnézését kérem. Adjon még egy lehetőséget a vén goromba fráternek. Próbáljuk meg még egyszer holnap, mit szól?

Talán a felesége elmondta, milyen állapotban talált? Esetleg Lucille említette meg, hogy félig már össze is pakoltam? Kivártam kissé, hogy higgadt hangon tudjak felelni, nem éreztetve határtalan megkönnyebbülésemet, és nemes lelkűen kijelentettem, hogy semmi rossz nincs abban, ha az ember egyenesen megmondja a véleményét.

– Nagyon elutasítóan fogadtam az ajánlatát, Frobisher. Nem lesz éppen könnyű feladat előbogarászni a zenét a fejemből, de komoly reményeket fűzök az együttműködésünkhöz. És magát nagyon is megfelelőnek tartom erre a munkára, mint zenészt és mint embert egyaránt. A feleségem azt mondta, maga is próbálkozik zeneszerzéssel. Nyilvánvaló, hogy mindkettőnk számára olyan a zene, mint az oxigén. Közös erővel, jószándékkal majd csak elboldogulunk valahogy, és kiókumláljuk, hogyan tudunk együtt dolgozni. – Mme Crommelynck ekkor bekopogtatott, belesett az ajtón, jellemző női módon egy pillanat alatt fölmérte a légkört, és megkérdezte, eljötte a koccintás ideje. Ayrs felém fordult. – Ezt az ifjú Frobishertől kell kérdeznünk. Mit szól? Itt maradna néhány hétre, esetleg hónapra, ha minden jól alakul? Talán még tovább is, ki tudja. De el kell fogadnia némi szerény fizetséget.

Megkönnyebbülésemet örömnek álcázva azt feleltem, nagy megtiszteltetés számomra, s eszem ágában sem volt elutasítani a fizetség gondolatát.

– Nos, akkor, Jocasta, szólj Willemsnének, hogy hozzon föl egy 1908-as Pinot Rouge-t! – Koccintottunk Bacchus és a Múzsák tiszteletére, s iszogattuk a nedűt, mely dús volt és sötét, akár az unikornis vére. Ayrs pincéje, amelyben jó hatszáz palack lehet, a legkitűnőbbek közé tartozik egész Belgiumban, s megérdemel egy csekély kitérőt. A csodálatos pince épségben úszta meg a háborút, nem fosztották ki a hunok, akik pedig hadiszállásként használták Zedelghemet. Hendrick apja ugyanis fölhúzott egy álfalat a bejárata előtt, mielőtt a család Gothenburgba menekült volna. A könyvtárat és egyéb drágaságokat is ide menekítették a háború idejére (valaha kolostor volt a ház, ehhez méltó a pince is alatta), leplombált ládákba zárva. A poroszok alaposan kifosztották a kastélyt a fegyverszünet előtt, de a pincébe nem jutottak el.

Lassan kialakul a munkamódszerünk. Minden reggel kilenckor találkozunk a zeneszobában, amennyiben Ayrs százféle nyavalyája engedi. Én a zongorához ülök, Ayrs a díványra, bőszen pöfékelve undok kis török cigarettáiból, s nekilátunk három módszerünk valamelyikének. Az „Ismétlés” az előző napi munka átvevéséből áll. Dúdolok, éneklek vagy játszom, a hangszertől függően, Ayrs pedig változtat, ahol akar. A „Helyreállítás” során a régi kottáit, jegyzeteit és szerzeményeit nézzük át (némelyik a születésem előtt keletkezett), egy-egy passzust vagy kádenciát keresve, amely homályosan fölrémlett Ayrs emlékezetében, s szeretné megőrizni. Igazi detektívmunka. A legnehezebb pedig a „Zeneszerzés”. A zongoránál ülve igyekszem lépést tartani Ayrs zuhatagként áradó diktálásával: „Tizenhatod, H-G; egész hang, Asz – négy ütem, nem, hat ütem, negyedek! Fisz, nem, nem, nem, Fisz! És... H! Tá-titti-titti tá-á!” (Il maestro legalább méltóztatik már megnevezni a hangjait.) Ha pedig poétikusabb kedvében van, ilyeneket mond: „Na most, Frobisher, a klarinét a szerető, a brácsák tiszafák a temetőben, a klavikord a hold, és akkor... hadd fújja a keleti szél az a-moll akkordot, a tizenhatodik ütemtől.”

Munkám, akár a jó inasé (bár meggyőződésem, hogy jónál is jobb vagyok) kilenctizedrészben előrelátásból és számításból áll. Ayrs néha a művészi véleményemet is kikéri, például „Mit gondol, Frobisher, jó lesz itt ez az akkord?” vagy „Nem lóg ki ez a passzus az egészből valahogy?” Ha nemet mondok valamire, megkérdezi, mit javasolnék helyette, és egyszer-kétszer előfordult már, hogy elfogadta javaslatomat. Kijózanító tapasztalat. A jövő nemzedékei tanulmányozni fogják ezt a zenét.

Egy órára Ayrs teljesen kimerül. Hendrick leviszi az ebédlőbe, ahol Mrs. Crommelynck csatlakozik hozzánk, meg a rettentő Eva is, ha otthon van éppen hétvégére vagy szünetre. A délutáni hőségben Ayrs szundikál. Én a könyvtárban kincsek után kutatok, a zeneszobában komponálok, kéziratokat olvasgatok a kertben (dúsan virágzik a madonnaliliom, a császárkorona, a fáklyaliliom, a mályvarózsa), Neerbeke útjain kerékpározok vagy gyalog barangolok a környéken. Barátságot kötöttem a falu kutyáival, úgy szaladnak utánam, mint a patkányok meg a gyerekek a Hamelni Patkányfogó után. A helybeliek viszonozzák „Goede morgen”-emet vagy „Goede middag”-omat. Már mindenki tudja, hogy a „kasteel” szállóvendége vagyok.

Vacsora után hármasban rádiózunk, ha valami érdemeset adnak, egyébként gramofont hallgatunk (tölgyfa burkolatú His Master’s Voice-modell), többnyire Ayrs munkáit Sir Thomas Beecham vezénylésével. Ha vendégek vannak, társalgás a program, vagy kamarazenélés. Egyes estéken Ayrs verseket olvastat föl velem, leginkább a kedvencét, Keatset. Velem suttogja közben a verset, mintha a hangja az enyémre támaszkodna. Reggelinél meg a Timesból olvastat. Bármilyen öreg, beteg és vak, ma is megállná a helyét egy egyetemi vitaklubban, bár inkább csak gúnyt űz a fennálló rendszerekből, konstruktív javaslatai nem igazán vannak. „Liberalizmus? A gazdagok gyávasága!” „Szocializmus? Édes öccse annak az ósdi zsarnokságnak, amely ellen küzd.” „A konzervatívok? Ötletszerűen hazudoznak, legnagyobb szélhámosságuk a szabad akaratról szóló doktrina.” S hogy milyen államot szeretne? „Semmilyet! Minél szervezettebb az állam, annál unalmasabb a nép.”

Akármilyen lobbanékony is, azon kevés európai közé tartozik, akikből szívesen merítenék ihletet. Zenei szempontból kétarcú, akár Janus. Az egyik Ayrs hátrafelé tekint, a haldokló romantikára, a másik a jövőbe néz. Ennek a második Ayrsnek követem a tekintetét. Ha figyelem, hogyan használja a kontrapunktot, hogyan játszik a hangszínekkel, a legizgalmasabb módon gazdagíthatom saját zenei nyelvemet. A Zedelghemben töltött kurta idő során máris többet tanultam, mint három hosszú év alatt Bakszamár Mackerras és Víg Önfertőző Csapata társaságában.

Ayrst és Mrs. Crommelyncket rendszeresen látogatják a barátaik. Hetente két-három estén vannak vendégek. Brüsszelből, Berlinből, Amszterdamból vagy még messzebbről hazatérő szólisták, Ayrs Floridában és Párizsban szerzett ifjúkori barátai, meg a jó öreg Morty Dhondt és neje. Dhondtnak gyémántcsiszoló műhelyei vannak Bruges-ben és Antwerpenben, rengeteg nyelven beszél, állandóan roppant kifinomult, többnyelvű szóvicceket gyárt, amelyek hosszas magyarázatot igényelnek, fesztiválokat szponzorál, és metafizikus évődéseket folytat Ayrsszel. Mrs. Dhondt olyan, mint Mrs. Crommelynek, megszorozva tízzel. Ugyancsak rémítő teremtés, a Belga Műlovagló Egyesület elnöke, maga vezeti a Bugattijukat, s egy Weiwei nevű, púderpamacshoz hasonló pekingi pincsit dédelget. Kétségtelenül fogsz még róla olvasni leveleimben.

Rokonok viszont nincsenek sokan; Ayrs egyetlen gyermek volt. Az egykor befolyásos Crommelynck család a háború során kivételes zsenialitást tanúsított: a döntő pillanatokban mindig a rossz oldalra állt. Akik nem estek el a harcmezőn, elszegényedtek és elhullottak ilyen-olyan betegségekben, mire Ayrs és neje visszatért Skandináviából. Némelyek a tengerentúlra menekültek, s ott pusztultak el. Mrs. Crommelynck öreg nevelőnője meg két törékeny nénikéje néha ellátogat a kastélyba, de meghúzódnak szépen a sarokban, mint egy kalapfogas.

Múlt héten Tadeusz Augustowski jött el, a karmester, aki lelkes népszerűsítője Ayrsnek otthonában, Krakkóban. Bejelentés nélkül érkezett, egy Migrén 2. napján. Mrs. Crommelynck nem volt otthon. Willemsné feldúltan szaladt hozzám, s esdekelt, hogy tartsam szóval a nevezetes vendéget. Nem hagyhattam cserben. Augustowski legalább olyan jól tud franciául, mint jómagam. A délutánt horgászással ütöttük el, s a dodekafonistákról vitatkoztunk. Ő sarlatánnak tartja mindet, én ellenkezőleg. A zenekara háborús kalandjairól mesélt, s mondott egy leírhatatlanul disznó viccet is, amelyben azonban fontos szerepet játszanak a gesztusok, úgyhogy csak akkor ismerheti meg, ha újra találkozunk. Fogtam egy tizenegy hüvelykes pisztrángot, Augustowski meg egy irdatlan ragadozó őnt. Alkonyatkor visszatértünk a kastélyba. Ayrs már fent volt. A lengyel lelkendezve mondta, milyen szerencsés, hogy neki dolgozom. Morogva felelte: „Az”. Milyen elragadó dicséret, Ayrs úr. Willemsné nem volt éppen enchantée pikkelyes zsákmányainktól, de azért megtisztogatta őket, és kisütötte sós vajban. Szinte elolvadtak az ember szájában! Másnap reggel, mielőtt elindult, Augustowski adott egy névjegyet. Van egy, a londoni útjaira fenntartott lakosztálya a Langham Courtban, s meghívott a jövő évi fesztiválra. Kukorikú!

A Château Zedelghem nem az a gótikus labirintus, amilyennek első látásra tűnik. Igaz, a nyugati szárnya lezárva áll, mindent porhuzatok takarnak benne, föl kellett áldozni a keleti szárny modernizálásáért. Elég nyomorúságos állapotban van, s attól tartok, nemsokára le is kell majd bontatni. Egy nyirkos délutánon bejártam ezt a szárnyat. Szörnyen vizes; vastag pókhálókban gyűlik a lehulló vakolat, a kőpadló tele egér– és denevérürülékkel; a kandallók fölött porlepte gipsz címerpajzsok. Kívülről is hasonló a helyzet: a falakat fugázni kéne, a tetőről számtalan cserép hiányzik; az oromdíszek a földön hevernek alaktalan kupacokban, az esővíz árkokat váj a középkori homokkőbe. A Crommelynckek jócskán meggazdagodtak kongói befektetéseken, de a háborút egyetlen fiuk sem élte túl, és Zedelghem német „szállóvendégei” mindent elvittek, ami csak értékesnek látszott.

A keleti szárny viszont kellemes kis fészek, bár tetőgerendái nagy szélben úgy csikorognak, akár az árbocok. A központi fűtés meglehetősen szeszélyes, a villamosság is kezdetleges, a kapcsolók gyakran ráznak. Mrs. Crommelynck apja volt olyan előrelátó, hogy megtanítsa a lányát a birtok kezelésére. Az asszony szomszéd gazdaságoknak adja ki bérbe a földjeit, és így pozitív mérleget ér el, ami nem megvetendő eredmény a mai világban.

Eva, az affekta kisasszony legalább olyan utálatos, mint a nővéreim, viszont ész is szorult belé annyi, mint undokság. Drágalátos Nefertitijén kívül kedvenc hobbija a duzzogás és a mártírarcok vágása. Kedvét leli továbbá abban, hogy megríkassa a gyöngébb lelkű cselédeket, aztán az anyjához fut: „Már megint sírógörcsöt kapott, Mama, hát miért nem tanítod be rendesen?” Arra már rájött, hogy én nem vagyok ilyen könnyű célpont, tehát a kifárasztás taktikájára tért át. „Papa, meddig marad nálunk Mr. Frobisher?” „Papa, Frobisher úrnak is annyit fizetsz, mint Hendricknek?” „Jaj, Mama, csak kérdeztem, nem tudtam, hogy Frobisher úr állása kényes téma!” Zavarba ejt, bármennyire utálom is beismerni, ez az igazság. Épp a múlt szombaton volt egy találkozásunk, pontosabban összeütközésünk. Fogtam Ayrs bibliáját, az Imígyen szóla Zarathustrát, s leballagtam a fűzfás szigetecskére átvivő kőhídhoz. Perzselően forró délután volt, még az árnyékban is verítékeztem, akár a disznó. Vagy tíz oldal után kezdtem úgy érezni, hogy Nietzsche olvas engem, nem én őt, hát inkább elnézegettem a vízipoloskákat és gőtéket, míg a fejemben a zenekar Fred Delius Air and Dance-át játszotta. Szirupos cukorsütemény a darab, de az az álmatag fuvola benne igazán jól van megcsinálva.

A következő pillanatban mélységes mély lövészárokban találtam magam, az ég csak egy keskeny csík volt fönn a magasban. Villámok világították meg, a napnál is élesebb fénnyel. A lövészárokban vademberek járőröztek barna óriáspatkányok hátán. E förtelmes, rémítő fogazatú fenevadak kiszagolták a munkásosztály tagjait, és szétszaggatták őket. Jómagam igyekeztem tehetősnek látszani, s leküzdeni az ingert, hogy pánikba esve futásnak eredjek. Ekkor találkoztam Evával. – Maga meg mi az ördögöt művel itt? – kiáltottam.

Eva dühtől tajtékozott! – Ce lac appartient a ma famille depuis cinq siécles! Vous étes iá depuis combien de temps exactement? Bien trois semaines! Alors vous voyez, je vais oú bon me semble![9] Eva haragja szinte kézzelfogható volt, egy derekas rúgás az ön alázatos barátjának képébe. Igaza is volt – gyakorlatilag azzal vádoltam, hogy tilosban jár a saját anyja birtokán. A rémülettől azonnal fölébredtem, talpra kászálódtam, és mentegetőzni kezdtem, mondván, hogy álmomban beszéltem.

A tóról viszont megfeledkeztem, s a következő pillanatban átkozott hülye módon belefordultam a vízbe. Bőrig áztam! Szerencse, hogy csak derékig ért, és isteni irgalom, hogy Ayrs drágalátos Nietzschéje nem csatlakozott fürdőmhöz. Mikor Eva lélegzethez jutott a kacagástól, megmondtam neki, milyen kellemes látni, hogy nem kizárólag duzzogni tud. Mire rávágta angolul, hogy hínár van a hajamban. Jobb híján azzal próbáltam fölébe kerekedni, hogy atyáskodó hangon megdicsértem a nyelvtudását. Ugyan könnyű dolog imponálni egy angolnak, felelte csípősen, és elvonult. Nekem hirtelenjében semmi szellemes válasz nem jutott eszembe, tehát a lány nyerte az összecsapást.

Most pedig figyeljen, mert könyvekről és pénzről lesz szó. A szobámban egy alkóv telis-tele van könyvekkel. Közöttük bogarászva egy igen érdekes, ám hiányos kötetre leltem, amelyből szeretném, ha szerezne nekem egy teljes példányt. Amelyet találtam, a 99. oldalon kezdődik, borítója hiányzik, kötése szétfoszlott. Amennyire megállapíthattam, egy Adam Ewing nevű San Franciscó-i közjegyző szerkesztett útinaplója egy Sydney-Kalifornia hajóútról. Említi többek között az aranylázat is, tehát föltételezem, hogy 1849-ben vagy 50-ben íródott. A jelek szerint a naplót Ewing halála után közölte a fia (?). Ewing Melville Delano kapitányára emlékeztet, erre a jámbor tökfejre a Benito Cerenóból, aki vak minden összeesküvésre – azt sem veszi észre, hogy nagy becsben tartott doktora, Henry Goose (sic) közönséges vámpír, aki alattomosan táplálja hipochondriás félelmeit, s közben lassan megmérgezi a pénzéért. A napló hitelesség szempontjából nem egészen meggyőző, túlságosan is rendezett ahhoz, hogy valóban napló legyen, s a nyelvezete sem egészen hiteles – de hát ki akarna egy ilyen szöveget hamisítani, és mi célból?

Legnagyobb bosszúságomra alig negyven oldal múltán megszakad a szöveg a mondat kellős közepén – a kötés széthullott, a maradék elveszett. Tűvé tettem a könyvtárat azért az átkozott maradékért, de hiába. Aligha áll érdekünkben fölhívni Ayrs vagy Crommelynck asszony figyelmét föltáratlan bibliográfiai kincsükre, tehát meg vagyok akadva. Megkérdezné a Caithness Street-i Otto Jansch-ot, tud-e valamit erről az Adam Ewingról? Egy félig olvasott könyv olyan, akár egy befejezetlen szerelmi kaland.

Csatolom a Zedelghemben található legrégibb kiadványok listáját. Mint láthatja, vannak egészen koraiak is, a XVII. század elejéről, küldje tehát mihamarabb Jansch legjobb ajánlatát. Szorongassa meg, mondja neki, hogy párizsi kereskedők is érdeklődnek.

Őszinte híve:

R. F.

*

Zedelghem,

1931. VII. 28.

Sixsmith!

Van okunk örvendezésre. Két nappal ezelőtt befejeztük Ayrsszel első közös munkánkat, egy kurta szimfonikus költeményt Der Todtenvogel címmel. A darab, mikor előástam, még nem volt több, mint valami régi teuton himnusz halovány átirata, ugyancsak száraz kis holmi, amelyet Ayrs félbehagyott egyre romló látása miatt. Kölcsönöz egy-két hangzatot Wagner Ringjéből, aztán szétszedi a témát, sztravinszkijes rémálmot gyúr belőle, sibeliusi kísértetekkel megspékelve. Rémítő és roppant élvezetes egyben, bárcsak hallhatná. A vége fuvolaszóló, de nem holmi bájos csivitelés, hanem a címben megnevezett halálmadár szava, mely egyként átkozza meg az elsőket és az utolsókat.

Augustowski megint itt járt tegnap, Párizsból tartva hazafelé. Elolvasta a kottát, és úgy zúdította rá a magasztalást, mint a mozdonyfűtő, amikor szenet lapátol. Így is kell! A legtökéletesebb szimfonikus költemény, amit csak írtak a Háború óta, s magának kijelenthetem, Sixsmith, hogy a legjobb ötletek némelyike (nem is kevés) tőlem származik. Gondolom, egy magamfajta titkárnak le kell mondania a szerzői dicsőségről, de ilyen helyzetekben sosem könnyű a hallgatás. A legjobb azonban hátravan még: Augustowski maga akarja bemutatni a darabot három hét múlva a krakkói fesztiválon!

Piros hajnalban keltem tegnap, s egész napomat a mű tisztázására szántam. Innen nézve egyáltalán nem is tűnt rövidnek! A jobb kezem szinte belerokkant, s már lehunyt szemmel is kottavonalakat láttam, de azért befejeztem vacsorára. Öt palack bort ittunk meg négyesben a diadal örömére, desszertnek a létező legjobb muskotályt.

Én vagyok a kedvenc Zedelghemben. Elég régóta nem voltam már kedvence senkinek sehol, s mondhatom, élvezem a dolgot. Jocasta javasolta, hogy a vendégszobából költözzem át egy nagyobb, második emeleti hálószobába, s rendezzem be magamnak bármivel, ami csak megtetszik a kastélyban. Ayrs csatlakozott a javaslathoz, hát elfogadtam. Nagy örömömre Affekta Kisasszony elvesztette hidegvérét, és elnyávogta magát: – Jaj, Mama, miért nem veszed be rögtön a végrendeletedbe? Miért nem adod neki a fele birtokot?

Ezzel fölpattant az asztaltól, és elviharzott. – Tizenhét év alatt ez az első épkézláb ötlete! – károgta Ayrs, ügyelve, hogy Eva is hallja. – Frobisher legalább megszolgálja a kenyerét!

Vendéglátóim hallani sem akarták mentegetőzésemet, kijelentették, hogy Evának volna kötelessége bocsánatot kérni, s hogy ideje végre megválnia Kopernikusz előtti világképétől, amely szerint az univerzum az ő személye körül forog. Zene füleimnek. Ráadásul Eva húsz osztálytársával hamarosan Svájcba utazik, ahol testvériskolájukban fognak tanulni néhány hónapig. Még mennyeibb zene! Kéjes lesz megszabadulni tőle, akár egy fájós fogtól. Új szobám akkora, hogy tollaslabdázni lehetne benne. Mennyezetes ágyam van, melynek függönyeiből tavalyi molyokat kellett kiráznom. Az évszázados kordovánbőr úgy hámlik a falról, akár a sárkánypikkely, mégis szép a maga módján. Indigókék boszorkánygömb; diófa berakásos almárium; hat, miniszterhez illő karosszék meg egy szikamorfa szekreter, amelynél ezt a levelet is írom. Az ablakon beáradó fényt loncindák szűrik meg. Dél felé a viharvert díszkertre esik kilátás. Nyugaton rét, legelésző tehenek, s a távolban, az erdő lombjai fölött a falu templomának tornya magasodik. Az ottani harangok szolgálnak nekem óra gyanánt. (Zedelghem egyébként tele van antik órákkal, amelyek szorgosan ütnek és muzsikálnak, olyik késve, olyik sietve, olyan a kastély tőlük, mint egy miniatűr Bruges.) Új szállásom valamivel előkelőbb, mint a Whyman’s Lane-beli szobáink, egy-két fokkal kevésbé előkelő a Savoy-nál vagy az Imperialnál, de mindenesetre tágas és biztonságos. Már ameddig nem követek el semmi otrombaságot vagy indiszkréciót.

S ezzel el is érkeztünk Madame Jocasta Crommelynckhez. Akármi legyek, Sixsmith, ha ez a nőszemély nem flörtöl velem a maga finom módján. Szavainak, pillantásainak és véletlen érintéseinek kétértelműsége túlságosan is tökéletes, ez már nem lehet véletlen. Kíváncsi vagyok, mit gondol róla. Tegnap este Balakirev ritkaságszámba menő ifjúkori műveit tanulmányoztam a szobámban, mikor Crommelynck asszony rám kopogtatott. Lovaglókabát volt rajta, s magasra tűzött haja fölfedte ugyancsak csábító nyakát. – A férjem meg szeretné ajándékozni – mondta belépve a szobába, mikor kitártam előtte az ajtót. – Tessék. A Todtenvogel befejezésének örömére. Tudja, Robert – álmatagon elidőzve a „t” hangon –, Vyvyan nagyon boldog, hogy újra dolgozhat. Nem volt ilyen nagyszerű formában már évek óta. Ez csak egy jelképes kis ajándék. Próbálja föl. – S ezzel egy csodálatos, ottomán stílusú selyemmellényt nyújtott át, mintája az az egyedien különleges fajta, ami sohasem lehet sem divatos, sem pedig divatjamúlt. – A nászutunkon vettem neki Kairóban, amikor annyi idős volt, mint maga most. Nem fogja többé viselni.

Elmondtam, hogy végtelenül megtisztelőnek érzem, de nem fogadhatok el ekkora érzelmi értékű tárgyat. – De hiszen éppen ezért szeretnénk, hogy maga viselje. Mert az emlékeink is beleszövődtek. Próbálja föl. – Engedtem unszolásának. Az asszony végigsimította a mellényt, azzal az ürüggyel (?), hogy szöszöket söpör le róla. – Jöjjön a tükörhöz. – Úgy tettem. Közvetlenül a hátam mögé állt. – Túl jó volna ez a molyoknak, nem gondolja? – Egyetértettem. Mosolya, akár a kétélű penge. Ha Emily valamelyik aléldozós regényében lettünk volna, a csábító hölgy keze már érzékien játszott volna az ártatlanság testén, ám Jocasta ennél kifinomultabb taktikus. – Pontosan ugyanolyan az alkata, mint Vyvyané volt a maga korában. Hát nem különös? – Megint csak egyetértettem. Ujjai hegyével kiszabadította a mellény nyakába szorult hajfürtömet.

Nem utasítottam vissza, de nem is bátorítottam. Az ilyen dolgokat sosem szabad elsietni. Mrs. Crommelynck további társalgás nélkül távozott.

Ebédnél Hendrick bejelentette, hogy dr. Egret neerbekei házát kirabolták. Szerencsére személyi sérülés nem történt, de a rendőrség mindenkit éberségre intett a környéken kóborló cigányokkal és csavargókkal szemben, s azt tanácsolták, hogy éjszaka őriztessék a házakat. Jocasta összeborzongott, és kijelentette, örül, hogy ott vagyok Zedelghemben, megvédeni őt. Tény, hogy megálltam a helyemet ökölvívóként még Etonban, de azt nem tudom, hogyan bánnék el egy elszánt csavargóbandával. Esetleg vigyázhatnék Hendrick törülközőjére, míg ő alaposan ellátja a bajukat? Ayrs nem szólt hozzá a témához, de a vacsoránál egy Lugert csomagolt elő az asztalkendőjéből. Jocasta megdorgálta, hogy miért hoz fegyvert az asztalhoz, de Ayrs ügyet sem vetett rá. – Mikor hazajöttünk Gothenburgból, ezt a kis fenevadat a fő hálószobában találtam egy kilazított padlódeszka alatt. Golyókkal együtt – magyarázta. – Vagy elesett a porosz parancsnok, vagy nagyon hirtelen kellett távoznia. Talán lázadók vagy szabadcsapatok elleni biztosításképpen rejtette el ezt a fegyvert, én mindenesetre az ágyam mellett tartom, hasonló okokból.

Megkérdeztem, hogy kézbe vehetem-e, mivel életemben még nem érintettem más fegyvert, mint vadászpuskát. – Hogyne! – nyújtotta át Ayrs. Minden szőrszálam égnek meredt. Ez a kedves kis acéltárgy ölt már embert, az egész örökségemet föltenném rá, ha volna még ilyesmim. – Na látja – nevetett károgva Ayrs. – Vén is vagyok, vak meg nyomorék is, de azért nem vagyok egészen fogatlan. Vak ember fegyverrel, akinek nincs vesztenivalója. Képzelje, micsoda fölfordulást csinálhatnék! – Fogalmam sincs, hogy csak képzeltem-e a fenyegető felhangot szavaiban.

Nagyszerű hírek Jansch-tól, de el ne árulja neki, hogy ezt mondtam. Amint bemegyek Bruges-be, postázom a három említett kötetet. Az itteni, neerbekei postamester annyira minden lében kanál, hogy nem bízom benne. A szokásos óvintézkedéseket tegye meg. A pénzemet pedig az Első Belga Bank bruges-i fiókjában helyezze el – Dhondt egyetlen varázsütéssel számlát nyittatott itt számomra. Bizonyos vagyok benne, hogy nincs másik Robert Frobisher nevű ügyfelük.

S a legjobb hír mind közt: újra elkezdtem saját dolgokat komponálni.

Őszinte híve:

R. F.

*

Zedelghem,

1931. VIII. 16.

Sixsmith!

Ugyancsak érzéki fordulatot vett ez a nyár. Ayrs felesége a szeretőmmé lett. Sose aggódjék, kizárólag testi értelemben. A múlt héten egy éjjel a szobámba jött, és bezárta maga mögött az ajtót. Egyetlen szó nélkül vetkőzni kezdett. Nem hencegésből mondom, de csöppet sem lepett meg. Ami azt illeti, szándékosan hagytam neki nyitva az ajtót. Higgye el, Sixsmith, meg kéne próbálnia egyszer, milyen teljes némaságban szerelmeskedni. Ha az ember tartja a száját, a sok szócséplés mind színtiszta gyönyörré lényegül át.

Ha az ember fölfedi egy asszony testét, fölnyitja egyben bizalmának ládikóját is. (Őkét is ki kéne próbálnia egyszer, már úgy értem, a nőket.) Ennek talán köze lehet ahhoz is, hogy olyan reménytelen kártyajátékosok. Az aktus után jómagam szívesebben heverek csöndben, Jocasta viszont beszélt és beszélt, impulzívan, mintha nagy fekete titkunkat sok-sok apró szürke titok alá szeretné rejteni. Megtudtam, hogy Ayrs szifiliszt kapott egy koppenhágai bordélyban még 1915-ben egy hosszabb utazása során, s hogy azóta nem örvendeztette meg a feleségét. Eva születése után pedig az orvos közölte Jocastával, hogy nem foganhat többé gyermeket. Futó afférjaiban rendkívül válogatós ez az asszony, de teljes mértékig jogában állónak érzi, hogy kedve szerint járjon el. Csökönyösen állítja, hogy még mindig szereti Ayrst. Kétkedően morogtam erre, ő pedig azzal vágott vissza, hogy a szerelmi hűség eszménye mítosz, mellyel a férfiak leplezgetik bizonytalanságukat.

Eváról is szót kerített. Aggódik amiatt, hogy túlságosan buzgón igyekezett a fejébe verni az illendőséget, ezért nem válhattak barátokká, és most már mindörökre lemondhat erről. Triviális kis tragédiáit fél füllel, bóbiskolva hallgattam csak, azt viszont megjegyeztem magamnak, hogy a dánokkal, s különösen a dán bordélyokkal óvatosnak kell lenni.

J. második menetet is akart, mintha ezzel még jobban magához láncolhatna. Nem volt ellene kifogásom. A teste sportos a rendszeres lovaglástól, sokkal rugalmasabb, mint az érett nőké általában, technikája pedig fölülmúlja sok tízshillinges alkalmi partnerét, akiket volt szerencsém kipróbálni. Óhatatlanul is arra gondol az ember, hogy egész sor ifjú csődört engedett már be a karámjába. S valóban, mielőtt újra elbólintottam volna, ezt közölte: – Debussy is eltöltött egy hetet a kastélyban, még a Háború előtt. Ha jól emlékszem, éppenséggel ebben az ágyban aludt. – Valami kis felhang azt sugallta, hogy nem egyedül foglalta el azt az ágyat. Nem lehetetlen. Clauderól úgy hallottam, minden szoknya kellett neki. Igazi francia volt.

Reggel, amikor Lucille bekopogott a borotválkozó vízzel, már egyedül talált. J. ugyanolyan fesztelenül viselkedett reggelinél, akár jómagam, ezt nagy elégtétellel állapítottam meg. Még rám is szólt, mikor egy csöpp lekvárt ejtettem a terítőre, mire V. A. letorkolta: – Ne légy már olyan pikírt, Jocasta! Nem te fogod kidörzsölni azt a foltot a szép fehér kacsóddal. – Kényes egy duett a házasságtörés, Sixsmith! Akár a bridzsben, kerülni kell a nálunknál ügyetlenebb partnert, különben irtózatos kulimász lesz belőle.

Bűntudat? Nyoma sincs. Diadal a fölszarvazott férjjel szemben? Nem igazán. Inkább mérges vagyok Ayrsre. A múltkor, mikor Dhondték jöttek vacsorára, s Mrs. D. megkért, hogy egy kis házimuzsikával segítsük elő a jobb emésztést, eljátszottam a Mons angyalát, amelyet a Scilly-szigeteken írtam, mikor együtt nyaraltunk két éve. Igaz, álcázásból azt mondtam, egy barátom szerzeménye. Átírtam azóta, most már jobb, gördülékenyebb és kifinomultabb, mint azok a szirupos, Schubert-modorú pastiche-ok, amelyeket V. A. ontott magából a húszas éveiben. J-nek és Dhondtéknak annyira tetszett, hogy ráadást kértek. Talán ha hat ütem hangozhatott el, mikor V. A., mintegy vétójoggal élve, közbeszólt: – Azt tanácsolom a barátjának, hogy alaposan ismerkedjék meg a régiekkel, mielőtt nekiáll tivornyázni a modernek oldalán. – Elég ártatlan kis tanácsnak hangzik, nemde? Csakhogy olyan hangon ejtette ki a „barát” szót, amivel nyilvánvalóvá tette, hogy tisztában van a szerző személyével. Talán maga is efféle jámbor csalást alkalmazott Griegnél Bergenben? – A kontrapunkt és harmónia alapos ismerete nélkül – háborgott V. A. – az ön barátja nem juthat magasabb szintre, s egész életében tartalmatlan technikai trükkökkel fog házalni. Elmondhatja neki, hogy ezt üzenem. – Némán tajtékzottam. V. A. utasította J-t, hogy tegye föl a gramofonra az ő saját Sirokkó Fúvós-kvartettjét. J. pedig engedelmeskedett a vén zsarnoknak. Vigasztalásul J. testére gondoltam a crépe de Chine-ruha alatt, s arra, milyen mohón csusszan be mellém a takaró alá. Nos, jól van, csak azért is kárörvendezek egy kissé vendéglátóm szarvai fölött. Megérdemli. Öreg is, beteg is, de attól még fölfuvalkodott disznó.

Augustowski rejtélyes táviratot küldött a krakkói bemutató után. Franciából lefordítva így néz ki: „todtenvogel előbb meghökkenést kelt stop második előadás botrány stop harmadikat imádják stop negyedikről mindenki beszél stop”. Nem is tudtuk, hogyan értsük, míg meg nem érkeztek az újságkivágások, melyeket Augustowski le is fordított számunkra a programfüzet hátán. Nos, elég az hozzá, hogy Todtenvogelünk valóságos cause célébre lett! Úgy tűnik, a wagneri témák dekonstrukcióját a kritikusok direkt támadásként értékelték a Német Köztársaság ellen. Nacionalista képviselők bandája kierőszakolt a fesztiválvezetőségtől egy ötödik előadást. A színház boldogan benne volt, hiszen jó bevételt remélhetett. A német nagykövet hivatalos tiltakozást nyújtott be, mire huszonnégy órán belül telt ház gyűlt össze a hatodik előadásra is. Mindennek következtében Ayrs ázsiója a csillagos egekbe szökött, Németország kivételével, ahol rögtön kikiáltották zsidó sátánfajzatnak. A kontinens számtalan országából kérték föl országos lapok interjúra. Nekem jutott a gyönyörteli feladat, hogy udvariasan, de igen határozottan elutasítsam őket. – El vagyok foglalva, komponálok – morogja Ayrs. – Ha olyan kíváncsiak, hogy „mit akartam mondani”, akkor hallgassák meg a nyavalyás zenémet. – Mindazonáltal valósággal kivirágzott a rá irányuló figyelemtől. Még Willemsné is elismeri, hogy érkezésem óta a Mester úgyszólván föltámadt.

Az Eva-fronton kitart az ellenségeskedés. Aggodalmas, hogy orrontja a rosszat apám és énközöttem. Tüntetően álmélkodik, hogyhogy sosem kapok levelet a családtól, s miért nem küldik utánam a ruháimat. Rákérdezett, nem akarna-e levelezni vele valamelyik nővérem. Időnyerés céljából megígértem neki, hogy megkérdezem őket, s kénytelen leszek önt újabb hamisításra kérni. Nagyon jónak kell lennie, mert ez a kis veszett róka van olyan dörzsölt, mint én, akár az ikertestvérem lehetne.

Idén perzselő az augusztus Belgiumban. A mező sárgára égett, a kertész aggódik a tűzveszély miatt, a gazdák a termésüket féltik, de hát a nyugodt mezőgazda legalább akkora ritkaság, mint az épelméjű karmester. Most rögtön lepecsételem ezt a borítékot, és elsétálok a tó mögötti erdőn át a falusi postára. Nem hagyhatom szanaszét ezt az írást, bármikor erre járhat egy bizonyos tizenhét esztendős önjelölt detektív.

Ami pedig fontos: igen, személyesen találkozom Otto Jansch-sal Bruges-ben, magam adom át az illusztrált kéziratokat, de az egyezséget önnek kell megtárgyalnia. Nem akarom, hogy Jansch megtudja, kinél vendégeskedem. Jansch mohó és kapzsi, mint minden kereskedő, sőt felül is múlja a legtöbbet. Nem riadna vissza a zsarolástól, hogy olcsóbban vagy épp ingyen kaphassa meg az árunkat. Mondja meg neki, hogy azonnal és helyben a kezembe akarom a pénzt, ropogós bankjegyek formájában, s hallani sem akarok az ő szokásos fura hitelügyleteiről. Utána azonnal postázom magának a kölcsönkapott összeget. Ön így semmiképp sem kerülhet veszélybe, bármilyen alattomosságra kerül sor, nekem pedig már amúgy is oda a jó hírem, semmi nem tart vissza attól, hogy szükség esetén leleplezzem Jansch-ot. Ezt megmondhatja neki is.

Őszinte híve:

R. F.

*

Zedelghem,

1931. VIII. 16. este

Sixsmith!

Unalmas levele, melyet atyám „jogtanácsosának” nevében írt, valóságos adu ásznak bizonyult. Bravó! Fölolvastam a reggelinél – csak futó érdeklődést keltett. Mesteri húzás volt a Saffron Walden-i postabélyegző. Valóban kivánszorgott meghitt laboratóriumából a napsütéses essexi délutánba, csak hogy személyesen adhassa föl? Ayrs meginvitálta volna „Mr. Cummingsot”, hogy látogasson meg Zedelghemben, de mivel úgy írta, hogy roppantul sürget az idő, Mrs. Crommelynck fölajánlotta, hogy Hendrick bevisz a városba aláírni az aláírandókat. Ayrs morgott, hogy így elvesztünk egy munkanapot, de hát ő csak akkor boldog, ha moroghat.

Hendrick meg én harmatos hajnalban indultunk ugyanazon az úton, amelyen Bruges-ből errefelé kerékpároztam egy fél évszakkal ezelőtt. Elegáns zubbony volt rajtam Ayrs ruhatárából, amelyből egyre több minden szivárog át tulajdonomba most, hogy az Imperialból kimentett néhány darabom mindinkább elnyűvődik. Az Enfieldet fölmadzagoltuk a kocsi hátuljára: szavamnak álltam, hogy visszatérítem a kerékpárt a derék rendbiztosnak. Pergamenkötésű zsákmányunkat kottapapírba álcáztam (egész Zedelghem tudja, hogy folyton tartok magamnál ilyet), s elrejtettem a kósza kutató pillantások elől egy vedlett tarisznyában, amelyre az utóbbi időben tettem szert. Hendrick leeresztette a Cowley tetejét, s a süvítő szélben nem is lehetett volna beszélgetni. Hallgatag fickó; így is illik az állásához és helyzetéhez. Furcsa, de kénytelen vagyok beismerni, hogy mióta Mrs. Crommelynck kedvére teszek, feszélyezettebben érzem magam a férj inasával, mint magával a férjjel. (Jocasta továbbra is eláraszt kegyeivel, körülbelül három-négy naponként, bár olyankor sosem, ha Eva is otthon van, ami nagyon okos tőle. Egyáltalán, nem bölcs dolog egyszerre fölfalni az összes születésnapi bonbont.) Feszélyezettségem persze abból a gyanúból táplálkozik, hogy Hendrick tud a kettőnk dolgáról. Ó, milyen biztosak tudunk lenni felsőbbrendű titkainkban mi, felsőbb osztálybeliek, csakhogy nincsen titok azok előtt, akik a lepedőket váltják. Halálra azért nem aggódom magam. Hendricknek megvan a magához való esze, és inkább bazíroz az élete virágjában lévő, bár kikapós úrnőre, mint a rokkant, beteges vén Ayrsre. Egyébként is rendkívül dörzsölt alaknak tűnik. Nemigen lehet rájönni, mi is jár a fejében. Elsőrangú krupié válna belőle.

A városháza előtt tett le, kiszabadította az Enfieldet, majd búcsút vett tőlem, s elment számtalan megbízatást intézni, továbbá meglátogatni betegeskedő nagynénjét. Én pedig nyeregbe kapván átkerekeztem a turisták, iskolás gyerekek és polgárok özönén, és igazán csak egyszer-kétszer tévedtem el közben. A rendőrőrsön a zenekedvelő őrmester nagyon megörvendett látásomon, s azonmód kávéért és süteményért küldetett. El volt ragadtatva, hogy Ayrsszel való együttműködésem ilyen pazarul alakult. Tíz órára járt, mire elszabadultam, ideje volt a találkozómra sietni. Olyan nagyon azért nem siettem. Csak várjon a kalmár, ha üzletet akar.

Jansch úgyszólván berobbant a Le Royal bárjába, így kiáltva: – Ahh, szavamra és hitemre, maga a Láthatatlan Ember! Hát visszatér áhítatos rajongói körébe? – Esküszöm, Sixsmith, ez a rusnya vén Shylock képes minden egyes alkalommal még varangyosabban kinézni, mint a legutóbb. Talán rejtegeti valahol egy bűvös arcképét, amely viszont évről évre szebbé nemesül? El nem képzelhettem, miért örül annyira, hogy láthat. Sanda tekintettel néztem körül, hátha rám uszították hitelezőimet – ha csak egy gyanús szempárt megpillantok, azonnal alámerültem volna. Jansch persze olvasott gondolataimban. – Ej, be gyanakvóak vagyunk, Roberto. Mit képzel, vadászokat hívok az aranytojást tojó kacsa ellen? Ugyan már! Mondja, milyen méregre vágyik? – mutatott a bárpult felé.

Azt feleltem, hogy méregnek épp elég egy levegőt szívni vele, tehát térjünk inkább azonnal a tárgyra. Elvihogta magát, megpaskolta a vállamat, és elvezetett a tárgyalásra kijelölt különszobába. Senki nem követett bennünket, de ez még messze nem garancia. Őszintén kívántam, bár nyilvánosabb helyen kértem volna találkozót, nehogy Tam Brewen verőlegényei zsákot húzhassanak a fejemre, hogy visszahurcoljanak Londonba. Előkotortam a könyveket a tarisznyából, ő meg a cvikkerét a zubbonya zsebéből. Alaposan megvizsgálta az árut egy ablak melletti asztalnál. Megpróbálta lejjebb szorítani az árat, kijelentve, hogy inkább csak „tűrhető”, semmint „jó” a kötetek állapota. Erre higgadtan összecsomagoltam őket, visszaraktam a tarisznyába, és hagytam, hogy a zsugori zsidó utánam loholjon a folyosón, esküdözve, hogy tényleg jó állapotúak. Visszaédesgetett a szobába, ahol nagy lassan előszámlálta a kialkudott összeget. Az üzlet végeztével nagyot sóhajtott, fölpanaszolta, hogy koldussá teszem, majd elvigyorodott azzal a jellegzetes vigyorával, és a térdemre tette szőrös mancsát. Megmondtam neki, hogy könyveket jöttem eladni. Mire ő, hogy miért zárná ki az üzlet az élvezetet. Meg hogy egy magamfajta fiatal bika külföldön nyilván tudna mit kezdeni némi zsebpénzzel.

Alva hagytam ott egy óra múltán, és kiürített pénztárcával. Egyenesen a bankba siettem a tér túloldalán, ahol az igazgató titkára foglalkozott személyemmel. Minő édes madár a fizetőképesség! Pater mondása szerint „legszebb jutalom a tulajdon verítékünk”, nem mintha sokat verítékezett volna kellemes szinekúrájában. Aztán a zenekereskedés következett, a Flagstad, ahol beszereztem a tarisznyámból immár hiányzó kottapapírt, bizonyos fürkésző tekintetekre gondolva. Egy cipőbolt kirakatában takaros drapp kamáslit pillantottam meg. Betértem, megvettem. Aztán egy sagrén cigarettaszelencét a dohányboltban. Megvettem azt is.

Két órát kellett agyonütnöm. Megittam egy hideg sört egy kávézóban, aztán még egyet és még egyet. Elszívtam egy egész csomag mennyei francia cigarettát. Nem éppen fejedelmi kincs ez a Jansch-féle pénz, de Isten látja lelkem, annak érzik. Aztán egy eldugott kis templomba tértem be (kerültem a turisták járta, zsúfolt helyeket, nehogy véletlenül egy elégedetlen könyvkufárba botoljak). Gyertyák, árnyak, fájdalmas képű vértanúk, tömjénfüst. Nem jártam templomban az óta a reggel óta, amelyen Pater eltaszított magától. Egyre-másra hangosan csapódott a bejárati ajtó. Inas vénasszonyok szaladtak be gyertyát gyújtani, s már távoztak is. Az adománygyűjtő perselyen a legkiválóbb fajta lakat volt. Sokan imádkoztak térdepelve, némelyeknek a szája is mozgott. Irigylem őket, esküszöm, hogy irigylem. Istent is irigylem, akire rábízzák titkaikat. A hit a legkevésbé exkluzív klub ezen a földön, de az ajtónállója a legkönyörtelenebb. Valahányszor megkíséreltem belépni a szélesre tárt kapun, mindjárt újra kinn találtam magam az utcán. Igyekeztem kegyes és üdvös dolgokra gondolni, de elmém állandóan Jocasta testén járatta fürge ujjait. Még az ólomüveg ablakok szentjei és mártírjai is valamiképp izgatóan hatottak rám. Nem hiszem, hogy az efféle gondolatok közelebb segítenének a Mennyhez. Végül egy Bach-motetta űzött ki a templomból – a kórus nem is volt annyira gyalázatos, ellenben az orgonistát kizárólag egy jól irányzott puskagolyó menthetné meg a kárhozattól. Ezt meg is mondtam neki. A tapintat és udvariasság csodaszép dolog hétköznapi csevegésben, viszont nincs helyük ott, ahol zenéről van szó.

Egy Minnewater Gardens nevű, roppant takaros és kellemes kis parkba vetődtem: turbékoló párocskák járkáltak karonfogva fűzfák, rózsák és gardedámok közepette. Egy elnyűtt vak hegedűs kalapozott fillérekért. Most aztán játszhatott, akadt közönsége. A Bonsoir, Paris-t rendeltem, s olyan lelkesedéssel húzta el, hogy ropogós ötfrankos bankót nyomtam a kezébe. Lekapta sötét szemüvegét, ellenőrizte a vízjelet, kedvenc szentjéhez kiáltott, majd összekapkodta fillérkéit, és toronyiránt távozott a virágágyásokon át, kacagva, mint aki megtébolyult. Akárki találta ki a bölcsességet, hogy a pénz nem boldogít, annak bizonyosan több volt belőle az egészségesnél.

Letelepedtem egy kovácsoltvas padra. Egy órára kongattak a harangok, a közeli és távoli bimbamok egy hangba vegyültek össze. A jogászok és kereskedők irodáiból előrajzottak a hivatalnokok, hogy a parkban fogyasszák el déli szendvicsüket, élvezve a könnyű szellőt. Mérlegelni kezdtem, ne maradjak-e még, lemondva róla, hogy Hendrickkel térjek vissza, mikor sosem találja ki, hogy ki sétált be a parkba egyetlen szál gardedám nélkül, viszont egy szúnyogformájú piperkőc társaságában, aki legalább kétszer olyan idős volt, mint ő maga, s az ujján közönséges, vastag arany jegygyűrű díszlett. Ki más, ha nem Eva. Fedezékbe húzódtam az újság mögé, melyet egy irodakukac hagyott a pádon. Eva nem érintette a társát, de szemmel láthatóan olyan bizalmas kapcsolatban volt vele, amilyet senkivel nem ápol egész Zedelghemben. Levontam a magától adódó következtetést.

Eva, ha mondhatom így, ugyancsak kétes lóra tett. A fickó emelt Hangon rikácsolt, csak hogy mások is meghallják, s imponálhasson nekik. – Akkor él a saját korában az ember, ha ő és kortársai ugyanazokat a dolgokat tekintik evidensnek, anélkül hogy valaha is megkérdőjeleznék őket. Annak pedig vége van, aki nem változik együtt az időkkel. Hadd jegyezzem meg, hasonló okokból szoktak a birodalmak is összeomlani. – Mondhatom, megdöbbentett ez a mások tollával ékeskedő önjelölt filozófus. Egy ilyen csinos lány, mint Eva igazán találhatott volna jobbat is! De éppúgy összezavart Eva viselkedése. Ilyet művelni fényes nappal, saját szülővárosában? Hát végezni akar a reputációjával? Vagy ő is olyan Rossetti-féle szabados szüfrazsett volna? Biztos távolból követtem a párocskát egy jobbfajta utcában elhelyezkedő házig. A férfi végigsandított az utcán, mielőtt a zárba tette volna a kulcsot. Egy mellékutcába húzódtam tekintete elől.

Képzelheti, hogyan dörgölte a markát Frobisher!

Eva szokása szerint pénteken, késő délután tért haza. A szobája és az istállókhoz vezető ajtó közötti előcsarnokban van egy nagy tölgyfa trónus; itt helyezkedtem el. Sajnálatos módon ugyancsak belefeledkeztem a régi üvegablak színeibe, s nem vettem rögtön észre Evát, aki lovaglópálcával kezében, gyanútlanul közelgett. – S’agit-il d’un guet-apens? Si vous voulez discuter avec moi d’un probléme personnel, vous pourriez me prévenir?[10]

Így váratlanul meglepetve, önkéntelenül is egyenesen kimondtam a gondolatomat. – Álszentnek nevez? – szólt vissza Eva. – Une moucharde? Ce n’est pas un mot aimable, Mr. Frobisher. Si vous dítes que je suis une moucbarde, vous allez nuire ma réputation. Et si vous nuisez ma réputation, eh bien, il faudra que je ruine la vőtre.[11]

Némi késéssel nyitottam tüzet. Igenis, éppenséggel a reputációjáról volna szó. Ha egy véletlenül arra járó külföldi is láthatta fényes nappal, iskolaidőben a Minnewater parkban egy golyvás varangy társaságában, akkor már igazán csak napok kérdése, hogy a pletykafészkek sárba tiporják a Crommelynck-Ayrs nevet!

Az egyik pillanatban még azt hittem, mindjárt pofon vág, a következőben elpirult, és lesütötte a szemét. Jámboran kérdezte: – Avez-vous dit a ma mére ce que vous avez vu?[12] Még nem, egyelőre senkinek, feleltem. Mire Eva higgadtan így szólt: – Elég kár Monsieur Frobisher, mert Mama megmondhatta volna, hogy titokzatos „kísérőm” nem volt más, mint Monsieur van de Velde, az az úr, akinek a családjánál lakom hét közben. Az apjáé Belgium legnagyobb fegyvergyára. Köztiszteletben álló családapa. Szerdán szünetet kaptunk délutánra, és Monsieur van de Velde volt olyan kedves, hogy a hivatalából hazakísért. A lányai kóruspróbára mentek, s az iskolánk nem szereti, ha a lányok egyedül sétálnak, akár nappal is. Mert tudja, a parkokban mindenféle alattomos alakok settenkednek, és rosszat forralnak. Például, hogy tönkretegyék egy lány jó hírét, vagy megpróbálják megzsarolni.

Lehet, hogy csak blöff volt ez a visszavágás? Kiterítettem a lapjaimat. – Még hogy zsarolás! Nekem is vannak nővéreim, csak a jó híre miatt aggódtam.

Eva nagy kéjjel kerekedett fölébem. – Ah oui? Comme c’est délicat de votre part![13] Azt árulja el, Frobisher úr, mit gondolt, mit akar velem művelni Monsieur van de Velde? Nagyon féltékeny volt, ugye?

Szókimondása – lány létére döbbenetes szókimondása – ugyancsak kifogta a szelet a vitorlámból. – Nos, mindenesetre örülök, hogy tisztázódott ez a kis félreértés. Fogadja őszinte bocsánatkérésemet – tettem hozzá a legőszintétlenebb mosolyommal.

– Bocsánatkérését ugyanolyan őszintén fogadom, amilyen őszintén fölajánlotta – sétált el Eva az istálló irányába, úgy suhogtatva a lovaglópálcát, akár a nőstényoroszlán a farkát. Én meg a zeneszobába vettem be magam, hogy siralmas leszereplésemet némi ördögi Lisztbe fojtsam. Bármikor kiválóan eljátszom a La Prédication aux Oiseaux-t[14], csak épp ezen a pénteken nem ment sehogy. Hála istennek E. holnap Svájcba indul. Ha valaha is gyanút fog anyja éjszakai látogatásairól... nos, erre jobb nem is gondolni. Miért van az, hogy bármelyik fiút könnyedén az ujjam (nem is csak az ujjam) köré csavarom, de ezek a zedelghemi nők mindig lepipálnak?

Őszinte híve:

R. F.

*

Zedelghem,

1931. VIII. 29.

Sixsmith!

Hálóköntösben ülök a szekreternél. Ötöt kongatott épp a templom harangja. Szomjas hajnal ért megint. Gyertyám csonkig égett. Fárasztó, fenekestül felfordult éjszakám volt. J. éjfélkor az ágyamba lopózott, de tornagyakorlatunk kellős közepén megdöngették az ajtómat. Rémületes komédia! Istennek hála, J. bezárta maga után. Akárki állt odakint, vadul rázta a kilincset, és csökönyösen zörgetett. A rémület nem mindig homályosítja el az elmét, van, hogy épp ellenkező a hatása. Don Juanra gondolva, takarók és lepedők közé rejtettem J.-t, az ágyfüggönyt pedig nyitva hagytam, hadd lássák, nincs semmi takargatnivalóm. Átbotorkáltam a szobán, szándékosan beleütközve a bútorokba, hogy időt nyerjek. Képtelen voltam elhinni, hogy mindez valóban megtörténik velem. Az ajtóhoz érve fölkiáltottam: – Mi az ördög van már? Ég a ház?

– Nyissa ki, Robert! – jött a válasz. Ayrs! Képzelheti, ekkor már puskagolyókra számítottam. Kétségbeesetten kérdeztem, mennyi az idő – ezzel is nyerhettem még egy pillanatot.

– Kit érdekel? Mit tudom én! Itt a fejemben egy dallam hegedűre, fiam, isteni ajándék, nem hagy aludni, le kell írnia, most rögtön!

De hihetek-e neki? – Nem várhat reggelig?

– Egy nyavalyát reggelig, Frobisher! Még elfelejtem!

– Akkor talán menjünk a zeneszobába...

– Nem, csak fölvernénk az egész házat. Itt van a fejemben, minden hang a helyén!

Mondtam hát neki, hogy várjon, gyertyát gyújtok. Aztán kinyitottam az ajtót. Ott állt, két botra támaszkodva, hálóingben, akár egy múmia a holdfényben. Hendrick pedig mögötte, olyan éberen és némán, mint egy indián totemoszlop. – Erisszen, erisszen! – tolakodott be a szobába Ayrs. – Keressen tollat, fogjon kottapapírt, gyújtson lámpát, de azonnal! Mi az ördögnek zárja magára az ajtót, ha az ablakot meg tárva nyitva hagyja? A poroszok elmentek már, a kísértetek meg a zárt ajtón is bejönnek. – Motyogtam valamit, hogy nem bírok nyitott ajtónál aludni, de nem érdekelte. – Van itt kottapapírja, vagy küldjem el érte Hendricket?

Látva, hogy V. A. nem a feleségével akart rajtakapni, határtalan megkönnyebbülésem feledtette velem, milyen erőszakos volt tőle ez az éjjeli rajtaütés. Igen, mondtam, van papírom is, toliam is, fogjunk neki a munkának. Ayrs a rossz szemével semmi gyanúsat nem vett észre az ágyam körül, Hendrick azonban még mindig veszélyt jelentett. Az ember lehetőleg ne legyen kiszolgáltatva a cselédek tapintatának. Miután besegítette gazdáját egy székbe, és takaróba burkolta, megmondtam neki, hogy majd szólítjuk, ha végeztünk. Ayrs nem tiltakozott ez ellen – már javában dúdolta, ami a fejében járt. Cinkos villanást láttam volna H. szemében? Abban a félhomályban nem lehettem bizonyos benne. Apró, csaknem láthatatlan biccentéssel elsuhant, mintha jól olajozott kerekeken gördülne, s lágyan tette be maga mögött az ajtót.

Arcomba csaptam egy kis hideg vizet a mosdótálból, és letelepedtem Aryrsszel szemben. Aggódtam kissé, hogy J. esetleg megpróbál kiosonni, megfeledkezve a nyikorgó padlóról. – Kezdhetjük!

Ayrs ütemről ütemre dúdolta a szonátáját, sorra megnevezve a hangokat. Annyira különös kis miniatűr volt a zenedarab, hogy a körülmények ellenére is teljesen lenyűgözött. Valami ciklikus imbolygás hintázott benne, s az egész, akár a kristály. Ayrs elhallgatott a kilencvenhatodik ütem után, majd azt kérte, hogy zenei utasításként azt vessem a kottapapírra, hogy triste. Ez után megkérdezte: – Na, mit szól?

– Nem is tudom – feleltem. – Egyáltalán nem vall magára. Semmire sem hasonlít. De hipnotikus.

Ayrs magába roskadt, akár egy preraffaelita olajfestmény, melynek címe „Ím, a kielégült múzsa eldobta bábuját”. Hajnal előtti madárdal gyöngyözött a kertben. J. domborulataira gondoltam, tőlem alig pár méternyire az ágyban. Türelmetlen lüktetéssel tört rám a vágy. V. A. viszont tőle szokatlan módon elbizonytalanodott.

– Álmomban... valami lidércnyomásos kávéházban jártam. Fényesen ki volt világítva, de valahol a föld alatt lehetett, nem volt belőle kiút. Én halott voltam már, hosszú-hosszú ideje. A pincérnőknek mind ugyanolyan arcuk volt. Az étel szappan volt, az ital szappanhab. A zene pedig – intett csüggetegen a teleírt kottapapír felé – ez!

Csöngettem H.-nak. Kívül akartam tudni Ayrset a szobámból, még mielőtt ránk virrad, s az ágyban leli a nejét. Egy perc múltán H. megkocogtatta az ajtót. Ayrs föltápászkodott, és odabicegett; gyűlöli, ha látják, hogy támogatásra szorul. – Derék munka, Frobisher – szólt vissza, már a folyosóról. Becsuktam az ajtót, és végtelen megkönnyebbüléssel fölsóhajtottam. Visszamásztam az ágyba, melynek ingoványában már várt zsákmányára az alligátor, hogy apró fogait ifjúi húsomba mélyeszthesse.

Épp belemélyedtünk volna egy kicsapongó búcsúcsókba, mikor, isten legyen irgalmas hozzám, újra csikordult és nyílt az ajtó. – Még valamit, Frobisher! – Szentségtörések Anyja, nem fordítottam rá a kulcsot! Ayrs úgy sodródott az ágy felé, akár a Flesperus megénekelt roncsai. J. a takarók közé húzódott, én pedig álomittas, meghökkent hangokat adtam. Hála istennek Hendrick odakint várt a gazdájára – véletlenségből vajon, vagy merő tapintatból? V. A. kitapogatta az ágy szélét, és lezökkent, alig pár hüvelyknyire a takaróhalomtól, mely nem volt más, mint J. Ha most el találja köhögni vagy tüsszenteni magát, még a vén vaksi Ayrs is rájön, mi a helyzet. – Kínos egy kérdés, tehát jobb, ha egyenesen kimondom. Jocastáról van szó. Nem nagyon hűséges természet. Már úgy értem, a házasságban. Barátaim célozgatnak a viselkedésére, ellenségeim sietnek hírül adni a viszonyait. Lehet, hogy magával szemben is... tett esetleg... tudja, mire gondolok?

Mesterien vegyítettem hangomba a sértett meghökkenést. – Nem uram, nem hinném, hogy tudom!

– Ne fárasszon a szemérmeteskedésével, fiam! – Ayrs közelebb hajolt. – Közeledett magához a feleségem? Jogom van tudni!

Hajszál híján elvihogtam magam az idegességtől. – Kérdését rendkívül ízléstelennek találom. – A combom Jocasta lélegzetétől volt nyirkos. Gondolom, majd megfőtt a leplek alatt. – Én az ön helyében nem nevezném barátnak, aki effélét terjeszt. Mrs. Crommelynck esetében a puszta gondolatot is éppolyan valószínűtlennek tartom, mint amilyen sértőnek. Ha pedig, isten tudja, miféle beteges okból... idegösszeomlásra vagy ehhez hasonlóra gondolok... mégis ily módon viselkednék a felesége, nos, akkor, Ayrs, én őszintén szólva kikérném Dhondt tanácsát, vagy dr. Egret-vel beszélnék. – Csak szépen, finoman ködösíteni, úgy.

– Tehát nem hajlandó egyenesen, egyetlen szóban válaszolni?

– Kétszavas választ kaphat: Semmiképp, soha. És nagyon remélem, hogy ezzel le is zártuk ezt a témát.

Ayrs hosszú pillanatokig hallgatott.

– Maga fiatal, Frobisher, fiatal és gazdag, esze is van, és mindent egybevéve korántsem visszataszító. Nem is értem, miért időzik velünk.

Pompás. Rájött az érzelgés.

– Mert maga a Verlaine-em.

– Valóban, ifjú Rimbaud? Akkor hol marad a saison en enfer-e[15]?

– Megvan, vázlatos jegyzetekben, a fejemben, a zsigereimben. A jövőmben.

Nem tudtam volna megmondani, hogy Ayrs hangulata a humor, a részvét, a nosztalgia vagy a bosszúság felé hajlik-e. Mindenesetre elment végre. Bezártam az ajtót, s immár harmadszor bújtam ágyba ezen az éjszakán. A valóságos életben ugyancsak bánatos dolog a hálószobai bohózat. Jocasta mintha mérges lett volna rám.

– Mi van? – sziszegtem.

– A férjem belebolondult magába – kapkodta bosszúsan a ruháit az asszony.

Zedelghem ébredezik. A vízvezeték olyan neszeket hallat, mint bizonyos idős úrinők. Nagyapám jár az eszemben, aki egy nemzedéket kihagyva rám örökítette át szeszélyes géniuszát. Egyszer mutatott egy tusrajzot egy sziámi templomról. A nevére nem emlékszem már, de azóta, hogy évszázadokkal ezelőtt a helyén prédikált egy Buddha-tanítvány, minden egyes martalóc-király, zsarnok és egyéb monarcha különféle márványtornyokkal, illatos arborétumokkal, aranykupolákkal gazdagította. Boltíves mennyezetét káprázatos freskókkal ékesítették, s a szobrok szemét smaragdberakással keltették életre. A legenda szerint, mikor ez a templom összemérhető lesz pompájában a Tiszták Földjén álló másával, az emberiség beteljesítette feladatát e világon, s az Idő véget ér.

Úgy tűnik, az Ayrs-féle emberek efféle templomnak látják a civilizációt. A tömeg – rabszolgák, parasztok, közkatonák – nem több, mint a malter a kövek közt, s még saját tudatlanságának sincs tudatában. Nem úgy a nagy államférfiak, tudósok, művészek, s legfőképp a kor fontos zeneszerzői, bármely koré. Ők a civilizáció mérnökei, építészei, egyben papjai. Ayrs szerint a mi dolgunk, hogy még fényűzőbbé, ragyogóbbá és káprázatosabbá tegyük civilizációnkat. Munkaadóm leghőbb, ha ugyan nem egyetlen valódi vágya, hogy létrehozhasson egy kis minaretet benne, amelyet Haladásunk örökösei úgy ezer év múlva is megcsodálnak, és imigyen mutogatnak rá: Nézzétek, ez Vyvyan Ayrs!

Mennyire közönséges ez a halhatatlanság utáni lihegés, mennyire hiú, mennyire hamis! A zeneszerző sem több, mint azok, akik a barlangok falára firkáltak. Azért ír zenét az ember, mert a tél végeérhetetlen, s ha nem zenélnénk, annyival is hamarabb fognának körül a farkasok és a hóviharok.

Őszinte híve:

R. F.

*

Zedelghem,

1931. IX. 14.

Sixsmith!

Ma délután Sir Edward Elgar jött el teára. Róla még maga is hallott, azzal a tájékozatlan fejével. Általában, ha megkérdezik Ayrst, mi a véleménye az angol zenéről, rávágja: – Miféle angol zene? Nem létezik olyan! Nem létezik Purcell óta! – És képes még hosszan duzzogni, mintha az ember személyesen volna felelős a reformációért. Ellenséges érzelmeiről azonban úgyszólván elfeledkezett ma reggel abban a pillanatban, amikor Sir Edward idetelefonált a bruges-i szállodájából, hogy nem szánna-e rá Ayrs egy-két órát. Továbbra is tüntetőleg morcoskodott és gorombáskodott, de abból, ahogy szegény Willemsnét egzecíroztatta a tea legapróbb részletei miatt, pontosan tudni lehetett, hogy majd kireped a nagy elégedettségtől. A nagy nevű vendég fél háromkor érkezett, sötétzöld invernessi köpönyegben, bár az idő igazán derűs volt. Egészségileg ő sincs sokkal jobb állapotban, mint V. A., J. és én fogadtuk Zedelghem lépcsőin. – Szóval ön Vyv új szeme? – mondta, mikor kezet ráztunk. Elmondtam, hogy legalább tucatszor láttam vezényelni a fesztiválon; ez láthatólag jólesett neki. Bevezettem a Vörös Szobába, ahol Ayrs várt rá. Melegen üdvözölték egymást, de gesztusaikban óvatosság is érzett: mintha sérülésektől tartanának. Elgart kegyetlenül gyötri az isiász, V. A. pedig a legjobb napjain is rémítően néz ki már első látásra, ha pedig jobban megnézzük, még riasztóbb. Fölszolgálták a teát, ők ketten pedig buzgón vitattak mindenféle szakmai kérdést, jobbára tudomást sem véve J.-ről meg rólam, de igazán lenyűgöző volt úgy hallgatni őket, mintha csak légy volnék a falon. Sir E. időnként felénk tekintett, némán tudakolva, nem fárasztja-e agyon a házigazdát. – Ó, dehogy – mosolyogtunk vissza rá. Alaposan meghányták-vetették például a szaxofon helyét a zenekarban, azt, hogy Webern sarlatánnak vagy messiásnak tekintendő-e, aztán a zene támogatásának és a politikával való kapcsolatának kérdését. Sir E. bejelentette, hogy hosszas pihentetés után harmadik szimfóniáján dolgozik. A pianínón be is mutatta a molto maestoso meg az allegretto főbb témáit és harmóniáit. Ayrs mindenáron mutatni akarta, hogy ő sem koporsószökevény még, s lejátszatta velem egy-két mostanában írt zongoradarabját. Takarosan sikerült. Jó néhány trappista sörrel később fölemlegettem Elgarnak a Pomp & Circumstance indulókat. – Jaj, édes fiam. Nagyon kellett a pénz. De ne árulja el senkinek. Még visszavenné a király a nemesi rangomat. – Ayrs valóságos nevetőgörcsöt kapott erre. – Mindig is mondtam, Ted, ha azt akarja, hogy a nép hozsannázzon, ahhoz előbb szamáron kell belovagolni a városba! Mégpedig lehetőleg háttal üljön rajta, miközben a plebs fülét dédelgeti kedvére való mesékkel.

Sir E. hallott a Todtenvogel krakkói fogadtatásáról (a jelek szerint egész London tud róla), úgyhogy V. A. rögtön elküldött egy kottáért. Miután beléptem a Vörös Szobába, vendégünk az ablak alatti fotelbe húzódott a Halálmadarunkkal, Ayrs meg én pedig igyekeztünk úgy tenni, mintha nagyon el volnánk foglalva. – A mi korunkban már nincs is joga az embernek ilyen merész ötletekhez – mondta nagy sokára E. – Honnan is veszi őket?

V. A. fölfuvalkodott, akár egy önelégült varangyos béka – Úgy mondanám, megnyertünk egy-két utóvédharcot az elaggás ellenében. Ez az én Robert fiam igazán becses hadsegédnek bizonyul.

Hadsegéd? Vezénylő tábornoka vagyok ennek a nyavalyásnak, ő meg a puffadt vén török, aki a hajdani dicsőség emlékein édeleg! Oly édesen mosolyogtam, ahogy csak tellett tőlem (mintha bizony kenyerem és szállásom függene cérnaszálon. Egyébként Sir E. is hasznomra válhat még, tehát nem okos, ha kezelhetetlennek mutatkozom.) Tea közben Elgar megjegyezte, mennyivel jobb a helyzetem Zedelghemben, mint őneki volt első munkahelyén. Egy worcestershire-i tébolydában volt ugyanis zeneigazgató. – Pedig elképzelni sem lehet jobb felkészülést a Londoni Filharmonikusok vezetésére, nem igaz? – vágta rá V.A. Jót nevettünk, s már-már megbocsátottam az önző vén patkánynak, hogy az, aki. Vetettem még néhány hasábot a kandallóba. A két öreg úgy bóbiskolt a füstös, homályos tűzfénynél, mint egy ókori fejedelmi páros, akik évszázadok óta szunnyadnak tumulusaikban. Zenészfülem megfigyelte és lekottázta horkolásukat. Elgart basszustubán kellene játszani, Ayrst pedig fagotton. Már csak Fred Deliust és Mackerrast kellene hozzájuk írni, s ki lehetne adni a művet Edward-korabeli Poros Preparátumok Múzeuma címen.

Három nap múlva.

Épp visszatértem egy lento sétáról – V. A. székét toltam végig a Barát-sétányon, egészen a portáskunyhóig. A táj roppantul hangulatos volt: őszi levelek kavarogtak körülöttünk, sietős spirálvonalakat leírva, mintha a varázsló és tanonca járt volna közöttük. A lekaszált legelőt nyárfák hosszúra nyúlt árnyai csíkozták. Ayrs egy nagy, utolsó szimfonikus mű koncepcióját magyarázta, melyet Örök Visszatérésnek nevezne imádott Nietzschéje tiszteletére. A zene egy részét egy sikertelen operájából venné, melyet Bécsben akartak bemutatni, de semmi sem lett belőle a háború miatt, s melyet egyébként a Dr. Moreau szigete témájára írt. Továbbá abban bízik, hogy majd „fölmerülnek” benne további zenei ötletek is, az egésznek a gerincét pedig az az „álomzene” adná, amelyet a szobámban diktált le azon az ugyancsak kényes éjszakán, amelyről beszámoltam már magának. Négy tételt tervez Ayrs, női kórussal és a rá jellemző, fafúvósokat hangsúlyozó nagyzenekarral. A mélységből támadó behemót, amint a Biblia mondja. Tehát további fél évre biztosítani szeretné szolgálataimat. Azt feleltem, meggondolom. Ő azt mondta, emelné a fizetésemet, ami közönséges, de azért igen ügyes húzás volt. Megismételtem, hogy gondolkoznom kell. V.A. pedig megorrolt, amiért nem rebegtem könnyezve igent ott helyben. Csakhogy be kell ismernie a vén nyavalyásnak, hogy nagyobb szüksége van rám, mint nekem őrá.

Őszinte híve:

R. F.

*

Zedelghem,

1931. IX. 28.

Sixsmith!

J. kezd módfölött fárasztóvá válni. Szerelmeskedés után elterül az ágyon, akár egy érzelmes borjú, és a többi nőről óhajt hallani, akiknek mindeddig a húrjain játszottam. Miután pedig sikerült egy-két nevet kihúznia belőlem, lépten-nyomon efféle megjegyzésekkel szórakoztat: „Ó, ezt biztos attól a Fredericától tanulta!” (És az anyajeggyel játszadozik a vállgödrömben, amiről maga azt mondta, olyan, mint egy üstökös – ki nem állhatom, ha a bőrömet piszkálja!) Kicsinyes civódásokat provokál az utálatos kibékülési procedúrák kedvéért, továbbá aggasztó módon engedi, hogy holdfényes drámáink a napfény világába is beszivárogjanak. Ayrs se lát, se hall, neki kizárólag az Örök Visszatérés létezik, Eva viszont tíz nap múlva hazatér, és amilyen éles szemű teremtés, egy pillanat alatt leleplezi amúgy is gyöngélkedő titkunkat.

J. úgy érzi, hogy megegyezésünk miatt szorosabban köthet Zedelghemhez – félig játékosan, félig komoran mondogatja, hogy nem „hagyhatom el” sem őt, sem az urát, semmiképpen sem a „legnagyobb szükségük órájában”. Szükségük, így többes számban, érti-e, Sixsmith? S ami még rosszabb, az SZ-betűs szóval bombáz, és elvárja, hogy viszonozzam! Hát mi ütött ebbe az asszonyba? Majdnem kétszer olyan idős, mint én! Ugyan, mit várhat? Biztosítottam, hogy sosem szerettem senkit önmagamon kívül, s eszem ágában sincs ezen épp most változtatni, a legkevésbé más férfi feleségével, mégpedig olyanéval, aki néhány levéllel örökre lehetetlenné tehetné a nevemet egész Európa zenei világában. Az asszony erre természetesen kijátssza kevéske aduját, a párnáimba zokog, s azzal vádol, hogy „kihasználtam”. Hogyne, vágom rá, ez a szent igazság, ugyanúgy, ahogy ő is „kihasznált” engem. Hát nem ez volt a megegyezés? Ha már nem tetszik neki, én ugyan nem tartom vissza. Erre elviharzik, duzzog néhány napot, míg végképp ki nem éhezik a fiatal bakra, akkor újra körülhízeleg, drága kisfiának titulál, megköszöni, hogy „visszaadtam Vyvyannak a muzsikát”, s újra kezdődik az egész, ostoba körforgás. Azon töprengek, vajon fanyalodott-e már Hendrickre is? Akármit kinézek belőle. Ha Renwick valamelyik osztrák doktora felnyitná a fejét, egész méhkasra való neurózis rajzana ki belőle. Ha sejtettem volna, hogy ennyire labilis, sosem engedtem volna az ágyamba. Van valami vigasztalan abban, ahogy szerelmeskedik. Nem is, inkább valami marcangoló durvaság.

Belementem V. A. javaslatába, hogy legalább jövő nyárig maradjak náluk. Nem kozmikus összhang ihlette döntésemet – csak a művészi előnyök, az anyagi megfontolás, valamint az, hogy J. esetleg összeomolhat, ha távozom. Abból pedig komolyabb probléma következnék.

Később, még aznap.

A kertész kis máglyát rakott a hullott avarból, nemrég mentem el mellette. Az a bánatos füst, a forróság az ember arcán és kezén, az a recsegés-ropogás... A greshami pályagondnok kunyhójára emlékeztetett. Akárhogy is, nagyszerű motívumot ihletett bennem: ütőhangszerek érzékeltetik a ropogást, fagott a fát, s egy nyugtalan fuvola a lángokat. Ebben a pillanatban végeztem a lejegyzésével. A Château levegője nyirkos, akár a száradni nem akaró mosás. A folyosókon vadul fütyül, ajtókat csapdos a szél. Az ősz levedli puha-meleg jellegét, szúrós, korhadó fázisába fordul. Még csak el sem búcsúzott a nyár.

Őszinte híve:

R. F.

FÉL ÉLETEK

Az első Luisa Rey-rejtély

1

Rufus Sixsmith áthajol az erkély korlátján, és próbálja felbecsülni, mekkora sebességgel csapódna be a teste a járdába, megoldva ezzel valamennyi problémáját. Megszólal a telefon a sötét szobában. Sixsmith nem meri felvenni. A szomszédból valami diszkózene pufogása hallatszik át, teljes gőzzel megy a buli, és a hatvanhat éves Sixsmith hirtelen öregebbnek érzi magát a valós életkoránál. A szmog eltakarja a csillagokat, de végig a part mentén északtól délig Buenas Yerbas milliónyi fénye parázslik. Nyugatra a Csendes-óceán örökkévalósága, keletre a kopár, hősies, veszedelmes, szentként imádott, szomjas, őrjöngő amerikai kontinens.

Egy fiatal nő lép ki a szomszédos lakásból, és áthajol az erkély korlátján. A haja fel van nyírva, lila ruhája elegáns, de vigasztalhatatlannak és magányosnak tűnik. Egy közös öngyilkosság? Miért is ne? Persze Sixsmith nem gondolja komolyan, ő sem akar ugrani, legalábbis amíg a humor szikrája ott világít valahol az életében. Mellesleg Grimaldi, Napier és azok az elegáns gengszterek épp egy dizkrét balesetre áhítoznak. Egy sziréna hangja szabdalja a forgalom szakadatlan morajlását. Sixsmith becsoszog a lakásba, ahol a telefon csörgése hirtelen abbamarad. Egy jókora adag vermutot tölt magának távol lévő vendéglátója minibárjából, a mélyhűtőbe nyúlva egy kis jeget dörzsöl az ujjaira, majd megtörli vele az arcát. Menj el valahová, hívd fel Megant, ez a nő maradt az egyetlen barátod. De tudja, hogy nem fogja felhívni. Nem rángathatod bele szegényt ebbe a végzetes nyomorúságba. A szomszédból dörömbölő diszkóütem mintha a halántékában lüktetne, de a lakást csak kölcsönvette, ezért nem tűnik jó ötletnek, hogy panaszt tegyen. Buenas Yerbas nem Cambridge. Ja és mellesleg: épp rejtőzöl a világ elől. A huzat bevágja az erkélyajtót, és Sixsmith ijedtében kiönti a vermut felét. Nem, ez nem puskalövés volt, te vén bolond.

Egy törlőruhával felitatja a kiöntött italt, bekapcsolja a tévét, lehalkítja, és a csatornákat végigzongorázva a M*A*S*H-t keresi. Biztos, hogy megy valahol. Csak kitartóan kell keresni.

2

Luisa Rey egy dördülést hall a szomszédos erkélyről.

– Helló?

Senki. A gyomrából érkező figyelmeztetés arra inti, hogy tegye le a pohár tonikját. A fürdőszobába akartál menni, nem a friss levegőre, de úgy érzi, nem tudna most újra átvágni a lakásban bulizok tömegén, és erre már úgysincs idő. Az épület fala mellett kihajolva öklendezik: egyszer, kétszer, majd egy zsíros csirke látványát felidézve harmadszor. Szemét törülgetve arra gondol, hogy az életében elkövetett marhaságok közül ez megérdemel egy harmadik helyezést. Kiöblögeti a száját, és egy paraván mögötti virágcserépbe köp. Csak vesztegeted itt az idődet. Luisa egy papír zsebkendővel megtapogatja a szája szélét, és talál egy mentacukrot a táskájában. Menj haza, és dobd össze azt a rohadt háromszáz szavas cikket. Az emberek úgyis csak a képeket nézik.

Egy férfi lép ki az erkélyre. Túl öreg már a rajta feszülő bőrnadrághoz és a meztelen felsőtestén viselt zebracsíkos mellényhez.

– Luisaaa!

Gondosan ápolt, aranybarna szakálla van, egy holdkő és egy jáde óegyiptomi hieroglif függ a nyakában.

– Hahó!

Luisa azon gondolkodik, hátha a hányástól olyan szaga lett, amitől a férfi undorodik, de az túlzottan be van nyomva ahhoz, hogy észrevegye.

– Richard – mondja neki.

– Kijöttél egy kis csillagnézőbe? Vágom. Bix nyolc uncia kokót hozott; kemény csávó. Mondtam ezt az interjúban? Épp a „Ganja” névvel próbálkozom. Adzsa Maharadzsa szerint a Richard nem passzol az Ájurvédikus Énemhez.

– Kicsoda szerint?

– Ő a gurum, Luisaaa, a gurum! Az utolsó reinkarnációját éli, mielőtt... – csettint az ujjával – a nirvána felé veszi az irányt. Gyere el egy meghallgatására. Persze általában sokan vannak a várólistáján, egy örökkévalóság, de a jáde-szintű tanítványai még aznap bejutnak hozzá, amikor bejelentkeznek... Szóval minek járjon az ember mindenféle főiskolákra, ha a maharadzsa úgyis megtanít mindent Arról.

Az ujjaival keretet formál, és befogja vele a holdat.

– A szavak annyira zaklatottak... az űr annyira, tudod, abszolút. Szívsz egy kis füvet? Acapulco Gold. Bixtől szerváltam.

Olyan mozdulattal oldalaz közelebb Luisához, amelyet minden nő azonnal megért.

– Mondd csak, Lou, nem volna kedved betépni a buli után, csak mi ketten, nálam, vágod? Egy nagyon bensőséges interjút tudnál készíteni velem. Talán írok egy dalt is rólad, és rátehetném az új cd-mre.

– Nem élnék a lehetőséggel.

A B-kategóriás rockzenész összevonja a szemöldökét.

– Rossz szakában vagyunk a hónapnak? Mit szólnál a jövő héthez? Azt hittem, hogy a magadfajta média-nőstények mind fogamzásgátlót szednek, állandóan.

– Bixtől tanultad azt is, hogy ezzel a szöveggel kell felszedni a csajokat?

A férfi elneveti magát.

– Miért? Bix neked is mondott ezt-azt?

– Richard, csak a félreértések elkerülése végett: előbb ugranék le erről az erkélyről, mint hogy lefeküdjek veled. Az év vagy a hónap bármely szakában. Tényleg.

– Fuh! – A férfi úgy rántja vissza a kezét, mintha megcsípte volna valami. – Mégis mit gondolsz magadról, ki a franc vagy te? Joni Mitchell? Csak egy szaros kis bulvárfirkász vagy egy magazinnál, amit senki nem olvas.

3

A liftajtók épp Luisa Rey orra előtt záródnak, abban a pillanatban, ahogy odaér, de belülről valaki a botjával megállítja őket.

– Köszönöm – mondja Luisa az öregembernek. – Örömmel látom, hogy a lovagiasság még nem halt ki a világból.

A férfi egy komoly fejbólintással nyugtázza a mondatot.

A fenébe, gondolja Luisa, ez az ember úgy néz ki, mint aki fél lábbal már a sírban van.

Luisa a földszint gombot nyomja meg. A lift elindul lefelé. A kijelző ráérősen számolja az emeleteket. A motor nyüszít, a kábelek csikorognak, de a tizedik és a kilencedik emelet között kattogás hallatszik, majd egy pszííí hang kíséretében a lift megáll. Luisa és Sixsmith a földre esnek. A kijelző fénye hunyorog, majd sárgásbarna színre vált.

– Jól van? Fel tud állni?

A földön elterült öregember kicsit összeszedi magát.

– Azt hiszem, nem tört el semmim, de inkább ülve maradok, köszönöm.

Régies angol kiejtése A dzsungel könyvének tigrisére emlékezteti Luisát.

– Mindjárt bekapcsol újra.

– A szentségit – mondja Luisa. – Áramkimaradás. Egy ilyen nap után már csak ez hiányzott.

Megnyomja a vészcsengőt. Semmi. Megnyomja a távhívót, és beleszól.

– Hé, van ott valaki?

Folyamatos sípolás.

– Beszorultunk a liftbe. Hallanak minket?

Luisa és az öreg a szemük sarkából figyelik egymást, és hallgatóznak.

Semmi válasz. Csak elmosódó, tengermélyi hangok.

Luisa a mennyezetet vizsgálja.

– Kell itt lennie valami vészkijáratnak.

De nincs. Megemeli a szőnyeget – acélpadló.

– Úgy látszik, csak a filmekben van.

– Még mindig örül neki – kérdezi az öreg –, hogy a lovagiasság nem veszett ki a világból?

Luisának sikerül megeresztenie egy mosolyt.

– Lehet, hogy itt leszünk egy darabig. A múlt hónapban hét órán át tartott az áramkimaradás. Mondjuk, az sem utolsó, hogy nem egy pszichopatával, egy klausztrofóbiással vagy Richard Gangával szorultam be ide.

4

Hatvan perccel később Rufus Sixsmith az egyik sarokban ül, hátát a falnak támasztja, és a homlokát itatgatja egy zsebkendővel.

– 1967-ben csak azért fizettem elő az Illustrated Planetre, hogy az apja vietnami beszámolóit olvashassam. És így voltak ezzel még néhány ezren. Lester Rey annak a négy-öt újságírónak az egyike volt, akiknek sikerült a háborút az ázsiaiak szemszögéből ábrázolni, úgyhogy igazán lekötelezne, ha elmondaná, hogyan lett egy rendőrből korosztályának egyik legjobb tudósítója.

– Hát, ha mindenáron hallani szeretné...

A történeteknek nagyon jót tesz, ha újra és újra elmesélik őket.

– Apa csak néhány héttel Pearl Harbor előtt csatlakozott a Buenas Yerbas-i rendőrséghez, ezért a háború alatt is itt maradhatott, és nem kellett a Csendes-óceán térségébe mennie. A bátyjával, Howieval ellentétben, aki a Salamon-szigeteken egy japán aknamezőre tévedt, miközben a tengerparton röplabdázott. Elég hamar kiderült, hogy apának a 10-es körzetben van a helye, úgyhogy végül itt kötött ki. Az ország minden városában van egy ilyen körzet. Ezekbe az olyan becsületes rendőröket helyezik, akik nem fogadnak el kenőpénzt, vagy nem hajlandók szemet hunyni bizonyos dolgok felett. Szóval a győzelemnapi ünneplésen Buenas Yerbasban hatalmas buli volt, és képzelheti, hogy a rendőrség nem nagyon volt ura a helyzetnek. Apám kapott egy bejelentést, hogy a Silvaplana rakodóparton fosztogatnak. Ez a körzet tipikusan a senki földje a 10-es körzet, a Buenas Yerbas-i kikötői felügyelőség és a Spinoza körzet között. Nem tudni, hogy ki és miért riadóztatott, talán egy bizalmas figyelmeztetés, belső leszámolás, tévedés vagy csak egy rosszindulatú tréfa állt a hátterében, de apám és a járőrtársa, akit Nat Wakefieldnek hívtak, kocsiba ültek, és kimentek körülnézni. Két teherkonténer között parkoltak le, leállították a motort, majd gyalog indultak tovább, amikor megpillantottak egy kisebb csapatot, akik nagy rekeszeket rámoltak egy raktárépületből egy páncélautóba. Félhomály volt, de még így sem tűntek dokkmunkásoknak, és katonai egyenruha sem volt rajtuk. Wakefield azt mondta apámnak, hogy menjen vissza a kocsihoz, és rádión hívjon erősítést. Alighogy apám visszaért, hívás érkezett a rádión, és lefújták az akciójukat. Apám elmondta nekik, amit látott, de azok megismételték a parancsot, úgyhogy apám visszament a raktárhoz, és látta, hogy a rablók egyike észrevette a társát, és hatszor hátba lőtte. Apámnak valahogy sikerült megőriznie a lélekjelenlétét, visszaugrott a járőrkocsiba, és a rádión el tudott küldeni egy segélykérést, aztán a kocsiját szétszaggatták a lövedékek. Minden oldalról körül volt véve, kivéve a dokkot, úgyhogy belevetette magát a dízelolajtól, szeméttől és szennyvíztől koszos tengerbe. A rakpart takarásában úszott – akkoriban a Silvaplana olyan volt, mint egy hatalmas, acélból épített móló, nem pedig az a beton félsziget, amilyen ma és felvonszolta magát egy vaslétrán. A ruhája csurom víz volt, egyik cipőjét elveszítette, és a revolvere is használhatatlan lett. Nem tehetett mást, mint figyelte a rablókat, akik épp végeztek, amikor néhány járőrkocsi érkezett a Spinoza körzetből. Mielőtt apám figyelmeztetni tudta volna a rendőröket, egy reménytelenül egyenlőtlen tűzharc bontakozott ki – a rablók géppisztolysorozatokat adtak le a két rohamkocsira, az elsőt hazavágták. A teherkocsi elindult, a fegyveresek felugrottak, és kihajtottak az udvarról néhány kézigránátot hajítva el a kocsi platójáról. Vajon meg akarták sebesíteni a rendőröket, vagy csak el akarták venni a kedvüket az üldözéstől? Nem lehet tudni. De az egyik kézigránát eltalálta apámat, és egy élő tűpárnát csinált belőle. Két nappal később ébredt föl a kórházban; az egyik szemét elveszítette. Az újságok úgy számoltak be az incidensről, mint egy előre kitervelt rajtaütésről, amit az elkövetők szerencsésen megúsztak. A io-es körzet emberei egy szindikátusra gyanakodtak, akik a háború alatt fegyvereket hordtak ki innen, és most, hogy vége volt a háborúnak, a számonkéréstől tartva úgy döntöttek, áthelyezik a készletüket. Történtek erőfeszítések, hogy alaposabban kivizsgálják a silvaplanai lövöldözést – három halott rendőr 1945-ben még jelentett valamit de a polgármesteri hivatal leállította ezeket a kezdeményezéseket. Mindenki levonhatja a maga következtetését. Apám is ezt tette, és nem hitt többé a törvényben. Nyolc hónappal később hagyhatta el a kórházat, s addigra már levelező tagozaton újságírói diplomát szerzett.

– Hihetetlen – mondta Sixsmith.

– A többit valószínűleg tudja. Koreából tudósított az Illustrated Planet számára, majd a West Coast Herald’s Latin-Amerika-szakértője lett. Ott volt Vietnamban az Ap Bac-i csatában, és ott maradt Saigonban, mígnem márciusban idegösszeroppanást kapott. Kész csoda, hogy a szüleim házassága addig tartott, ameddig. És a leghosszabb idő, amit vele töltöttem, az a három hónap volt, amíg áprilistól júliusig az elfekvőben mellette lehettem – Luisa elhallgat. – Nagyon hiányzik, mind a mai napig. Még mindig nem szoktam hozzá a gondolathoz, hogy meghalt. Egyfolytában úgy érzem, hogy küldetésben van valahol, és akármelyik nap beállíthat.

– Minden bizonnyal büszke lehetett magára, hogy ön is a nyomdokaiba lépett.

– Nem, Luisa Rey és Lester Rey nem ugyanaz. Éveket pazaroltam el arra, hogy lázadással és önállósággal próbálkozzam, játszottam a költőt, és egy Engels Street-i könyvesboltban dolgoztam. A pózaim senkit sem győztek meg, a verseim pedig „annyira ostobák, hogy már rossznak sem lehet nevezni őket” – legalábbis Lawrence Ferlinghetti ezt mondta róluk és a könyvesbolt végül tönkrement. Úgyhogy még mindig csak egy bulvárújságíró vagyok – Luisa megdörzsöli fáradt szemét, és felidézi Richard Ganga szavait. – Haditudósításokkal manapság nem lehet díjakat nyerni. Nagy reményekkel jöttem a Spyglasshez, de apám hivatásának művelésében nem jutottam messzebbre, mint hogy bárgyú pletykákat írjak celebek partijairól.

– De ezek legalább jól megírt bárgyú pletykák?

– Ó, kitűnő stílusban megírt bárgyú pletykák.

– Akkor hát ne sirassa még az elpazarolt életét. Elnézést, nem akarok nagyképűnek tűnni, de önnek még elképzelése sem lehet arról, milyen is valójában egy elpazarolt élet.

5

– Hitchcock szereti a rivaldafényt – mondja Luisa, miközben a hólyagjában a nyomás egyre kellemetlenebbé válik –, de utálja az interjúkat. Nem válaszolt a kérdéseimre, mert meg sem hallotta őket. Azt mondta, hogy a legjobb munkái olyanok, mint a hullámvasút, amely halálra rémiszti az utasokat, de amikor a végén kiszállnak, már nevetgélnek, s alig várják, hogy újra felülhessenek rá. Felvetettem neki, hogy az elképzelt borzalmak lényege az, hogy elkülönítsük annak helyszínét a valóságtól; mindaddig ugyanis, amíg a Bates Motel el van szigetelve a mi világunktól, mindenáron be akarunk oda lesni, mint egy skorpió-farmra. És a Bates Motel világa maga az anti-utópia, a depresszió. Épp csak egy pillanatra lépünk be ebbe a vadállatias, amorális és isten nélküli univerzumba. Hitchcock azt felelte, hogy – Luisa egész ügyesen imitálja Hitchcock hanghordozását – „én egy hollywoodi rendező vagyok, drága hölgyem, nem egy thébai jós”. Amikor azt kérdeztem tőle, hogy Buenas Yerbas miért nem szerepel a filmjeiben, Flitchcock azt válaszolta: „Ez a város San Francisco és Los Angeles legrosszabb tulajdonságait egyesíti magában. Buenas Yerbas egy sehol-város.” Ilyen aranyköpéseket mondott egyfolytában, de ezeket nem nekem címezte, hanem az utókornak. Jövőbeli vacsorák vendégeinek, akik majd azt mondják: „Tudod, ez is Hitchcock egyik híres mondása.”

Sixsmith kicsavarta az izzadságot a zsebkendőjéből.

– Az unokahúgommal láttam a Charade-ot tavaly egy művészmoziban. Ezt is Hitchcock rendezte? Az unokahúgom mindig ilyen filmekre cipel magával, mert nem akarja, hogy „kockafejű” legyek. Tetszett a film, de az unokahúgom azt mondta, hogy Audrey Hepburn egy üresfejű nőszemély. Kedves szavak.

– A Charade az a film, ahol a cselekmény a bélyegek körül zajlik?

– Szándékosan zavarba ejtő, de minden thrillerben szükség van ilyen mozzanatokra. Az, amit Hitchcock Buenas Yerbasról mondott, John F. Kennedy egy megjegyzését juttatja eszembe New Yorkkal kapcsolatban. Ismeri? „A városok többsége főnév, de New York egy ige.” Most már csak arra vagyok kíváncsi, hogy Buenas Yerbas mi lehet.

– Melléknevek és kötőszavak sorozata?

– Vagy töltelékszó?

6

– Megan, az én nagyra becsült unokahúgom – Rufus Sixsmith egy fotót mutat Luisának, amelyen egy bronzbarna fiatal nő látható, egy fittebb és egészségesebb Rufusszal az oldalán egy napsütötte vitorlás kikötőben. Aki a képet készítette, minden bizonnyal valami vicceset mondhatott exponálás előtt. A lábukat egy Starfish nevű kis yacht tatjáról lógatják.

– Ez az öreg teknő még az életem egy mozgalmasabb korszakából maradt rám.

Luisa valamit motyog arról, hogy Rufus azért nem is olyan öreg.

– De tényleg. Ha manapság egy komolyabb útra indulok, kisebbfajta legénységet kell toboroznom. Még mostanában is egész hétvégéket töltök a hajón, teszek-veszek a kikötőben, tervezgetek, dolgozgatok. Megan is szereti a tengert. Ő született fizikus, akinek jobb agya van a matematikához, mint nekem valaha is volt, édesanyja nagy bánatára. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de a bátyám nem az eszéért vette el Megan anyját. A nő nagyon odavan a feng-shui-ért meg az i-csingért, vagy tudom is én, az instant megvilágosodás miféle zagyvalékát tartják a legnépszerűbbnek ezen a héten. Amikor csak összefutunk, minden egyes alkalommal pontatlanul idézi nekem a Hamletből azt a részt, amikor Horatio azt mondja, hogy több dolog van égen s földön. De Megan kiváló elme. Egy évet töltött a Ph.D.-je megírásával a hajdani cambridge-i kollégiumomban. Egy nő a Caiusban! – Sixsmith elmerengve felsóhajt. – Épp mostanában fejezi be rádiócsillagászati kutatásait a hawaii óriásradar tövében. Amíg a mostohaapja meg az anyja pihenés címén ropogósra perzselik magukat a tengerparton, addig Megan és én egyenletekről diskurálunk a bárban.

– Önnek van gyermeke, dr. Sixsmith?

– Én a tudománnyal házasodtam össze egy életre – válaszolja, majd témát vált. – Egy hipotetikus kérdés, Miss Rey. Újságíróként mi mindenre lenne képes, hogy megvédje egy forrását?

– Ha hiszek az ügyben? Bármire – feleli Luisa gondolkodás nélkül.

– És ha bírósági döntés semmibevétele miatt börtönbe kellene mennie?

– Ha elkerülhetetlen, vállalnám azt is.

– Képes lenne a saját biztonságát is feláldozni?

– Hát – Luisa ezen elgondolkodik –, azt hiszem, kénytelen lennék.

– Kénytelen lenne? Ezt hogy érti?

– Apám nem félt a mocsarakban elrejtett csapdáktól, de a tábornokok haragjától sem, ha az újságírói integritásáról volt szó. Az ő elveinek a megcsúfolása volna, ha a lánya meghátrálna, csak mert a dolgok egy kicsit rosszabbra fordulnak.

Mondd el neki. Sixsmith már éppen el akar mondani neki mindent – a hibák eltusolását Seaboardban, a zsarolásokat, a korrupciót, de a lift váratlanul megvonaglik, felberreg, és folytatja egyenletes süllyedését. Utasai csak hunyorognak a visszatérő fényben, és Sixsmith úgy érzi, hogy iménti szándéka semmivé foszlott. A kijelző az 1. emelet kiírásra mutat.

A hallban a levegő annyira friss, mint a hegyi patakok vize. Az épület az újraélesztett gépezetektől visszhangos.

– Majd felhívom – mondja Sixsmith, amikor Luisa átadja neki a botját –, hamarosan. Vajon megszegem vagy megtartom ezt az ígéretemet? És tudja, hogy úgy tűnik, mintha nem is kilencven perce, hanem már évek óta ismerném?

7

A lapos föld kitárul a fiú szeme előtt. Javier Moses egy bélyegalbumot lapoz az asztali lámpa fényében. Egy Husky-falka ugat egy alaszkai bélyegen, egy hawaii lúd gágog és totyog egy ötvencentes, speciális kiadványon, egy gőzhajó lapátjai kavarják a habot a Kongó sötét vizén. Kulcs fordul a zárban, Luisa Rey botorkál be, és lerúgja a lábáról a cipőt a kis konyhában. Mérges, hogy ott találja a fiút.

– Javier!

– Ó, helló.

– Ne „ó, hellóz” itt nekem. Megígérted, hogy soha többé nem fogsz bemászni az erkélyemen. És mi van akkor, ha valaki jelenti a rendőrségnek, hogy betörtek hozzám? Vagy ha megcsúszol és leesel?

– Akkor adj egy kulcsot.

Luisa úgy tesz, mintha egy láthatatlan nyakat fojtogatna.

– Képtelen vagyok nyugodtan pihenni, ha tudom, hogy egy tizenegy éves kölyök csak úgy betévedhet az életterembe, amikor... a mamád egész éjszaka távol van – mondat helyett Luisa inkább azt mondja, hogy – amikor nincs semmi érdekes tévéműsor.

– Akkor miért nem reteszeled be a fürdőszobaablakot?

– Mert annál, hogy átugrasz az erkélyemre, csak egy dolog lenne rosszabb: ha nem jutnál be, és vissza kellene ugranod a ti erkélyetekre.

– Tizenegy leszek januárban.

– Nincs kulcs.

– A barátok mindig adnak egymásnak kulcsot.

– Kivéve, ha az egyikük huszonhat éves, a másik meg csak ötödikes.

– Hogyhogy ilyen későn jöttél haza? Találkoztál egy érdekes emberrel?

Luisának elkerekedik a szeme, de nem tud túl sokáig haragudni a fiúra.

– Áramkimaradás volt, és beszorultam a liftbe. De ez nem tartozik önre, kedves uram.

Felkapcsolja a villanyt, de hátrahőköl, amikor meglátja Javier arcán a csúnya, vörös duzzanatot.

– Mi a... mi történt?

A fiú minden jókedve elpárolog. Először a lakás falára pillant, majd ismét a bélyegeit nézi.

– Wolfman?

Javier megrázza a fejét, behajt egy kis papírszalagot, és mindkét oldalán megnyalja.

– Az a Clark nevű fickó visszajött. Mama egész héten éjszakás műszakban dolgozik a hotelban, és ez a Clark meg akarja várni. Wolfmanról kérdezett, de mondtam neki, hogy ehhez semmi köze. – Javier elhelyezi a bélyeget az albumban. – De nem fáj. Már bekentem valamivel.

Luisa keze már a telefonon van.

– Ne hívd fel a mamát! Haza fog rohanni, nagy verekedés lesz, és kirúgják a hotelból, mint a múltkor is meg előtte is.

Luisa ezen elgondolkodik, visszateszi a kagylót, és elindul a bejárati ajtó felé.

– Ne menj át hozzánk! Ez a Clark teljesen bolond! Bedühödik, és szétveri a berendezést, nálad meg összetöri a lámpát, és akkor majd kilakoltatnak minket meg ilyenek. Kérlek!

– Jézusom – Luisa félrenéz, és nagyot sóhajt. – Kérsz kakaót?

– Igen, kérek.

A fiú elszántan küzd a sírás ellen, az arcán látszik a fájdalmas erőlködés. A csuklójával megtörli a szemét.

– Luisa...

– Igen, Javi, itt alszol ma éjszaka nálam, a heverőn, rendben?

8

Dom Grelsch irodája a rendezett káosz tipikus esete. Ablakából a 3. sugárút irodáira nyílik kilátás, amelyek az övéhez hasonlítanak. Egy Incredible Hulk-os boxzsák lóg egy fémkampóról a sarokban. A Spyglass magazin főszerkesztője azzal kezdi a hétfő reggeli értekezletet, hogy vaskos ujjával rábök Roland Jakesre, erre az őszülő, leginkább aszaltszilva-fejű emberre, aki Aloha inget, trapézszárú Wranglert és széttaposott szandált visel.

– Jakes.

– Én, szóval, szeretném folytatni a Rettenet a csatornák mélyén című sorozatomat, ami jól kapcsolódik a Cápa-őrülethez. Egy rutin karbantartási munkálat során a Keleti 50. utca alatt húzódó csatornában találtak rá egy szabadúszó bulvárújságíró, Dirk Melon holttestére. Jobban mondva csak a maradványaira. A fogsora és a szétfoszlott újságírói igazolványa alapján azonosították. A testén található harapásnyomok Serasalmus scapularis – köszönöm –, a legveszedelmesebb piranha-faj pusztítására engednek következtetni, melyeket megszállott akvaristák hoznak be az országba, aztán amikor elfogy a pénzük az etetésre, egyszerűen lehúzzák őket a vécén. Felhívom Vermin századost a polgármesteri hivatalnál, hogy megkérdezzem, mi a hivatalos álláspont a csatornában dolgozó munkásokat ért sérülésekkel kapcsolatban. Írod, amit mondok, Luisa? Semmit sem hiszünk el addig, amíg nincs hivatalos cáfolat. Úgyhogy, Grelsch, nem gondolod, hogy ideje volna már megemelni a fizetésemet?

– Örülj neki, hogy az utolsó csekkedet elfogadta a bank. Holnap tizenegyre az asztalomon legyen az anyag. És legyenek fotók azokról a szörnyekről. És ne felejtsd el, hogy ezen a héten te vagy a horoszkópfelelős. Van kérdésed, Luisa?

– Igen. Lehet, hogy még senki sem szólt nekem a szerkesztőség új elveiről, amely szerint az igazságot teljesen száműzzük a cikkeinkből?

– Hé, a metafizikai szemináriumot a tetőn tartják. Javaslom a lift használatát, aztán meg se állj addig, amíg meg nem érkezel a járdára. Minden igaznak tekinthető, ha elegen hisznek benne. Nancy, te mit hoztál nekem?

Nancy O’Hagan konzervatívan öltözik, arca sápadt, szempillái akkorák, mint egy zsiráfé, bár gyakran leválnak.

– Van a Betty Ford Klinikán egy megbízható kémem, akinek van egy fotója az elnöki repülőgép bárjáról. Mit szólnátok ahhoz, hogy: „Nagy bulik és koktélok az elnöki gépen”. Sok buta ember hiszi, hogy nem lehet még egy bőrt lehúzni a vén piásról[16], de én ezt másképp látom.

Grelsch elgondolkodik egy pillanatra. Telefonok csörögnek, és írógépek kopognak a háttérben.

– Rendben, hacsak nem jön be addig valami frissebb. Ja, és csináljatok interjút azzal a hasbeszélő bábos faszival, aki elvesztette mindkét karját... Nussbaum, te jössz.

Jerry Nussbaum letöröl a szakálláról néhány cseppet, ami a csokis jégkrémről került oda, tévedésből a foncsorozott napszemüvegét teszi fel, majd lecseréli az olvasószemüvegére, hátradől, és egy hatalmas papírlavinát indít útjára.

– A St. Christopher-ügyben a rendőrök a saját farkukat kergetik, úgyhogy mi a véleményetek arról, hogy: „Lehet, hogy te leszel St. Christopher következő áldozata? Hogyan játszódtak le a gyilkosságok, és mit éltek át az áldozatok életük utolsó perceiben. Hová indultak, kivel találkoztak, mire gondoltak?”

– Amikor St. Chris fejbe lőtte őket – nevet Roland Jakes.

– Igen, Jakes, remélem, hogy odavan a rikító hawaii színekért.

Aztán majd találkozom a fekete villamosvezetővel, akit a rendőrök kihallgattak a múlt héten. A polgárjogi törvény alapján jogtalan fogva tartásért pereli a rendőrséget.

– Akár címlapsztori is lehetne. Luisa?

– Találkoztam egy atommérnökkel. – Luisa nem vesz tudomást a fagyos közönyről, ami betölti a termet. – Felügyelő a Seaboard Incorporatednél.

Nancy O’Hagan a körmeit festi, arra késztetve ezzel Luisát, hogy a sejtéseit tényékként adja elő.

– Ő úgy gondolja, hogy az új Swannekke Island-i HYDRA nukleáris reaktor nem olyan biztonságos, mint azt hivatalosan állítják róla. Valójában egyáltalán nem biztonságos. Ma délután lesz a hivatalos megnyitó, úgyhogy odamennék, hátha össze tudok hozni valamit.

– Egy ilyen megnyitó piszkosul izgalmas tud ám lenni – kiált fel Nussbaum. – Ti is halljátok ezt a dübörgő hangot? Mintha egy Pulitzer-díj közeledne.

– Csókold meg a seggem, Nussbaum.

– Csak el ne élvezzek közben.

Luisa nem tud dönteni, hogy bosszút álljon-e, Igen, hadd tudja meg ez a féreg, hogy mennyire bosszant téged; vagy hogy tudomást se vegyen róla, Igen, hadd örüljön ez a féreg, hogy azt mond, amit csak akar. Dom Grelsch oldja fel a patthelyzetet.

– Piaci elemzők szerint – mondja egy ceruzát pörgetve – minden tudományos kifejezés hatására kétezer olvasó teszi le az újságot, és inkább valami századszor vetített tévés vígjáték mellett dönt.

– Rendben – mondja Luisa. – Akkor mit szólnál egy ilyen címhez, hogy „Itt a világvége! Atombomba söpri el a föld színéről Buenas Yerbast”?

– Remek, de neked kell majd tényekkel igazolni a sztorit.

– Ahogy Jakesnek is a saját sztoriját?

– Hé – Grelsch abbahagyja a ceruza pörgetését –, ha fiktív embereket fiktív halak esznek meg, az kevés ahhoz, hogy pereket akasszanak a nyakadba, és anyagilag tönkretegyenek. Egy olyan összamerikai vállalkozásnak viszont, mint a Seaboard Power Inc., ügyvédei vannak, akik képesek erre, és a szentségit, elég elkövetni valami malőrt, és meg is teszik.

9

Luisa rozsdabarna VW bogara sima úton halad a Yerbas Cape-et Swannekke Islanddel összekötő, egy kilométer hosszú hídon túl magasodó, a sivár tölcsértorkolatban álló erőmű irányába. A híd végén található ellenőrző pont ezen a napon nem nyújt békés látványt. Nagyjából száz tüntető foglalja el a szélső sávot: a „Swannekke-C! Csak a holttestünkön át!” mondatokat kántálják. Rendőrök sorfala tartja őket távol a kilenc-tíz járműből álló kocsisortól. Luisa várakozás közben a transzparenseket olvassa. „Rák-zóna!”, figyelmeztet az egyik, mire egy másik így felel: „Pokol – nem megyünk oda!”, majd végül következik egy talányos: „Hová tűnt Margo Roker?”

Egy biztonsági őr kopog be a kocsiba, és ahogy Luisa letekeri az ablakot, a saját arcát látja az őr napszemüvegében tükröződni.

– Luisa Rey, Spyglass magazin.

– Szabadna látnom a sajtóigazolványát?

Luisa előveszi a táskájából.

– Várható esetleg valamilyen összecsapás?

– Nem, semmi. – Az őr ellenőrzi a nevet a listáján, és visszaadja az igazolványt. – Csak a szokásos lakókocsis srácok, akik odaláncolják magukat a fákhoz. A főiskolások oda mennek vakációzni, ahol jól lehet szörfözni.

A hosszú, hosszú hídon végighajtva lassan előtűnik a Swannekke-A régebben épült, szürkébb hűtőtornyai mögül a Swannekke-B épülete. Luisának újra eszébe jut Rufus Sixsmith. Miért nem adta meg a telefonszámát, amikor kértem tőle? Egy tudósnak nem lehet telefonfóbiája. Miért nem ismerik a nevét annak a háznak portáján, ahol lakik? Tudósoknak nem lehet álnevük.

A sziget oldalán lévő ellenőrző pontnál az őr a Seaboard Villagebe vezető egyetlen útra irányítja Luisát. Onnan majd a jelzőtáblák eligazítják egészen az R&D blokk aulájáig.

Az út a parton halad. Odakinn a tengeren sirályok lebegnek halászhajók felett. A dűnéket borító fű hullámzik a szélben. Tíz perc múlva Luisa egy nagyjából kétszáz luxuslakásból álló kolóniához ér, amely egy védett öbölben húzódik meg. Az erőmű alatti, fákkal ritkásan benőtt lejtőn egy hotel osztozik egy golfpályával. VW-jét az R&D parkolójában hagyva Luisa a dombtető által félig eltakart, absztrakt épületeket nézi. Szabályosan sorba ültetett pálmák suhognak a Csendes-óceán felől érkező szélben.

– Üdvözlöm – egy kínai nő lép oda hozzá. – Úgy látom, eltévedt. A megnyitóra érkezett?

A nő bordó kosztümje, kifogástalan sminkje és határtalan nyugalma mellett Luisa slamposnak érzi magát kék velúrzakójában.

– Fay Li vagyok – nyújt kezet a nő a Seaboard PR-osa.

– Luisa Rey vagyok a Spyglass magazintól.

Fay Li kézfogása erőteljes.

– Spyglass? Nem is gondoltam volna...

– ...hogy energiapolitikával is foglalkozunk?

Fay Li elmosolyodik.

– Ne értsen félre, igazán bátor magazinnak tartom a Spyglasst.

Luisa azon a hangon szólal meg, amelyhez Dom Grelsch is rendszeresen folyamodik, ha szeretné megnyerni hallgatóságának bizalmát:

– A piackutatások azt igazolják, hogy olvasóink egyre nagyobb érdeklődést tanúsítanak a komolyabb dolgok iránt. Én vagyok a magazin fajsúlyosabb témákkal foglalkozó embere.

– Szívesen látjuk önt, fajától és súlyától függetlenül. Kérem, fáradjon velem a recepcióhoz, ahol elintézzük a beléptetést. A biztonsági emberek ragaszkodnak hozzá, hogy átvizsgálják a táskája tartalmát, bár nem szerencsés, ha úgy bánnak látogatóinkkal, mint potenciális szabotőrökkel. Nekem az ilyen témákkal kell foglalkoznom.

10

Joe Napier a zárt láncú ipari tévé monitorjait nézi. A kamerák egy előadóteremről, a szomszédos folyosókról és az auláról közvetítenek képeket. Áll, majd felrázza különleges párnáját, és ráül. Az utóbbi időben vajon tényleg jobban fájnak a régi sebek, vagy csak képzelődöm? Pillantása képernyőről képernyőre siklik. Az egyiken egy technikust lát, aki épp egy hangbeállást irányít; egy másikon egy tévéstábot, melynek tagjai a kamerák beállítási szögéről és a megvilágításról vitáznak; Fay Li egy látogatóval a parkolón halad át; pincérnők bort töltenek több száz pohárba; székek sora egy transzparens alatt, melyen ez áll: SWANNEKKE-B – AZ AMERIKAI CSODA.

Az igazi csoda – tűnődik Joseph Napier – az volt, hogy sikerült rávenni tizenkét tudósból tizenegyet, hogy feledkezzen meg magáról a tényről is, hogy egy kilenc hónapig tartó vizsgálatra került sor. Egy kamera épp ezeket a tudósokat mutatja, amint összegyűlnek egy színpadon, és barátságosan beszélgetnek. Mint azt Grimaldi is mondja, minden lelkiismeretnek van egy rejtett kapcsolója, amit egyetlen mozdulattal le lehet kattintani. Napier fejében interjúk emlékezetes részletei peregnek le, amelyek végül a kollektív amnézia áldozataivá váltak. „Magunk közt szólva, dr. Franklin, a Pentagon ügyvédei alig várják, hogy próbára tegyék a vadonatúj állambiztonsági törvényüket. Azok, akik le kívánják leplezni a visszásságokat, feketelistára kerülnek az egész országban, függetlenül attól, hogy mely fizetési kategóriába tartoznak. „

Egy gondnok még egy széket tesz fel a színpadra.

„A választás nagyon egyszerű, dr. Moses, ha azt akarja, hogy a szovjet technológia lekörözze a miénket, szivárogtassa ki ezt a jelentést az ügyben érintett tudósok egyesületének, repüljön el Moszkvába, zsebelje be a kitüntetéseket, de a CIA megkért, hogy közöljem önnel, hogy a visszajegy árát megspórolhatja magának.”

A fontos emberekből, tudósokból, agytrösztökből álló hallgatóság tagjai elfoglalják a helyüket. A kivetítőn William Wiley, a Seaboard Inc. elnökhelyettese jelenik meg, amint VIP-személyekkel viccelődik, akiket az a megtiszteltetés ért, hogy a színpadon foglalhatnak helyet.

„Keene professzor, a Védelmi Minisztérium elöljárói kíváncsiak. Miért most ad hangot kétségeinek? Azt akarja mondani, hogy a prototípuson a munkálatokat... esetleg gondatlanul végezték?”

Diavetítővel egy olyan felvételt jelenítenek meg, amely halszem-optikával készült a Swannekke-B-ről.

Tizenkettőből tizenegy. Csak az a gond, hogy Rufus Sixsmith lelépett.

Napier beleszól a walkie-talkie-jába.

– Fay! A műsor tíz perc múlva kezdődik.

Sistergés.

– Vettem, Joe. Épp egy látogatót kísérek az előadóterembe.

– Jelentkezzen a biztonságiaknál, amikor megvan.

Sistergés.

– Vettem. Kész, vége.

Napier a készülék súlyát latolgatja a kezével. És Joe Napier? Az ő lelkiismeretének is van egy titkos kapcsolója? Belekortyol keserű kávéjába. Hé, haver, szállj le rólam. Én csak parancsokat hajtok végre. Tizennyolc hónap van hátra a nyugdíjazásomig, aztán elhúzok innen, és vad sodrású folyókban fogok pecázni, mígnem végül egy istenverte kócsaggá nem változom.

Elhunyt felesége, Milly egy fotóról néz rá, mely az asztalán áll.

11

– A mi nagyszerű nemzetünk egy sorvasztó szenvedély rabja. Albert Grimaldi, a Seaboard vezérigazgatója és a Newsweek Az Év Embere díjának nyertese a drámai hatásszünetek nagy mestere.

– És e szenvedély neve: olaj.

A színpadi fények beragyogják egész termetét.

– A geológusok szerint csupán hetvennégymilliárd gallon jurakori óceánüledék maradt a Perzsa-öbölben. Ez vajon meddig elég? E század végéig? Valószínűleg nem tart ki addig sem. Az Amerikai Egyesült Államok számára a legsürgetőbb kérdés így hangzik, hölgyeim és uraim: „Mi lesz ezután?”

Albert Grimaldi tekintete végigpásztázza a közönséget. A kezemben vannak.

– Egyesek a homokba dugják a fejüket. Mások a szélerőművekről fantáziáinak, vagy víztározókról meg – egy kényszeredett félmosoly – sertésgázokról.

Elismerő nevetgélés.

– Seaboardban viszont a valósággal számolunk. – Hangja felerősödik. – Azért jöttem ide, hogy elmondjam önöknek: az olajmizériára a megoldás itt van, itt és most, Swannekke Islanden.

Mosolyog, amíg az éljenzés elhal.

– Ma már nyugodtan elmondhatjuk, hogy a hazánkban előállított, bőségesen rendelkezésre álló és biztonságos atomenergia felnőttkorába lépett! Barátaim, én annyira, de annyira büszke vagyok, hogy bejelenthetem önöknek a történelem egyik legnagyobb mérnöki újításának a megszületését... a HYDRA-Zero reaktort!

A diavetítő egy keresztmetszeti ábrát mutat be, mire az első sorokban ülők vadul tapsolni kezdenek, arra ösztönözve a mögöttük ülőket, hogy kövessék példájukat.

– De legyen most elég belőlem, hiszen én csak egy vezérigazgató vagyok.

Kedélyes nevetés.

– Mert itt van közöttünk valaki, aki azért jött, hogy felavassa ezt a nagyszerű látványt nyújtó létesítményt, és Swannekke-B-t egyetlen kattintással rákapcsolja az országos hálózatra. Mi, ennek a nagy családnak, a Seaboardnak a tagjai igazán megtisztelve érezzük magunkat, hogy körünkben üdvözölhetünk egy kivételes személyt, akit a Capitoliumon csak az elnök energia-gurujaként ismernek – hatalmas mosoly –, hihetetlen megtiszteltetést jelent számomra, hogy bemutathatok önöknek valakit, akit tulajdonképpen nem is kell bemutatni... Hölgyeim és uraim: Lloyd Hooks energiaügyi miniszter.

Egy kifogástalan eleganciával öltöző férfi lép fel a színpadra, hogy fogadja a hatalmas tapsot. Lloyd Hooks és Albert Grimaldi a testvéri szeretet és bizalom jeleként megszorítják egymás karját.

– Egyre jobb a beszédíród – szűri a foga között Lloyd Hooks, miközben mindketten arcukon széles mosollyal fordulnak a közönség felé de a mohóságod még mindig félelmetes.

Albert Grimaldi barátságosan hátba veregeti Lloyd Hooksot, és kedélyesen feleli:

– Csak a holttestemen keresztüllépve szerezheted meg ennek a vállalatnak a vezetését, te korrupt szemétláda!

Lloyd Hooks egy fényes mosolyt ereszt meg a közönség irányába.

– De azért számítunk a kreatív megoldásaidra, Alberto.

Vakuk egész ütegei nyitnak tüzet.

Egy fiatal nő kék velúrdzsekiben kisurran egy hátsó ajtón.

12

– Elnézést, merre van a női vécé? Az őr a walkie-talkie-ján beszél, és kezével a folyosó vége felé mutat.

Luisa Rey visszapillant. Az őr már hátat fordított, úgyhogy Luisa elmegy egy ajtó mellett, befordul egy sarkon, ahol újabb folyosók sora következik, melyeket zümmögő légkondicionálók töltenek fel hűvös levegővel. Két overálos technikus siet el mellette, akik a sapkájuk ellenzője alól egy pillantást vetnek a mellére, de nem kérdezik meg, hogy mit keres ott. Az ajtókon titokzatos kódok állnak. Az egyes szakaszokat számkombinációs biztonsági ajtók választják el egymástól. Egy lépcsőházhoz érve Luisa megvizsgál egy, a falra kifüggesztett alaprajzot, de nem találja a Sixsmith nevet.

– Eltévedt, hölgyem?

Luisa minden erejét összeszedi, hogy nyugodtnak tűnjön. Egy ősz hajú, fekete gondnok áll vele szemben.

– Igen, dr. Sixsmith szobáját keresem.

– Huh, az az angol fickó. Harmadik emelet, C105.

– Köszönöm.

– Egy vagy két hete nem járt benn.

– Biztos ebben? Meg tudná mondani, hogy miért?

– Aha. Vegasba ment szabadságra.

– Dr. Sixsmith? Vegasba?

– Nekem legalábbis ezt mondták.

A C105-ös szoba ajtaja félig nyitva áll. Úgy tűnik, nemrég valaki megpróbálta eltüntetni dr. Sixsmith névtábláját az ajtóról, de kudarcot vallott vele. Az ajtórésen keresztül Luisa Rey egy fiatalembert lát, aki az asztalon ül egy halom jegyzetfüzet fölé görnyedve, és keres valamit. A szoba berendezését ládákba csomagolták. Luisának eszébe jut apja mondása: Ha az ember bennfentesként viselkedik, akkor el is hiszik róla, hogy az.

– Nos – mondja Luisa besétálva a szobába –, ha nem tévedek, akkor ön nem dr. Sixsmith.

A férfi bűntudatosan eldobja a jegyzetfüzetet, és Luisa tudja, hogy nyert néhány másodpercet.

– Szent isten – mondja a férfi Luisára nézve –, maga minden bizonnyal Megan.

Miért is kellene ezt megcáfolnom?

– És ön?

– Isaac Sachs vagyok. Elméleti szakember. – Leszáll az asztalról, a kezét nyújtja, de a próbálkozás elhamarkodottnak bizonyul. – Együtt dolgoztam a nagybátyjával egy jelentésen.

Sietős léptek hallatszanak a lépcsőházból. Isaac Sachs becsukja az ajtót. A hangja mély és ideges:

– Mondja, Megan, hol bujkál Rufus? Betegre aggódom magam. Hallott felőle valamit?

– Én azt reméltem, hogy magától tudom meg, mi történt.

Fay Li lép be egy gyanakvó tekintetű biztonsági emberrel.

– Luisa, még mindig a mellékhelyiséget keresi?

Játszd a hülyét.

– Nem. Már végeztem a mellékhelyiségben – ragyogó tiszta volt –, de lekéstem a dr. Sixsmith-szel megbeszélt találkozót. Hacsak... szóval, úgy tűnik, már elköltözött innen.

Isaac Sachs egy hitetlenkedő hangot hallat.

– Maga nem Sixsmith unokahúga?

– Már elnézését kérem, akárki is ön, én ezt egy szóval sem mondtam – áll elő egy jól előkészített, nem teljesen ártatlan hazugsággal Luisa, magyarázatát Fay Li-nek címezve. – Tavaly tavasszal találkoztam dr. Sixsmith-szel Nantucketben. Rájöttünk, hogy mindketten Buenas Yerbasban lakunk, és adott egy névjegykártyát. Három hete előkerestem, felhívtam őt, és megbeszéltünk mára egy találkozót, hogy elbeszélgessen velem egy tudományos kérdésről, amelynek alapján cikket kell írnom a Spyglass számára. – Az órájára pillant. – Tíz perccel ezelőtt kellett volna találkoznunk. A megnyitóbeszéd tovább tartott, mintsem vártam, ezért csendben kiszöktem. Remélem, nem okoztam ezzel semmilyen problémát.

Fay Li úgy tesz, mint akit meggyőzött ez a magyarázat.

– Nem engedhetjük meg, hogy bárki engedély nélkül járkáljon egy ilyen különleges kutatásokkal foglalkozó intézményben, amilyen a miénk.

Luisa úgy tesz, mint aki bűnbánatot érez.

– Úgy gondoltam, hogy a bejelentkezés és a táskám tartalmának ellenőrzése elegendő garanciát jelent, de lehet, hogy kissé naiv voltam. Dr. Sixsmith majd kezeskedik értem. Csak kérdezzék meg.

Sachs és a biztonsági őr Fay Li-re néz, aki egy pillanatra sem esik ki szerepéből.

– Sajnos ez nem lehetséges, mert dr. Sixsmith szakértelmére az egyik kanadai projektünknél van szükség. Azt hiszem, az ön elérhetősége nem volt meg dr. Sixsmith titkárnőjének az előjegyzési naplóban.

Luisa a dobozokra pillant.

– Úgy tűnik, dr. Sixsmith huzamosabb ideig lesz távol.

– Igen, ezért utánaküldjük a holmiját. Itt, Swannekke-ben nem folytatja tanácsadói tevékenységét. Dr. Sachs nagyon segítőkészen működött közre abban, hogy az elintézetlen ügyek végére is pont kerüljön.

– Hát így fulladt kudarcba az első interjúm egy jeles tudóssal – mondja Luisa.

Fay Li nyitva tartja az ajtót, hogy Luisa távozhasson.

– Lehet, hogy találunk önnek egy másik tudóst.

13

– Központ?... – Rufus Sixsmith a vállához szorítja a telefonkagylót Buenas Yerbas egy névtelen külvárosi moteljában. – Egy hawaii hívással próbálkozom, de sikertelenül... igen. A következő számot próbáltam hívni... – beolvassa Megan telefonszámát a kagylóba. – Igen, kérem. Igen, itt maradok a telefon mellett.

Egy tévé képernyőjére pillant, amelynek színválasztékából a sárga és a zöld sajnálatosan hiányzik, és épp azt látja, amint Lloyd Hooks kedélyesen parolázik Alberto Grimaldival a Swannekke Island-i új HYDRA reaktor megnyitó ünnepségén. Úgy köszöntik az előadóteremben összegyűlteket, mint két győztes sportoló, és a magasból ezüstkonfetti hull.

– Miután számos vitában részt vett – mondja a riporter –, a seaboardi létesítmény vezérigazgatója, Albert Grimaldi a mai napon bejelentette a Swannekke-C beindítását. A második HYDRA-Zero reaktorra az Egyesült Államok kormánya ötvenmillió dolláros támogatást nyújtott, és a vállalkozás új munkahelyek ezreit teremti meg. Teljesen alaptalannak bizonyultak azok a félelmek, amelyek a Three Mile Islanden e nyár elején foganatosított tömeges letartóztatások megismétlődését jósolták Kaliforniában.

– És amikor a hidrogénterhelés szétviszi a sűrítőkamrát? – mondja a csalódott és kimerült Rufus Sixsmith a tévé képernyőjének. – És amikor az uralkodó széljárásnak köszönhetően radioaktív sugárzás borítja be Kaliforniát?

Kikapcsolja a tévét, és az orrnyergét nyomogatja. Bebizonyítottam. Bebizonyítottam. Nem tudtatok megvásárolni, ezért próbáltatok megfélemlíteni. Hagytam, hogy ezt tegyétek, Isten bocsássa meg nekem, de nem hagyom többé. Nem fogom többé elhallgattatni a lelkiismeretemet.

Megszólal a telefon. Sixsmith felkapja a kagylót.

– Megan?

Egy nyers férfihang szól bele.

– Már úton vannak.

– Ki beszél?

– Lenyomozták, hogy az utolsó hívása a Talbot Motelból érkezett, az Olympia Boulevard 1046-ból. Azonnal induljon a repülőtérre, szálljon fel az első járatra, ami Angliába indul, és majd onnan tegye közzé a nyilatkozatát, amennyiben szükséges. De induljon.

– Miért kéne hinnem magának?

– Használja az eszét. Lehet, hogy hazudok, de maga akkor is ott lesz biztonságban és sértetlenül Angliában, a jelentésével. Viszont ha nem hazudok, akkor maga hamarosan halott.

– Követelem, hogy megmondja...

– Húsz perce van az indulásra, maximum. Indulás!

Egy kattanás, majd egy végtelen búgó hang.

14

Jerry Nussbaum megpördíti a székét, lovaglóülésben ráül, egymásba font karjait a támlára teszi, és az állát rájuk helyezi.

– Képzeld el a következő jelenetet: ott vagyok én hat elvetemült rasztahajú negroid figurával körülvéve, akik egy kézifegyvert szegeznek a mandulámnak. És most nem valami rohadt-késő harlemi éjszakáról beszélek, hanem a kibaszott Greenwich Village-ről, kurvára fényes nappal, miután benyomtam egy jó adag steaket azzal a baszomhíres Norman Mailerrel. Úgyhogy ott vagyunk, ez a fekete testvér szépen végigmotoz mindkét mancsával, és megszabadít a pénztárcámtól. „Mialószar? Aligátorbőr brifkó?” Nussbaum felveszi a Richard Pryor-akcentust: „Ez kurvára nem pöpec, fehérkém!” Pöpec? Azok a szemetek szó szerint a zsebeimet is kiforgatták, hogy egy cent se maradjon nálam. De mindig Nussbaum nevet a végén, ezt te is jól tudod. A taxiban, úton a Time Square felé megfogalmaztam a mára már klasszikussá vált „Új törzsek” című jegyzetemet – minek is álszerénykednék –, ami a hét végéig harminc alkalommal jelent meg különböző újságokban! A rablóimnak köszönhetően lettem híres újságíró. Mondd csak, Luey-Luey, nem akarsz véletlenül elvinni ebédelni, én meg elárulom cserébe, hogy mi a dörgés.

Luisa írógépe felsivít, ahogy kihúzza a papírt.

– Ha a rablók az utolsó centedet is lenyúlták, hogy jöhettél taxival Greenwich Village-től a Time Square-ig? Felkínáltad a tested a viteldíj fejében?

– Luisa – Nussbaum áthelyezi testsúlyát neked mindig remek érzéked volt ahhoz, hogy félreértsd a lényeget.

Roland Jakes gyertyaviaszt csöpögtet egy fényképre.

– A hét nagy kérdése: Kiből lesz jó konzervatív? – Ennek a viccnek a szavatossága már 1975 nyarán is lejárt. – A liberálisból, akit kiraboltak.

Jakes, látván, hogy nem díjazzák a viccét, sértődötten folytatja a retusálást.

Luisa átvág az irodán, és Dom Grelsch ajtajához érve hallja, hogy főnöke elfojtott, dühös hangon telefonál. Luisa odakinn vár, de akaratlanul is fültanúja lesz a beszélgetésnek.

– Nem... nem, nem, Mr. Frum, ez teljesen egyértelmű helyzet, mondja csak, hé, most én beszélek, aligha hiszem, hogy van bármi is, ami ennyire egyértelmű lenne, mint a leukémia. Tudja, mit gondolok az egészről? Hogy a feleségem esete a maga számára nem több, mint egy kis papírmunka a délután háromkor esedékes golfjátszmája előtt. Akkor cáfoljon meg. Van magának felesége, Mr. Frum? Van? Van. El tudja akkor képzelni, milyen érzés az, amikor a felesége ott fekszik a kórházban, és hullik a haja?... Hogyan? Mit mondott? Hogy az „indulatoskodás nem megoldás”? Ez minden, amit mondani tud, Mr. Frum? Igen, haver, magának rohadtul igaza van, kénytelen leszek jogi útra terelni az ügyet.

Grelsch lecsapja a telefont, nekifeszül a boxzsáknak, minden ütésnél a „Frum” nevet lihegi maga elé, majd belezuhan a székébe, rágyújt egy cigarettára, és észreveszi Luisát, aki ott tétovázik az ajtóban.

– Az élet egy tízes erősségű szar-vihar. Hallottál valamit belőle?

– A lényeget. Jöjjek vissza később?

– Nem, maradj csak, ülj le. Fiatalnak, egészségesnek és erősnek érzed magad?

– Igen – Luisa leül egy dobozra. – Miért?

– Mert ha meghallgatod a véleményemet erről a cikkről, ami egy meglehetősen gyönge leleplezési kísérlet Seaboarddal kapcsolatban, akkor valószínűleg öregnek, betegnek és gyöngének érzed majd magad.

15

Dr. Rufus Sixsmith egy halványsárga iratgyűjtőt tesz be az N0909-es számú csomagmegőrző szekrénybe a Buenas Yerbas-i nemzetközi repülőtéren, szemügyre veszi a nyüzsgő tömeget, aprópénzt tesz a pénzbedobó nyílásba, elfordítja a kulcsot a zárban, majd a kulcsot beleteszi egy tömött, khakiszínű borítékba, melyen Luisa Rey neve áll, a cím pedig Spyglass, Klugh Bldg 12F, 3rd Avenue, BY. Sixsmith szívverése felgyorsul, ahogy a postához közelít. Mi lesz, ha elkapnak, mielőtt még odaérnék? A szíve egyre hevesebben ver. Üzletemberek, poggyászkocsijaik mellett álló családok és idős turisták kígyózó sorai gátolják az előrehaladásban. A postaláda nyílása egyre határozottabban rajzolódik ki a szeme előtt. Már csak méterekre van, már annyi sincs hátra.

A khaki boríték eltűnik a levélnyílásban. Menj isten hírével.

Sixsmith beáll egy sorba, hogy megvegye a jegyét. A repülőjáratok késéseinek hosszú listája úgy hat rá, mint egy álmosító litánia. Idegesen pillantgat körbe, arra számítva, hogy még ezen a kései órán is feltűnhet valahonnan egy Seaboard-ügynök, hogy elkapja. Végül az egyik jegypénztáros int neki, hogy ő következik.

– Londonba szeretnék menni. Illetve az Egyesült Királyságon belül bárhová. Bármely járat, bármilyen ülőhely megfelel. Készpénzben fizetek.

– Nem lesz könnyű. – A smink sem tudja elrejteni, hogy a pult másik oldalán ülő nő mennyire fáradt. – A legkorábbi időpont... – egy képernyőn böngészi a listát – London, Heathrow, holnap, 15 óra 15 perckor a Laker Skytrains gépével, New York-i átszállással a JFK-n.

– Borzasztóan fontos lenne, hogy még korábban el tudjak indulni.

– Efelől semmi kétségem, de a légiirányítók sztrájkja miatt rengeteg utas rekedt itt.

Sixsmith arra gondol, hogy még a Seaboard sem tudna megszervezni egy ilyen sztrájkot csak azért, hogy akadályozza őt a szökésben.

– Hát akkor nincs más választásom, mint a holnap. A jegy csak odaútra szóljon, első osztályra, és ha lehet, nem dohányzó szakaszba. Meg tudok itt szállni ma éjszakára valahol a repülőtéren?

– Igen, uram, a harmadik szinten. Hotel Bon Voyage. Ott kényelmesen megszállhat. Láthatnám, kérem az útlevelét, hogy megrendelhessem a jegyét?

16

A festett ablaküvegen átszűrődő naplemente fénye világítja meg Hemingway bársonyzakós portréját Luisa lakásában. Luisa a Nap kiaknázása: az atomenergia békés felhasználásának két évtizede című könyvbe temetkezik, és egy tollat rágcsál. Javier ott ül Luisa íróasztalánál, és egy bonyolult számtani feladaton dolgozik. A háttérben halkan Carole King Tapestry című nagylemeze szól. Az ablakokon a hosszan elnyúló külvárosokon át hazafelé tartó kocsik elmosódó moraja szűrődik be, valamelyik szomszédból pedig egy klarinétos skálagyakorlatai. Megszólal a telefon, de Luisa nem veszi fel. Javier az üzenetrögzítőt figyeli, amely hangos kattanással bekapcsol.

– Halló, Luisa Rey pillanatnyilag nincs a készülék közelében, de ha meghagyod a neved és a telefonszámod, visszahívlak.

– Ki nem állhatom ezt a masinát – panaszkodik a hívó fél. – Cookie, itt az édesanyád beszél. Épp most hallottam Beatty Griffintől, hogy szakítottál Hallal. A múlt hónapban történt? Le vagyok döbbenve! Édesapád temetésén vagy Alphonse-nál egy szót sem szóltál. Nagyon aggaszt, hogy így magadba fojtod az érzelmeidet. Dougie meg én adományokat gyűjtünk az Amerikai Rákkutató Társaság számára, és elmondhatatlanul boldogok lennénk, ha otthagynád végre a nyomorúságos vackodat, és egy hétvégére átnéznél hozzánk. A Henderson-trió is itt lesz, tudod, Damien, a kardiológus, Lance a nőgyógyász és Jesse a... Doug? Doug! Jesse Henderson, ő mit is csinál? Ja igen, lobotomiákat. Hát, ez vicces. Mindenesetre, édes lányom, Beattytől tudom, hogy a bolygók valamilyen fura együtt állásának köszönhetően mind a három testvér szabad préda. Gyerünk, Cookie, ne tétovázz! Úgyhogy hívj fel azonnal, hogy megkaptad ezt az üzenetet. Imádlak, tudod.

Egy hatalmas cuppanással fejezi be a mondókáját.

– A boszorkányanyára hasonlít a Földre szállt boszorkányból. – Javier egy kis szünetet tart. – Mit ért azalatt, hogy „le van döbbenve”?

Luisa úgy felel, hogy fel sem pillant a könyvből.

– Annyira meglepődött, hogy nem talál szavakat.

– Hát nekem nem tűnt úgy, mintha nem találna szavakat.

Luisa mélyen elmerül az olvasásában.

– „Cookie”?

Luisa a fiúhoz vágja az egyik papucsát.

17

A Bon Voyage hotel egyik szobájában dr. Rufus Sixsmith egy halom levelet olvas, melyeket közel fél évszázada Robert Frobisher, egy barátja írt neki. Sixsmith kívülről tudja őket, de a papír anyaga, zizegése, barátjának időközben elhalványult kézírása megnyugtatja. Ezek azok a levelek, melyeket egy égő épületből is kimentene. Pontosan hét órakor megmosakszik, tiszta inget vesz fel, a kilenc elolvasott levelet beleteszi egy Gideon-bibliába[17], amit visszahelyez az éjjeliszekrényre. Az olvasatlan leveleket a zakója zsebébe csúsztatja, hogy majd az étteremben olvassa el őket. Frobisher levelei nem tartoznak a zsarolás kategóriájába, úgyhogy az elővigyázatosság talán túlzott, de Sixsmith egy bölcs és rendszerető lélek.

Egy vékony steaket eszik sült padlizsánszeletekkel és némi salátával, amit nem mostak meg rendesen. A vacsora inkább csak tompítja Sixsmith étvágyát, nem lakik jól vele. A felét ott is hagyja a tányéron, és szénsavas ásványvizet kortyolgatva elolvassa az utolsó nyolc levelet. Robert szavait olvasva egykori önmagát látja, ahogy egy nyughatatlan barátot próbál megtalálni Bruges-ben, az első szerelmét, vagy ha őszinte akarok lenni, az utolsó szerelmemet.

Sixsmith kifizeti a számlát, és visszatér a hotelszobájába. A liftben a felelősség súlyáról töpreng, amit Luisa Rey vállára helyezett, és azt latolgatja, vajon helyesen cselekedett-e. Ahogy benyit a szobájába, a függönyök magasba lendülnek a huzattól.

– Van itt valaki? – kérdezi hangosan Sixsmith.

Senki. Senki sem tudja, hogy itt vagy. Már egy hete játszik vele a képzelete. Az alváshiánytól van. „Nézd – mondja magának negyvennyolc óra múlva ott leszel újra Cambridge-ben, azon az esős, biztonságos, keskeny szigeten. Ott minden a rendelkezésedre áll, ott lesznek a barátaid, kollégáid, a kapcsolataid, és onnan jobban meg tudod tervezni a Seaboard elleni támadást.

18

Bill Smoke a szemével követi Rufus Sixsmith-t, ahogy a férfi elhagyja a hotelszobáját. Öt percet vár, majd benyit az üres szobába. A fürdőszobában leül a kád szélére, és kesztyűbe bújtatott kezeit hajlítgatja. Nincs az a drog vagy vallásos élmény, amely akkora hatással lenne az emberre, mint az, ha elteszünk valakit láb alól. Persze azért kell hozzá ész is. Önfegyelem és szakértelem nélkül könnyen a villamosszékbe szíjazva találhatja magát az ember. A merénylő a zsebébe nyúl, és ujjaival végigsimít egy arany pénzérmén. Különleges küldetésekre ezt mindig magával viszi. Smoke nem akar a babonák rabja lenni, de egy ilyen, szerencsét hozó emléktárgyat mégis megtartott. Tragédia azok számára, akik szerették, a nagy büdös semmi mindenki más számára, az ügyfeleim számára viszont egy problémával kevesebb. Én csupán az ügyfeleim akaratának az eszköze vagyok. Ha nem én lennék az, akkor másvalakit választanának a szaknévsorból. Vádolhatod a tulajdonosát, vádolhatod a készítőjét, de sohase vádold a fegyvert. Bill Smoke meghallja, ahogy valaki a zárba helyezi a kulcsot. Vegyél mély lélegzetet. A korábban bevett tablettáktól nagyon, borzasztóan élesen érzékel mindent, és amikor Sixsmith a Leaving On A Jet-plane-t dúdolva becsoszog a hálószobába, a bérgyilkos meg merne esküdni, hogy hallja áldozatának pulzusát, amely lassabb, mint az övé. Smoke megpillantja áldozatát az ajtórésen keresztül. Sixsmith lehuppan az ágyra. A merénylő maga elé képzeli a mozdulatokat, amelyeket ilyenkor mindig meg kell tennie: Három lépéssel közelítsd meg oldalról, és lődd halántékon. Füst csap fel az ajtóból, Sixsmith egy torokhangot hallat, és megpróbál felkelni, de a hangtompítós fegyverből érkező töltény áthatol a tudós koponyáján, bele az ágymatracba. Rufus Sixsmith teste visszaesik az ágyra, mintha csak egy étkezés utáni szunyókálásra heveredett volna le.

A vért mohón beissza pehelypaplan.

Elégedett érzés árad szét Bill Smoke agyában. Nézd, mit tettem.

19

A szerda reggel ugyanolyan szmog-perzselte és hőség-sújtotta, mint az utóbbi száz reggel, és az elkövetkező ötven. Luisa Rey gőzölgő kávéját issza a Snow White étterem hűvösében a 2. sugárút és a 16. utca sarkán, amely két percre van a Spyglass szerkesztőségétől, és éppen egy cikket olvas egy bizonyos James Carterről, Atlantából, aki korábban atommérnökként szolgált a tengerészetnél, baptista vallású, és azt tervezi, hogy indul a Demokrata Párt elnökjelölti posztjáért. A 16. utcán a kocsisor elkeseredetten araszolgat, olykor vadul nekilódul. Siető gyalogosok egybemosódó tömege és néhány száguldó gördeszkás zsúfolódik a járdákon.

– Nem kér reggelire semmit? – kérdezi Luisától Bart, a szakács.

– Csak híreket – feleli a törzsvendég.

Roland Jakes botlik be a kávézóba, és odalép Luisa asztalához.

– Szabad ez a hely? Egy falatot sem ettem még ma reggel. Shirl elhagyott. Megint.

– Negyedóra múlva szerkesztőségi értekezlet.

– Időmilliomosok vagyunk.

Jakes leül, és tükörtojást rendel.

– Kilencedik oldal – mondja Luisának. – Jobb oldalon, lenn a sarokban. Ajánlom figyelmedbe.

Luisa a kilencedik oldalra lapoz, és a kávéjáért nyúl. Keze félúton megdermed.

A híres tudós önkezével vetett véget életének

Kedden reggel a Buenas Yerbas-i nemzetközi repülőtéren lévő Bon Voyage Hotelban holtan találták dr. Rufus Sixsmith jeles angol tudóst. A Nemzetközi Atomenergia Bizottság elnökeként dr. Sixsmith tíz hónapja konzultánsként működött közre abban a sikeres vállalkozásban, amelynek keretében a Seaboard Corporation üzembe állított egy új reaktort a Buenas Yerbas melletti Swannekke Islanden. Dr. Sixsmith egy életen át szenvedett súlyos klinikai depressziótól, és a halála előtti héten nem adott magáról életjelt. Ms. Fay Li, a Seaboard szóvivője elmondta: „Dr. Sixsmith váratlan halála hatalmas veszteség az egész tudományos világ számára. Seaboard Village nem csupán egy nagy tekintélyű munkatársat veszített el személyében, de egy igaz barátot is. Szeretnénk őszinte együttérzésünkről biztosítani a jeles tudós egész családját és valamennyi barátját. Mindannyiunknak nagyon fog hiányozni.” Dr. Sixsmith holtteste, melyet egy szállodai alkalmazott fedezett fel, és melyen egyetlen lőtt sebet találtak, már úton van szülőföldjére, Angliába. A Buenas Yerbas-i rendőrség orvos szakértői megerősítették, hogy a tudós halálának körülményei nem utalnak idegenkezűségre.

– Nohát – mondja Jakes gúnyos mosollyal az arcán – az évszázad nagy leleplezése ezennel meghiúsult?

Luisa bőre bizsereg, dobhártyája sajog.

– Bocs – Jakes meggyújt egy cigarettát. – Közel jártál a megoldáshoz?

– Nem tehetett ilyet – Luisa nehezen talál szavakat nem tett volna ilyet.

Jakes egy kissé kedvesebb hanggal próbálkozik.

– Pedig úgy tűnik, hogy mégis.

– Nem ölöd meg magad, ha küldetésed van.

– Lehet, hogy mégis megteszed, ha beleőrülsz.

– Sixsmith-t meggyilkolták.

Jakes egy na-már-megint-kezdjük-elölről képet vág.

– És ki ölte meg?

– A Seaboard Corporation. Természetesen.

– Na persze. A munkaadója. Természetesen. Indíték?

Luisa erőt vesz magán, hogy megőrizze nyugalmát, és próbál nem venni tudomást arról, hogy Jake gúnyosan úgy tesz, mintha egyetértene vele.

– Készített egy jelentést egy reaktortípusról, a HYDRA-ról, amelyet Swannekke-B-ben fejlesztettek ki. Swannekke-C tervei még az Energiaügyi Minisztérium jóváhagyására várnak. Ha megszületik ez a jóváhagyás, akkor a Seaboard engedélyezheti ezt a típust a hazai és a tengerentúli piacok számára – a kormány által kötött megállapodás önmagában hatalmas, több tízmilliós bevételeket jelentene évente. Sixsmith szerepe az volt, hogy az egész projekt számára megadja az engedélyt. Nem tudta, hogy miről is van szó valójában, és felfedezett néhány végzetes tervezési hiányosságot. Cserébe a Seaboard eltüntette a jelentést, és még a létét is tagadja. Még nem tudom bizonyítani, de azon leszek.

– És a te dr. Sixsmith-ed mit csinált?

– Nyilvánosságra akarta hozni az ügyet – mondja Luisa, és összecsukja az újságot. – És így kellett megfizetnie érte.

Jakes egy pirítósszelettel átszúrja a tojássárgája reszkető felszínét.

– De azt tudod, hogy Grelsch mit fog erre mondani...

– „És hol a tárgyi bizonyíték?” – mondja Luisa, ahogy az orvos állít fel egy diagnózist. Az órájára pillant. – Jakes, megmondanád Grelschnek... csak annyit mondj neki, hogy el kellett mennem valahová.

20

A Bon Voyage hotel recepciósának rossz napja van.

– Nem, nem nézheti meg a szobáját! Egy szőnyegek tisztítására szakosodott takarító segítségével sikerült eltávolítani a sajnálatos esemény minden nyomát. Akit, hozzáteszem, saját zsebből kellett kifizetnünk! Egyébként miféle hullarablót tisztelhetünk az ön személyében? Riportert? Szellemvadászt? Regényírót?

– Én... – Luisa Rey váratlanul meggörnyed, és sírni kezd – ...az unokahúga vagyok, Megan Sixsmith.

Egy zord matróna hatalmas keblére öleli a zokogó Luisát. Az esemény véletlen szemlélői közül néhányan gonosz pillantásokat vetnek a recepciós felé, aki elsápad, és elhagyja a posztját, hogy meg, próbáljon kikeveredni a kellemetlen szituációból.

– Kérem, jöjjön velem hátra, kerítek önnek egy...

– Pohár vizet! – csattan fel a matróna, félreütve a férfi kezét.

– Wendy! Vizet! Nem, most! Kérem, ide, miért nem...?

– Egy széket, az ég szerelmére! – a matróna betámogatja Luisát egy kis, félhomályos helyiségbe.

– Wendy! Széket! Most, azonnal!

Luisa szövetségese megszorítja a kezét.

– Csak sírja ki magát, kedvesem, engedje szabadjára az érzéseit, Jézus meghallgatja, én is meghallgatom. Janice vagyok a utah-i Esphigmenou-ból, és nekem is van egy történetem. Amikor annyi idős voltam, mint maga, egyszer egyedül voltam otthon, épp jöttem lefelé a kislányom szobájából, és félúton a lépcsőfordulóban ott állt az édesanyám. „Menj, és nézd meg a kicsit, Janice”, mondta nekem. Mire azt válaszoltam, hogy egy perce néztem meg, és szépen aludt. Anyám erre fagyos hangon azt mondta: „Ne vitatkozz velem, édes lányom, menj, és nézd meg a kicsit most, azonnal!” Talán őrültségnek tűnik, de csak ekkor jöttem rá, hogy édesanyám előző hálaadáskor meghalt. Felrohantam az emeletre, és azt láttam, hogy a kislányom fuldoklik, mert a redőny zsinórja a nyakára van tekeredve. Ha csak harminc másodperccel később érek fel, megfullad. Úgyhogy ebből is láthatja.

Luisa könnyes szemmel pislog.

– Vannak olyanok, akik eltávoztak közülünk, és mégis itt vannak velünk – teszi még hozzá a matróna.

Az immár udvarias recepciós egy cipősdobozzal tér vissza.

– Attól tartok, a nagybátyja szobája pillanatnyilag foglalt, de a szobalány ezeket a leveleket találta a Gideon-biblia lapjai között. A Sixsmith név szerepel a borítékokon. Természetesen el kívántam juttatni a leveleket az ön családjának, de minthogy ön most itt van...

Tiszteletteljes mozdulattal nyújtja át a kilenc, az évek során megbámult borítékot, amelyek mindegyikén ott áll a „Rufus Sixsmith, Esq. c/o Caius College, Cambridge, Anglia” címzés. Egyikükön egy meglehetősen friss, teafiltertől származó elszíneződés látható. Mindegyiket csúnyán meggyűrték, és sietősen simították ki.

– Köszönöm... – mondja Luisa bizonytalanul, majd magabiztosabban folytatja: – Rufus nagybácsi fontosnak tartotta a levelezését, és most ez mindenem, ami tőle maradt. De nem szeretném tovább rabolni az idejét. Elnézést, hogy az imént így elveszettem a lélekjelenlétemet.

A recepciós szemmel láthatóan megkönnyebbül.

– Maga egy nagyon különleges személyiség, Megan – mondja a utah-i Esphigmenou-ból érkezett Janice, amikor elválnak egymástól a hotel halijában.

– Maga is egy nagyon különleges személyiség, Janice – feleli Luisa, és visszamegy a parkoló szintjére, épp csak méterekkel haladva el az N0909-es számú csomagmegőrző mellett.

21

Luisa Rey kevesebb mint egy perccel azelőtt érkezett vissza a Spyglass szerkesztőségébe, hogy Dóm Grelsch a hírszerkesztő szoba moraját túlharsogva kiordított a szobájából:

– Miss Rey!

Az asztaluknál ülő Jerry Nussbaum és Roland Jakes felpillantanak, Luisára néznek, majd egymásra, és mindketten némán azt mondják: „Ajaj”. Luisa egy fiókba teszi a Frobisher-leveleket, bezárja, majd elindul Grelsch szobája felé.

– Dom, ne haragudj, nem tudtam az értekezletre menni...

– Hagyjuk ezt a havibajos mentegetőzést. Csukd be az ajtót.

– Nem szokásom mentegetőzni.

– És értekezletre szokásod járni? Ezért kapod a fizetésed.

– Meg azért is, hogy a végére járjak egy-két sztorinak.

– Szóval ott jártál a helyszínen. Találtál valami olyan bizonyítékot, ami elkerülte a rendőrök figyelmét? Egy üzenetet, amit vérrel írtak fel a csempére? Mondjuk azt, hogy „Alberto Grimaldi tette”?

– A megcáfolhatatlan bizonyítékért keményen meg kell dolgozni. Ezt egy szerkesztőtől hallottam, akit úgy hívnak, hogy Dom Grelsch.

Grelsch rámered.

– Van egy szál, amin el tudok indulni.

– Szóval van egy szál.

Legyőzni nem tudlak, átejteni nem tudlak, de a kíváncsiságodat fel tudom kelteni.

– Felhívtam a körzetet, ahol Sixsmith ügyével foglalkoznak.

– Nincs semmilyen ügy. Öngyilkosság volt! És öngyilkossággal nem lehet magazinokat eladni, kivéve persze ha Marilyn Monroeról van szó. Túlzottan nyomasztó téma.

– Figyelj! Miért vett volna Sixsmith repülőjegyet, ha később a nap folyamán egy golyót akart volna röpíteni a fejébe?

Grelsch széttárja a karjait, így jelezve: szinte el sem hiszi, hogy egyáltalán hajlandó erről beszélgetni.

– Hirtelen elhatározás.

– Akkor hogy lehetett nála egy írógéppel megírt búcsúlevél, miközben nem volt nála írógép? Ott várt a zsebében, készen a hirtelen elhatározásra?

– Nem tudom! De nem is érdekel! Csütörtök estére nyomdába kell küldenem ezt a lapszámot, megy a huzavona a nyomdászokkal, a kézbesítők sztrájkot helyeztek kilátásba, Damoklész vagy hogyishívják kardja ott van a fejem felett. Idézd meg egy szeánszon Sixsmith szellemét, és kérdezd meg tőle, amire kíváncsi vagy. Sixsmith egy tudós volt, és a tudósok meglehetősen instabil személyiségek.

– Egyszer kilencven percre benn ragadtam vele egy liftben. Nála higgadtabb embert még alig láttam. Az instabil szónál semmi sem illik rá kevésbé. És még valami. A feltételezett öngyilkossághoz egy olyan fegyvert használt, ami a létező leghalkabb típus: egy Roachford .34-es pisztoly hangtompítóval. Csakis úgy lehet hozzájutni, ha megrendeli az ember egy katalógusból. Miért vesződött volna ennyit?

– Tehát: a rendőrség téved, a halottkém téved, mindenki téved, kivéve Luisa Reyt, a kezdő riporterek ászát, aki a dolgok mélyére hatoló éleslátásának köszönhetően tudja, hogy a világhírű tudós merénylet áldozata lett, csak mert egy jelentésében rámutatott néhány tévedésre, egy olyan jelentésben, amiről azt állítják, hogy nem is létezik. Jól mondom?

– Félig-meddig. Ennél azonban valószínűbb, hogy a rendőrséget arra ösztönözték, hogy olyan következtetést vonjon le az esetből, ami kevésbé kellemetlen a Seaboard számára.

– Persze egy közszolgáltatási vállalat megvásárolja a végrehajtó hatalom embereit. Hogy én mekkora marha vagyok!

– A leányvállalatait is beleszámolva a Seaboard Company a tizedik legnagyobb cég az országban. Ha akarnák, megvehetnék egész Alaszkát. Adj hétfőig haladékot.

– Nem adok. Írd meg inkább az e heti recenziókat, és tiéd még az élelmiszerekről szóló nagyanyag is.

– Ha Bob Woodward azt mondta volna neked, hogy a gyanúja szerint Nixon elnök elrendelte, hogy törjenek be a politikai riválisa irodájába, és magnófelvétel van arról, hogy erre utasítást ad, akkor is azt mondtad volna, hogy: „Felejtsd el, Bob, drágám, írj inkább egy nyolcszáz szavas cikket a saláta-dresszingekről”?

– Ne gyere nekem ezekkel az elszánt-feminista-pózokkal!

– Te meg ne gyere nekem a figyelj-én-harmincéve-vagyok-a-szakmában pózokkal! Jerry Nussbaumból bőven elég egy példány is ebben az épületben.

– Te megpróbálod belepréselni a tizennyolcas méretszámú valóságot egy tizenegyes méretszámú feltételezésbe. Ez már sok kiváló újságírót tönkretett. És másokat is.

– Hétfő! Addigra meglesz a Sixsmith-jelentés egy példánya.

– Nem tesz jót az ember hitelességének, ha nem tudja betartani az ígéreteit.

– A hitelességemet egyedül az igazolja, hogy térdre esem előtted, és könyörgök neked. Ne csináld már! Dom Grelsch nem az az ember, aki képes volna csak azért likvidálni a tényfeltáró újságírást, mert nem remélhet tőle azonnali hasznot. Apa azt mondta, hogy a hatvanas évek teljes újságíró-garnitúrájából messze te voltál a legmerészebb.

Grelsch elfordul, és lenéz a 3. sugárútra.

– Mondta egy frászt.

– Pedig azt mondta! Mert mikor ‘64-ben leleplező riportot írtál Ross Zinn kampánypénzeinek eredetéről, sikerült véglegesen kigolyózni a politikai életből egy rasszista szörnyeteget. Apa makacsnak, hajthatatlannak és fáradhatatlannak mondott téged. A Ross Zinn-esethez bátorságra, kitartásra és időre volt szükség. Én most bevállalom a bátorságot meg a kitartást, és tőled csak egy kis időt kérek.

– Elég ronda trükk volt, hogy beleráncigáltad ebbe az öregedet.

– Az újságíróknak néha ronda trükkökhöz kell folyamodniuk.

Grelsch elnyomja a cigarettáját, és rágyújt egy másikra.

– Akkor hétfőre itt legyen a Sixsmith-ügyről szóló cikk, de elsöprő bizonyítékokkal, nevekkel, források megjelölésével, tényekkel. Ki tüntette el azt a jelentést és miért, és hogyan lesz Dél-Kaliforniából Hirosima a Swannekke-B-nek köszönhetően. És még valami. Ha bármilyen bizonyítékot találsz arra, hogy Sixsmith-t meggyilkolták, akkor se nyomtassuk ki addig, amíg a rendőrség vissza nem igazolta. Nem szeretném, ha valaki egy dinamitrudat tenne a kocsi ülése alá.

– „Pártatlan és elfogulatlan tájékoztatásra van szükség.”

– Na húzzál innen!

Nancy O’Hagan arcáról azt lehet leolvasni, hogy „nem is rossz”, Luisa pedig leül az asztalához, és előveszi Sixsmith leveleit.

Irodájában Grelsch nekifeszül a boxzsáknak. „Makacs!” Puff! „Hajthatatlan!” Puff! „Fáradhatatlan.” A főszerkesztő megpillantja a saját tükörképét, ami őt gúnyolja.

22

A Spinoza Square és a 6. sugárút északnyugati sarkán álló Lost Chord lemezboltban egy szefárd románc szól, abból a korból, amikor a zsidókat még nem üldözték el Spanyolországból. A jól öltözött eladó, akinek a bőre valahogy túlzottan is sápadt ebben a napsütötte városban, elismétli a telefonon érdeklődő kérdéseit.

– Felhőatlasz szextett... Robert Frobisher... Hát, ami azt illeti, már hallottam ezt a nevet, bár sohasem fordult meg a kezeim között egyetlen lemeze... Frobisher csodagyerek volt, és épp azelőtt halt meg, hogy befutott volna... Nézzük csak, kaptam egy listát egy San Franciscó-i kereskedőtől, aki ritkaságokra specializálódott... Franck, Fitzroy, Frobisher... Itt lesz, és még egy kis lábjegyzet is van hozzá... Csak ötszáz példányt nyomtak ki belőle... Hollandiában, a háború előtt, hát, nem is csodálom, hogy ennyire ritkaságnak számít... A kereskedőnek van egy acetát-lemeze, amit még az ötvenes években gyártottak... egy francia készletből szerezte. A Felhőatlasz szextett zenéjéből halálos szomorúság árad... Ezt persze csak azok hallják ki belőle, akik fogékonyak rá... Megpróbálom... úgy egy hónapja még megvolt neki. De a hang minőségével kapcsolatban nem ígérhet semmit, és szeretném figyelmeztetni, hogy nem lesz olcsó mulatság... Itt azt írják... százhúsz dollár... ehhez jön még a tízszázalékos illeték, ami így együtt... annyi? Rendben, felírtam a nevét... Ray kicsoda? Ó, Miss R-E-Y, bocsánat. Általában előleget is szoktunk kérni, de nekem úgy tűnik, hogy ön egy megbízható vásárló. Néhány nap. Nagyon szívesen.

Az eladó ír magának egy emlékeztetőt, a lemezjátszó karját visszateszi a Por qué llorax blanca nina elejére, és a tű lassan ráereszkedik a csillogó, fekete bakelitre, ő pedig elképzeli azt a zsidó pásztorfiút, aki a csillagfényes ibériai domboldalon pengeti a lantját.

23

Luisa Rey nem látja a poros, fekete Chevyt, amely lassan követi, miközben ő belép a házba. Amióta elolvasta az első hosszú levelet, amely Rufus Sixsmith halála után hozzákerült, a külvilág majdhogynem megszűnt számára. A Chevy volánja mögött ülő Bill Smoke megjegyzi a pontos címet: 108, Pacific Eden Apartments.

Luisa az utolsó másfél nap alatt számtalanszor elolvasta Sixsmith leveleit. A levelek tartalma mélyen felkavarta. Sixsmith még az egyetemi éveiből ismerte Robert Frobishert, aki ezeket a leveleket 1931 nyarán írta egy belgiumi kastélyból, ahol hosszabb ideig tartózkodott. Luisára nem az hatott, hogy ezek a leírások milyen kedvezőtlen fényben tüntetik fel a fiatal, nagyon is befolyásolható Rufus Sixsmith-t, hanem a levélben szereplő helyek és emberek szédítő elevensége. A felbukkanó képek annyira elevennek hatottak, hogy Luisa legszívesebben emlékeknek nevezné őket. A gyakorlatias újságíró lánya mindezt azzal magyarázza, hogy apja halála talán túlzottan érzékennyé tette, s ezért fantáziái annyit, de egy apró részlet miatt ez a magyarázat értelmét veszti. Robert Frobisher említést tesz egy, a vállgödrében található, üstökös alakú anyajegyről.

Nem hiszek az ilyen szarságokban. Egyszerűen nem hiszek bennük. Nem.

A Pacific Eden Apartments lépcsőházát épp renoválják, a padló le van takarva, egy villanyszerelő a vezetékek közt matat, valahonnan kalapácsütések hallatszanak. Malcolm, a házfelügyelő megpillantja Luisát, és utánaszól:

– Luisa! Húsz perce felment magához valaki, de nem volt bejelentve.

De a fúrógép zaja elnyomja a hangját, és a polgármesteri hivatalból is keresi őt valaki telefonon az engedélyekkel és az épület kódszámával meg hasonlókkal kapcsolatban. Luisa különben is belépett már a liftbe.

24

– Meglepetés! – mondja Hal Brodie száraz hangon, miközben épp könyveket és lemezeket vesz le Luisa polcáról, és a sporttáskájába rámolja őket. És mintegy bűntudatának leplezésére ennyit tesz hozzá: – Nocsak, levágattad a hajadat?

Luisa nem lepődik meg túlzottan.

– Nem ezt csinálja minden nő, amikor kirúgják?

Hal csettint egyet a nyelvével.

Luisa dühös magára.

– Nocsak, eljött az osztozkodás nagy napja?

– Mindjárt kész vagyok – mondja Hal, s úgy tesz, mintha port söpörne le a kezéről. – A Wallace Stevens-válogatás a tiéd vagy az enyém?

– Phoebe vette nekünk karácsonyra. Hívd föl, és kérdezd meg tőle. Döntse el ő. Vagy tépd ki belőle a páratlan oldalakat, és a párosakat hagyd meg nekem. Ez olyan, mint egy rajtaütés. Azért szólhattál volna, hogy jössz. Felhívhattál volna, hogy megbeszéljük előre.

– Hívtalak, de üzenetrögzítőre volt állítva. Dobd inkább ki azt a vacakot, ha soha nem hallgatod vissza.

– Ne hülyéskedj, egy vagyonba került. A modern költészet iránti rajongásodon túl van valami más oka is annak, hogy a városban vagy?

– Színhelyet keresünk a Starsky és Hutch forgatásához.

– Tudtommal ők New York-iak.

– Ebben a részben elrabolják Starskyt. Lesz benne egy lövöldözés a Buenas Yerbas-i öbölhídnál, és írtunk egy üldözős jelenetet is, amiben David és Paul a csúcsforgalomban rohangálnak a kocsik tetején. Nem lesz könnyű elintézni a rendőrségnél, de ahhoz, hogy a művészi hitelességünket megőrizzük, valódi helyszínen kell forgatnunk.

– Hé, nehogy már elvidd a Blood on the Trackst.

– Már miért ne? Az enyém.

– Csak volt a tiéd – mondja Luisa, és a hangján érződik, hogy nem viccel.

Brodie gúnyos beletörődéssel kiveszi a lemezt a sporttáskájából.

– Hallottam, hogy meghalt édesapád, részvétem.

Luisa bólint, hirtelen szomorúság tör rá, és zárkózottá válik.

– Köszönöm.

– Neki talán jobb így – mondja Hal.

Ez igaz, de ezt csak a hozzátartozók gondolhatják így. Luisa legszívesebben mondana valami bántót, de erőt vesz magán. Eszébe jut, hogy az apja mindig azzal ugratta Halt, hogy csak egy „tévébohóc”. Mindketten a foghíjas könyvespolcot nézik. Nem szabad sírnom.

– Amúgy jól vagy mostanában? – kérdezi Luisa.

– Jól. És te?

– Jól.

– Munka rendben van?

– Rendben. Ez lesz a megoldás a szenvedéseinkre. Szerintem nálad van még a kulcsom.

Hal becipzározza a táskáját, a zsebében kotorászik, és Luisa tenyerébe dobja a bejárati ajtó kulcsát. A színpadias mozdulattal a pillanat sorsszerűségét akarja hangsúlyozni. Luisa egy ismeretlen arcszesz szagát érzi, és elképzeli, ahogy az új nő reggel rákeni Hal arcára. És nyolc hete még ez az ing sem volt meg. A cowboy-csizmát viszont még együtt vették azon a napon, amikor a Segovia-koncert volt. Hal rálép Javier koszos edzőcipőjére, és Luisa észreveszi, hogy valami vicces megjegyzésre készül, de meggondolja magát. Csak annyit mond:

– Hát akkor viszlát.

Csak fogjunk kezet? Vagy meg is öleljem?

– Viszlát.

Az ajtó becsukódik.

Luisa visszaakasztja a láncot, és fejében visszapörgeti a találkozásukat. Megereszti a zuhanyt, és levetkőzik. A fürdőszobatükör alsó felét eltakarják a polcon sorakozó samponos, balzsamos flakonok, bőrápoló krémek, pipereszappanok és egy doboz tisztasági betét. Luisa félretolja ezeket, hogy jobban lássa a vállgödrében húzódó anyajegyet. Már nem gondol Halra és a találkozásukra. Mindig is voltak véletlen egybeesések. De tényleg úgy néz ki, mint egy üstökös. A tükröt elborítja a pára. Neked mindig is csak a tények számítottak. Egy anyajegyet bármihez lehet hasonlítani, nem csak üstököshöz. Még mindig túlzottan ki vagy borulva apa halála miatt, ennyi az egész. Luisa belép a zuhany alá, de lélekben egy zedelghemi kastély folyosóin bolyong.

25

A Swannekke Island-i tüntetők tábora a homokos tengerpart és a tenger által hátrahagyott mocsaras lagúna közötti szárazföldön fekszik. A lagúna mögött citruskertek húzódnak a szárazföld belsejében emelkedő szikkadt dombok irányába. A rongyos sátrak, a szivárványszínűre festett mikrobuszok és lakókocsik úgy néznek ki, mint a szemét, amit a Csendes-óceán vetett partra itt. Egy kifeszített transzparensen ez áll: AZ EGÉSZ FÖLD SEABOARD ELLEN. A híd túlsó végén ott van Swannekke-A, amely utópisztikus délibábként reszket a távolban. A tengerparti föveny tócsáiban barnára sült kisgyerekek pancsolnak. Egy szakállas apostol ruhákat mos egy teknőben. Egy karcsú tinédzserpár csókolózik a dűne füvén.

Luisa bezárja a VW ajtaját, és elindul a tábor felé a cserjésen keresztül. A magasban sirályok lebegnek a tikkasztó hőségben. A távolban mezőgazdasági gépek zúgnak. Néhány táborlakó közelít Luisához, de nem túl barátságosak.

– Keres valakit? – kérdezi egy szúrós tekintetű férfi, akinek az arca olyan barna, mint az indiánoké.

– Azt hittem, hogy ez közterület.

– Rosszul hitte. Ez magánterület.

– Újságíró vagyok, csak szerettem volna néhány interjút készíteni önökkel.

– Melyik újság számára?

– A Spyglass magazinnak.

Egy kicsit felenged a komor hangulat.

– Nem inkább arról kéne cikket írnia, hogy mi újság Barbra Streisand orrával? – kérdezi az indiánkülsejű, majd cinikusan hozzáteszi: – Igazán nem akartam megsérteni.

– Hát bocsánat, hogy nem a Herald Tribune-tól jöttem, de attól még adhatnának egy esélyt. Talán hasznukra válna egy pozitív hangvételű riport. Persze ha komolyan gondolják, hogy transzparensek lobogtatásával és protest songok éneklésével is hatástalanítani tudják ezt a nukleáris időzített bombát, akkor más a helyzet. Igazán nem akartam megsérteni.

Valaki erős déli akcentussal csak ennyit mordul oda:

– Pedig épp azt teszi.

– Hát akkor ennyi volt az interjú – mondja az indián. – Távozzon. – Hagyd csak, Milton. – Egy idősebb, ősz hajú, cserzett bőrű nő áll a lakókocsija lépcsőjén. – Bízzátok csak rám.

Egy nemes tekintetű korcs kutya figyel a gazdája mögül. A nő szavainak súlya van, mert a tömeg minden különösebb zúgolódás nélkül szétoszlik.

Luisa elindul a lakókocsi felé.

– Ez lenne hát a béke és szeretet nemzedéke?

– 1975 már távolról sem olyan, mint 1968 volt. A Seaboard és a rendőrség besúgói itt vannak közöttünk. Az elmúlt hétvégén a hatóság meg akarta tisztítani a terepet a VIP-vendégek számára, úgyhogy vér is folyt. Ez aztán jó ürügy volt a rendőrségnek, hogy letartóztassanak egy csomó embert. Attól tartok, hogy a paranoia elég kifizetődő. Jöjjön be. Hester Van Zandt vagyok.

– Nagyon szerettem volna találkozni magával, doktornő – mondja Luisa.

26

Egy óra múlva Luisa almacsutkával eteti Hester Van Zandt kutyáját. Van Zandt irodájának falát könyvespolcok borítják, és az egész helyiség épp annyira rendezett, mint amekkora felfordulás van Grelsch szobájában. Luisa vendéglátója lassan végére ér mondandójának.

– A vállalatok és az aktivisták közötti konfliktus olyan, mintha a narkolepsziát az emlékezéssel állítanánk szembe. A vállalatoknak pénze, hatalma és befolyása van. A mi egyedüli fegyverünk az erőszakos fellépés. Ilyen akciókkal sikerült leállítanunk Yuccan Dam-t, elkergetni Nixont, és részben véget vetni a vietnami szörnyűségeknek. De ezeket az akciókat elég nehéz megszervezni és irányítani. Mindenekelőtt alaposan fel kell mérni a helyzetet. Másodsorban pedig nagyfokú tudatosságra is szükség van. Csak akkor jön létre egy ilyen akció, amikor mindezt sikerült a megfelelő szintre emelni. De a dolog szinte bárhol elakadhat. A világon nagyon sok Alberto Grimaldi van, akik úgy tudják megakadályozni az alapos tájékozódást, hogy bizottságokat alapítanak, elködösítik az igazságot, és félretájékoztatnak vagy megfélemlítik azokat, akik többet akarnak tudni. A tudatosságnak pedig úgy tudnak a legtöbbet ártani, hogy lezüllesztik az oktatást, tévécsatornákat vesznek maguknak vagy egyszerűen megvásárolják a leghíresebb írókat vagy magát a médiát. A média – és nem csak a Washington Post – az a terep, ahol a demokrácia ezt a polgárháborút meg tudja vívni.

– Akkor ezért mentett meg engem Miltontól meg a társaitól.

– Az igazat akartam elmondani önnek a mi szemszögünkből.

Úgyhogy most legalább elég információja van ahhoz, hogy maga döntse el, kinek ad igazat. Írjon egy szatírát a Zöld Frontról, ahogy ezek a hippik a mini-Woodstockjukban dagonyáznak, és ezzel csak meg fogja erősíteni a Republikánus Pártiak előítéleteit, és elő fogja segíteni, hogy még jobban elhallgassák az igazságot. Vagy írjon egy cikket a tengeri élőlények sugárfertőzöttségéről. Az úgynevezett „biztonságos” szennyezettségi szintről, amelyet maguk a szennyezők állapítanak meg, a kormány politikájáról, ahogy nyilvánosan kampánypénzeket gyűjtenek, mint valami árverésen, vagy írjon arról, hogy a Seaboardnak ex juris rendőri hatalma van, és ha ezt megteszi, ezzel még tudatosabbá fogja tenni az emberek hozzáállását, míg végül ez a tudatosság fokról fokra eljut arra a pontra, amikor tettekre fogja ösztönözni az embereket.

Luisa már indulni készül, amikor megkérdezi:

– Ismerte Rufus Sixsmith-t?

– Természetesen ismertem, isten nyugosztalja.

– Pedig azt hittem, hogy maguk az ellenkező oldalon állnak... vagy mégsem?

Van Zandt egy bólintással ismeri el Luisa taktikáját.

– Még a hatvanas évek elején láttam őt először Washington D.C.-ben, egy olyan találkozón, amelyet nagy koponyák számára rendeztek az Energiaügyi Minisztériumban. Felnéztem rá. Végül is Nobel-díjas volt, a Manhattan-terv veteránja. Hát nem volt az a típus, akit a nők kedvencének szokás nevezni.

Luisa is pont ugyanezt szűrte le Robert Frobisher leveleiből.

– Tud valamit esetleg arról a jelentésről, amelyben erős kritikával illette a HYDRA Zérót, és azt követelte, hogy halasszák el a Swannekke-B beruházást?

– Dr. Sixsmith? Egészen biztos ebben?

– Hogy „egészen biztos”? Nem. Rohadtul biztos vagyok benne.

Van Zandt idegesnek tűnik.

– Szent isten, ha a Zöld Front aktivistái meg tudnák szerezni a jelentés egy másolatát... – elkomorul a tekintete. – Ha dr. Rufus Sixsmith valóban ennyire nekirontott a HYDRA Zérónak, és azzal fenyegetőzött, hogy ezt az egész ügyet nyilvánosságra hozza, hát akkor már nem tudom elhinni, hogy főbe lőtte magát.

Luisa ekkor észreveszi, hogy mind a ketten suttogva beszélnek. Egy olyan kérdést tesz föl, amit Grelsch kérdezne most a helyében.

– Nem gondolja, hogy kissé paranoiás dolog azt hinni, hogy a Seaboard képes lenne meggyilkoltatni egy Nobel-díjast csak azért, nehogy rossz színben tüntessék fel a nyilvánosság előtt?

Van Zandt egy hetvenes éveiben járó nő fényképét veszi le egy faliújságról.

– Jegyezze meg ezt a nevet: Margo Roker.

– A minap egy transzparensen láttam a nevét.

– Margo azóta aktivistája a Zöld Frontnak, hogy a Seaboard megvette a Swannekke Islandet. Ez a föld az ő tulajdona, úgyhogy neki köszönhetjük, hogy itt kellemetlenkedhetünk a Seaboardnak. Két mérföldre innen északra a tengerparton van egy kis háza, ahova hat héttel ezelőtt betörtek. Margónak nincs pénze, csak ez a darabka földje, de nem volt hajlandó megválni tőle, pedig a Seaboard nagyon meg akarta szerezni. A betörők összeverték, és ott hagyták haldokolva, de nem vittek el semmit. Az eset nem minősül gyilkosságnak, mert Margo még mindig kómában van, ezért a rendőrség azt állapította meg, hogy ez egy balul végződött rablási kísérlet volt.

– Margo pechére.

– És a Seaboard nagy szerencséjére. A kórházi számlák teljesen tönkreteszik majd Margo családját. Néhány nappal a támadás után egy Los Angeles-i ingatlanos cég, az Open Vista felajánlotta Margo unokatestvérének, hogy a piaci ár négyszereséért veszi meg tőle ezt a cserjékkel borított tengerparti földdarabot, hogy természetvédelmi területet hozzanak létre. Úgyhogy én megkértem a Zöld Frontot, hogy nézzenek utána ennek az Open Vistának. Csak nyolc héttel ezelőtt jegyezték be őket, és mit gondol, melyik cég neve áll a legfőbb támogatók listájának az élén?

Van Zandt fejével a Swannekke Island felé int.

Luisa fontolóra veszi a hallottakat.

– Még hallani fog rólam Hester.

– Nagyon remélem.

27

Alberto Grimaldit nagy örömmel töltik el az ilyen rendkívüli biztonsági eligazítások, amelyekre Bill Smoke és Joe Napier társaságában kerül sor a swannekke-i irodában. Sokkal jobban szereti ennek a két embernek az ellentmondást nem tűrő viselkedését, mint a talpnyalók alázatoskodó stílusát. Szívesen leküldi a titkárnőjét a recepcióhoz, ahol a nagyvállalatok és szakszervezetek vezetőit és a kormány embereit várakoztatják, ideális esetben órákon át, és milyen jó hallani, amint a titkárnő azt mondja nekik: „Bill, Joe, Mr. Grimaldinak van pár perce az önök számára.” Grimaldi egy valóságos J. Edgar Hoovernek érezheti magát Smoke és Napier társaságában. Napiert egy makacs bulldognak tartja, aki gyerekkorát New Jerseyben töltötte, hogy aztán harmincöt év kaliforniai tartózkodás még keményebbé tegye; Bill Smoke pedig a bizalmasa, aki falakon, erkölcsön és a törvény szabta korlátokon lép át, csakhogy végrehajtsa a főnöke parancsait.

A mai találkozón Fay Li is jelen van; Napier azért rendelte ide, hogy megbeszéljék az utolsó napirendi pontot: jelente bármilyen veszélyt számukra, hogy a hétvégén egy újságírónő, Luisa Rey látogat el Swannekke-be?

– Nos, Fay – kérdezi Grimaldi az asztal szélére támaszkodva –, mit tudunk róla?

Fay Li emlékezetből sorolja az adatokat.

– A Spyglass munkatársa. Feltételezem, hogy valamennyien ismerjük ezt az újságot. Huszonhat éves, ambiciózus, inkább liberális, mintsem radikális. A nemrég elhunyt, híres külföldi tudósító, Lester Rey lánya. Luisa anyja egy építészmérnökhöz ment feleségül, miután hét évvel ezelőtt egy hosszas procedúra után sikerült elválnia Lestertől. Luisa Buenas Yerbas egy távolabbi lakónegyedében, Ewingsville-ben lakik. Testvérei nincsenek. A Berkeleyn történelmet és közgazdaságtant hallgatott, és kitűnő eredménnyel végzett. Újságírói pályafutását az LA Recordernél kezdte, politikai tárgyú cikkeket írt a Tribune és a Herald számára. Egyedül él, számláit rendesen fizeti.

– Hát ez rohadtul unalmas – mondja Napier.

– Ne feledjük el, hogy miért beszélünk róla – szól közbe Smoke.

Fay Li Grimaldihoz fordul.

– Kedden a megnyitó ceremónia alatt rajtakaptuk, amint a kutatóintézet folyosóin bóklászik. Arra hivatkozott, hogy megbeszélt egy találkozót dr. Sixsmith-szel.

– Mi célból?

– Azt mondta, hogy a Spyglass bízta meg egy cikk írásával, de én azt hiszem, inkább szaglászott valami után.

A vezérigazgató Napierre néz, aki megvonja a vállát.

– Nehéz megmondani, Mr. Grimaldi. Ha szaglászott valami után, akkor feltételezhetjük, hogy tudja, mit keres.

Grimaldi mindig is imádta kimondani az egyértelmű dolgokat.

– A jelentés.

– Az újságíróknak elég élénk a fantáziája – mondja Li –, főleg az olyan kezdőké, akik a nagy áttörésre készülnek. Azt hiszem, dr. Sixsmith halálával kapcsolatban talán azt feltételezi... hogy is fogalmazzak?

Alberto Grimaldi egy pillanatra elbizonytalanodik.

– Mr. Grimaldi – vág közbe Smoke –, azt hiszem, Fay túl tapintatos ahhoz, hogy egyszerűen kimondja: ez a Luisa Rey azt feltételezheti rólunk, hogy eltettük láb alól dr. Sixsmith-t.

– Eltettük láb alól? Te szent isten! Tényleg? Maga mit gondol, Joe?

Napier széttárja a karját.

– Lehet, hogy Faynek igaza van, Mr. Grimaldi. A Spyglass sohasem arról volt híres, hogy túlzottan ragaszkodott volna a fényekhez.

– Tudunk valamilyen befolyást gyakorolni erre a magazinra? – kérdezi Grimaldi.

Napier megrázza a fejét.

– Majd én kézbe veszem az ügyet.

– Luisa Rey telefonon megkeresett – folytatja Li –, és azt mondta, interjút szeretne készíteni néhány munkatársunkkal „A tudós egy napja” sorozat számára. Ezért meghívtam őt ma estére a hotelban rendezett bankettre, és azt is megígértem neki, hogy bemutatom egy-két embernek a hétvége folyamán. A helyzet az – pillant az órájára –, hogy egy órán belül találkoznom kell vele.

– Ebbe én is beleegyeztem, Mr. Grimaldi – mondja Napier. – Inkább úgy szaglásszon, hogy közben szemmel tudjuk őt tartani.

– Igaza van, Joe, nagyon is. Derítsük ki, hogy mekkora fenyegetést jelent ez a nő. Ugyanakkor altassuk el a jó öreg Rufusszal kapcsolatos minden beteges gyanakvását.

Felszabadult mosoly ül ki a résztvevők arcára.

– Hát akkor, Fay, Joe, ezzel megvolnánk, mindenkinek köszönöm. Bill, veled még váltanék néhány szót a torontói üggyel kapcsolatban.

A vezérigazgató és Bill magukra maradnak.

– A barátunkról van szó – kezd bele Grimaldi –, Lloyd Hooksról. Kissé aggaszt ez az ember.

Bill Smoke ezen elgondolkodik.

– Valami konkrétum?

– Nagyon be van indulva, mintha mind a négy ász nála lenne. Nem szeretem az ilyesmit. Tartsd rajta a szemed. – Bill Smoke bólint. – Szerintem legyen talonban egy baleset Luisa Rey számára. A repülőtéren nagyon jó munkát végeztél. De Sixsmith különleges esetnek számít, mert külföldi volt, és nem szeretnénk, ha ez a nő valami olyan cikket írna, aminek alapján terjedni kezdenének a pletykák.

Grimaldi a fejével az ajtó felé biccent, Napierre és Lire utalva.

– Gyanítanak ezek valamit Sixsmith-szel kapcsolatban?

– Li nem szokott gondolkodni, ő csak egy PR-os, ennyi. Napier nem vesz észre semmit. Mert vannak a vakok, Mr. Grimaldi, vannak, akik szándékosan vakok, és vannak azok, akiket hamarosan nyugdíjba küldenek.

28

Isaac Sachs görnyedten ül a swannekke-i hotel bárpultjának ablakfülkéjében, és a yachtokat nézi a balzsamos alkonyatban. A sör érintetlenül áll előtte az asztalon. Rufus Sixsmith halálára gondol, és arra, nehogy megtalálják nála a Sixsmith-jelentésről titokban készített másolatot, továbbá arra, hogy Napier figyelmeztette: mindent kezeljenek bizalmas ügyként. Az a helyzet, dr. Sachs, hogy az ön elképzelései a Seaboard Corporation tulajdonát képezik. Úgy gondolom, mindenképp szeretné megtartani az ígéretét, amit egy olyan embernek tett, mint Mr. Grimaldi. Elég szánalmasan hangzik, de hatásos.

Sachs megpróbál visszaemlékezni, milyen volt görcsös rettegés nélkül élni az életét. Visszavágyik a régi connecticuti laborjába, ahol nem volt más, csak matematika, energia és atomok kapcsolódása, ő pedig egy kutató volt. Nincs igazán keresnivalója az olyan magas politikai körökben, ahol a tévesen értelmezett lojalitásnak könnyen az lehet a következménye, hogy az agyának maradványai egy hotel hálószobájának a falán végzik. Tépd szét azt a jelentést, Sachs, egyik rohadt oldalt a másik után.

A hidrogén-túlterhelés jut az eszébe, egy robbanás, zsúfolt kórházak, a sugárfertőzés első halálos áldozatai. A hivatalos vizsgálat. A bűnbakok. Sachs egymáshoz üti az ökleit. A Seaboard elárulása eddig csupán gondolatbűnnek számít, és nem valóságos bűntettnek. Át merjem lépni a határt? Megdörzsöli fáradt szemét. A hotel osztályvezetője virágárusok egy csoportját vezeti be a bankett-terembe. Egy nő bóklászik a földszinten, keres valakit, aki még nem érkezett meg, és elindul a zajos bár felé. Sachs megcsodálja a nő ízléses antilopbőr kosztümjét, karcsú alakját, diszkrét gyöngyeit. A bárpultos egy pohár fehérbort tölt a nőnek, és valami humoros megjegyzést tesz, amivel némi elismerést arat, de mosolyt nem kap érte. A nő Sachs felé fordul, és a tudós felismeri benne azt, akit tévesen Megan Sixsmith-nek hitt öt nappal korábban: a gyomra görcsbe rándul, és az arcát elfordítva átsiet a verandán.

Luisa odamegy az ablakfülkéhez. Az asztalon egy érintetlen sör áll, de nem lehet tudni, hogy kié, úgyhogy leül a helyre, ami még jóformán meleg. Ez a legjobb hely az egész bárban. A yachtokat nézi a balzsamos alkonyatban.

29

Alberto Grimaldi tekintete végigpásztázza a gyertyákkal megvilágított bankett-termet. A teremben elhangzó mondatokat inkább csak kimondják, mintsem meghallgatnák. Az ő beszédét több és hosszabb nevetéssel jutalmazták, mint Lloyd Hooksét, aki épp egy komoly megbeszélést folytat Grimaldi helyettesével, William Wileyvel. Mégis miről beszél ez a páros ilyen elszántan? Grimaldi egy másik emlékeztetőt firkant le Bill Smoke számára. A Környezetvédelmi Ügynökség vezetője egy soha véget nem érő sztorit mesél neki Kissinger iskolás éveiről, úgyhogy Grimaldi egy láthatatlan közönséghez intézi a hatalomról szóló beszédét.

„Hatalom. Mit is értünk ezalatt? A képességet, hogy egy másik ember szerencséjét befolyásoljuk. Önök, a tudomány emberei, önök, az építőipar milliomosai és önök, véleményformálók: a magángépem felszáll La Guardiáról, és mielőtt még Buenas Yerbasban landolna, önök már senkik és semmik. Önök, Wall Street-mogulok, megválasztott tisztségviselők, bírák: lehet, hogy egy kicsit több időre lesz szükségem, hogy kiüssem önöket a nyeregből, de a végső bukásuk totális lesz.” Grimaldi a Környezetvédelmi Ügynökség vezetőjére pillantva biztosítja őt afelől, hogy figyelme nem kalandozott el – nem bizony. „Akkor mégis hogyan lehetséges, hogy néhányan hatalomra tesznek szert mások felett, miközben a nagy többség alávetettként, állati sorban tengeti életét? A válasz a szentháromság. Először: istenadta, karizmatikus tehetség; másodszor: az önfegyelem, amellyel ezt a tehetséget addig gondozzuk, míg teljesen ki nem fejlődik, mert jóllehet az emberiség termőtalaja tehetségekben bővelkedő, tízezerből csak egyetlen mag fog szárba szökkenni – mert hiányzik a kellő fegyelmezettség.” Grimaldi megpillantja Fay Li-t, amint a problémás Luisa Reyt odakalauzolja Spiro Agnew udvartartásához. A riporternő a valóságban sokkal csinosabb, mint fényképen: akkor így sikerült behálóznia Sixsmith-t. Grimaldi elkapja Bill Smoke pillantását. „Harmadszor: a hatalom akarása. Ez a rejtély húzódik meg oly sok különböző ember végzetének legmélyén. Mi késztet valakit arra, hogy egyre több hatalmat szerezzen, miközben embertársainak többsége elveszíti, eltékozolja a hatalmat, vagy lemond róla? Ez egyfajta függőség? Valami érték? Vagy túlélési ösztön? Vagy a természetes kiválasztódásról van szó? Ezek inkább csak látszólagos válaszok, illetve következmények, nem pedig a legfőbb ok. Az egyetlen válasz ez lehet: »A Miért kérdésnek itt nincs értelme, ilyen a természetünk.« A Ki és a Mit kérdéseknek sokkal több értelmük van, mint a Miértnek. „

A Környezetvédelmi Ügynökség elnöke elért a csattanóhoz, és rázza a nevetés. Grimaldi csak a fogai között nevet.

– Kegyetlen jó poén, Tom, kegyetlen jó.

30

Luisa Rey minden erejét összeszedve próbálja megjátszani a naiv riportert, hogy elhitesse Fay Livel: semmilyen fenyegetést nem jelent számukra. Mert csak így remélheti, hogy szabad kezet kaphat, hogy kiszaglássza Sixsmith egykori szövetségeseit. Joe Napier, a biztonságiak főnöke Luisát a saját apjára emlékezteti: ugyanolyan csendes, józan, a kora és a kopaszodása is rá emlékezteti. A pazar, tíz fogásos vacsora közben kétszer is azon kapja a férfit, hogy az nézi őt. Nem sóvár tekintettel, hanem inkább elgondolkodva.

– És mondja, Fay, soha nem érzi Swannekke Islanden, hogy el van zárva a külvilágtól?

– Swannekke? Ez egy valóságos paradicsom! – mondja lelkesen a PR-os. – Csak egy órára vagyunk Buenas Yerbastól, itt van a parton délre Los Angeles, a családom pedig San Franciscóban lakik, úgyhogy ideális ez a hely. Olcsó nagyáruházak és közszolgáltatás, ingyenes orvosi ellátás, tiszta levegő, semmi bűnözés és csodálatos kilátás a tengerre. És még a férfiak is – itt hangját bizalmasan suttogóra fogja – úgy kerülnek ide, hogy átesnek egy orvosi vizsgálaton. Én pedig hozzáférek a személyes adataikhoz, így szinte kizárt, hogy komplett őrültekkel kellene ismerkednie az embernek. Amivel kapcsolatban... Isaac! Isaac! Most elkaptalak. – Fay Li megragadja Isaac Sachs könyökét. – Biztos emlékszel még Luisa Reyre, akivel a minap véletlenül összefutottunk...

– Nagyon örülök, hogy elkaptál. Helló, Luisa, örülök, hogy ismét találkoztunk.

Luisa egy kis zavartságot érez a férfi kézfogásában.

– Miss Rey azért jött – mondja Fay Li hogy cikket írjon a Swannekke-ben dolgozó emberekről.

– Elég unalmas népség vagyunk. Remélem, össze tud itt szedni egy cikkre valót.

Fay Li kedélyessége ezen a ponton határtalan.

– Biztos vagyok benne, hogy Isaacnek van egy kis ideje rá, hogy bármely kérdését megválaszolja, ugye, Isaac?

– Én még az unalmasak közül is a legunalmasabb vagyok.

– Ne higgyen neki, Luisa – figyelmezteti Fay Li. – Ez része Isaac stratégiájának. Mihelyt észreveszi magán, hogy védtelen, azonnal lecsap.

Akit az imént nőcsábásznak aposztrofáltak, a sarkán billeg, és zavartan nézi a cipője orrát.

31

– Ez volt Isaac Sachs tragikus tévedése – elemzi önmagát a tudós az ablakmélyedésbe húzódva, Luisa Reyjel szemben ülve, úgy két órával később. – Túlzottan gyáva voltam, hogy felvegyem a harcot, de ahhoz nem voltam elég gyáva, hogy levessem magam a földre, mint egy kedves kiskutya, aki megadja magát.

Szavai bizonytalanul csúszkálnak. Egy majdnem üres borosüveg áll az asztalon. A bár már teljesen kiürült. Sachs nem képes visszaemlékezni rá, hogy mikor volt utoljára ennyire részeg vagy ennyire feszült és mégis laza egyszerre: laza, mert egy intelligens, fiatal nő társaságát élvezi, és feszült, mert készen áll rá, hogy feltárja a lelkiismeretét fojtogató tályogot. Sachs döbbenten veszi észre önmagán, hogy vonzónak találja Luisa Reyt, és nagyon bánja, hogy épp egy ilyen helyzetben kellett találkozniuk. A nő és a riporter teljesen összemosódik Luisa személyiségében.

– Beszéljünk valami másról – javasolja Sachs. – A maga kocsija, a maga... – itt hollywoodi SS-tiszt-akcentusra vált – Volkswagenje. Mi a neve?

– Honnan tudja, hogy ennek a Bogárnak neve van?

– Minden Bogár-tulajdonos ad valami nevet a kocsijának. De nehogy azt mondja nekem, hogy Johnnak, George-nak, Paulnak vagy Ringónak hívja. Te szent isten, ez a nő gyönyörű.

– Nevetni fog – mondja Luisa.

– Nem fogok.

– De igen.

– Én, Isaac Caspar Sachs, ünnepélyesen megesküszöm, hogy nem fogok nevetni.

– Jobban is teszi, ilyen névvel, hogy Caspar. A kocsim viszont Garcia.

Mindketten némán rázkódnak, majd hangos nevetésben törnek ki. Lehet, hogy ő is bír engem, és nemcsak a munkája miatt kíváncsi rám.

Luisa lassan úrrá lesz a nevetésén.

– Mindig így tartja meg, amire megesküszik?

Sachs egy mea culpa mozdulattal jelzi, hogy sajnálja, és megtörli a szemét.

– Általában azért hosszabb időre szólnak ezek az eskük. Nem tudom, miért tűnik ennyire viccesnek, mármint a Garcia – felnevet –, mert nem is annyira vicces. Egyszer randiztam egy lánnyal, aki Rocinanténak hívta a kocsiját, az ég szerelmére.

– Az enyémet egy ex-Berkeley-beatnik barátom nevezte el. Jerry Garcia után, tudja, a Greatful Deadből. Aztán amikor a motor annyira lestrapálódott, hogy majdnem lerepült a hengerfej, a srác otthagyta a kocsit a koleszban, ahogy engem is otthagyott egy pom-pom-lányért. Ócska kis történet, de igaz.

– És soha nem javította meg rendesen?

– Garcia nem tehet róla, hogy az előző tulajdonosa egy simlis sperma-herdáló volt.

– A srácnak minden bizonnyal elment az esze – Sachs nem ezt akarta mondani, de most már nem bánja.

Luisa Rey egy barátságos bólintással nyugtázza a bókot.

– Az a helyzet, hogy a Garcia név valamiért illik a kocsimhoz. Nem lehet beállítani a motorját, hajlamos hirtelen nekilódulni, néha darabokra esik, a csomagtartóját nem lehet rendesen lezárni, olajat ereszt, de az istenért sem akarja kiadni a lelkét.

Hívd vissza, gondolja Sachs. Ne legyél már ostoba, nem vagytok már gyerekek.

Nézik, ahogy a holdfényben a hatalmas hullámok megtörnek a parti fövenyen.

Mondd ki. – A minap – Sachs suttogva beszél, mintha beteg lenne – keresett valamit Sixsmith szobájában.

Mintha minden szavukra árnyalakok hallgatóznának a háttérből.

– Így volt, ugye? – kérdezi a férfi.

Luisa is körülnéz, hogy nem hallgatózik-e valaki, és ő is nagyon halkan beszél.

– Úgy tudom, dr. Sixsmith írt egy bizonyos jelentést.

– Rufusnak egy csapattal kellett szorosan együttműködnie, akik megtervezték és megépítették ezt a dolgot. Azaz velem kellett együttműködnie.

– Akkor ön tudja, hogy melyek voltak Rufus következtetései? A HYDRA reaktorral kapcsolatban.

– Mindannyian tudjuk! Jessops, Moses, Keene... mind tudják.

– A tervezési hibáról is tudnak?

Sachs megvonja a vállát.

– Igen. Semmi nem változott, csak úgyszólván minden.

– Mekkora kárt tudna okozni egy baleset?

– Ha dr. Sixsmith helyesen mérte fel, akkor szinte felmérhetetlenek lennének ezek a károk.

– Miért nem állítják le Swannekke-ben a munkálatokat, amíg nem kerül sor egy következő vizsgálatra?

– A belefektetett pénz, a hatalom érdekei és a szokásos egyéb indokok miatt.

– Egyetért Sixsmith észrevételeivel?

Csak óvatosan.

– Abban mindenképp, hogy létezik egy alapvető elméleti kockázat.

– Gyakoroltak-e önökre bármilyen nyomást, hogy a kétségeiknek ne adjanak hangot?

– Igen, valamennyi tudósra. És valamennyien engedtek is ennek a nyomásnak. Kivéve dr. Sixsmith-t.

– Kicsoda gyakorolt rá nyomást? Alberto Grimaldi? Vagy még magasabban keressem ezeket a személyeket?

A gyepre eső ezüstös holdfényt egy korallfa árnyéka szabdalja.

– Luisa, mit tenne, ha hozzájutna a jelentés egy másolatához?

– Azonnal nyilvánosságra hoznám.

– Tudatában van annak... Ezt nem mondhatom ki.

– Annak, hogy a társadalmi ranglétra magasabb fokain állók közül jó néhányan szívesebben látnának engem holtan, mintsem hogy bárki kétségbe vonja a HYDRA létjogosultságát? Hát ez az, aminek maximálisan a tudatában vagyok.

– Nem ígérhetek semmit. Szent isten, hogy mennyire kiszolgáltatott. Azért lettem tudós, mert... ez olyan, mint az aranymosás a sáros patakban. Az arany az igazság. Én... én tényleg nem tudom, mit csináljak...

– Az újságírók is sáros vizekben kutatnak. – A hold a tenger felett jár. – Tegye azt – mondja végül Luisa –, amit nem tud nem megtenni.

32

A reggeli harsány napsütésben Luisa Rey nézi, amint a golfozók átvágnak a dús füvű pályán, és azon gondolkodik, mi lett volna, ha felhívja magához Isaac Sachsot. Este még megbeszélték, hogy együtt reggeliznek.

Luisa azon gondolkodik, hogy talán fel kellett volna hívnia Javiert. Nem te vagy az anyja, még csak a gyámja sem, csupán az egyik szomszédja. Nem sikerült teljesen meggyőznie magát. Nem tudott kibújni a felelősség alól, ugyanúgy, ahogy nem tudott közömbös maradni a szemétledobó mellett sírdogáló fiú iránt, ahogy nem tudott nem lemenni a portáshoz, hogy elkérje a kulcsát, és átkutassa a szemétkonténer tartalmát az értékes bélyegalbumok miatt. Javiernek nincs senkije rajta kívül, és a tizenegy éves gyerekek nem játsszák meg magukat. Különben is, van-e rajta kívül bárkid?

– Úgy néz ki, mint aki a világ súlyát cipeli a vállán – mondja Joe Napier.

– Joe, foglaljon helyet.

– Tényleg nem bánja? Rossz hírek hozója vagyok. Isaac Sachs legőszintébb sajnálatára kénytelen lemondani ezt a ma reggeli találkozót.

– Igazán?

– Alberto Grimaldinek ma reggel el kellett mennie a Three Mile Islanden található telepünkre, hogy körbeudvaroljon egy német csoportot. Sidney Jessops lett volna az á műszaki szakember, aki elkíséri erre az útra, minthogy azonban Sid apjának szívrohama volt, Isaac volt kénytelen beugrani helyette.

– Ó, tényleg elutazott?

– Attól tartok, igen – Napier az órájára néz –, és most már a Szikláshegység felett lehet. Ráadásul egy kiadós másnaposság jutott osztályrészéül, nem csoda azok után, ami előző este történt.

Ne áruld el a csalódottságod. – És mikor várható vissza?

– Holnap reggel.

– Ó! A francba, a francba, a francba.

– Kétszer olyan idős vagyok, mint Isaac, és háromszor olyan ronda, de Fay megkért, hogy kalauzoljam önt körbe a telephelyünkön. És megbeszélt néhány interjút is pár emberrel, akik talán érdekelhetik önt.

– Joe, annyira kedves ez önöktől, hogy ennyi időt áldoznak rám a hétvégéjükből – mondja Luisa. Tudtad, hogy Sachs már majdnem átpártolt? Hogyan? Hacsak Sachs nem egy beépített ember. Itt megáll az én tudományom.

– Egy magányos vénember vagyok, akinek túl sok szabad ideje van.

33

– Szóval, az R&D-t tyúkketrecnek nevezik, mert annyi ott az okostojás. – Luisa nevetve lefirkant valamit a jegyzetfüzetébe, miközben Joe nyitva tartja az egyik kontrollszoba ajtaját, mintegy két órával később. – Hogy is hívjátok a reaktor épületét?

– A Bátrak Lakhelye – kiáltja vissza egy rágógumizó technikus.

Joe arcáról nagyjából azt lehet leolvasni, hogy „vicces”.

– Ez természetesen nem publikus.

– Elmondta önnek Joe, hogy hívjuk a biztonsági szárnyat? – vigyorog a technikus. Luisa a fejét rázza. – A Majmok Bolygója. – Napierhez fordul: – Bemutatnád a vendégünket?

– Carlo Böhm, Luisa Rey. Luisa Rey újságíró, Carlo a technikusok főnöke. Ha velünk marad, megtudhatja, milyen neveket aggattak rá.

– Megmutatnék néhány dolgot, ha Joe elengedi öt percre.

Napier Luisát nézi, ahogy Böhm körbevezeti őt a fluoreszkáló fénnyel megvilágított teremben, amely tele van panelekkel és mérőeszközökkel. Beosztottak nyomtatott eredményeket ellenőriznek, homlokukat ráncolva nézik a különféle kijelzőket, és jegyzettömbökre írnak fel adatokat. Böhm flörtöl Luisával, és amikor a nő hátat fordít, Böhm Napierre néz, és kezével imitálja a nő hatalmas melleit; Napier megcsóválja a fejét. Milly a szárnyai alá venne téged, gondolja. Ott tartana vacsorára, agyonetetne és szekírozna amiatt, ami miatt szekírozni kell téged. Joe emlékszik még Luisára, hogy már hatévesen is mennyire koraérett volt. Legalább húsz éve, hogy utoljára látta őt a tizedik körzet összejövetelén. Mennyi más foglalkozást is választhatott volna magának ez a szemtelen kislány, és milyen sok újságíró kiszagolhatta volna Sixsmith halálát, miért van az, hogy mégis Lester Rey lánya vállalta ezt magára? Miért épp a nyugdíjazásom előtt? Ki eszelte ki ezt a hülye viccet, a város? Napier legszívesebben elsírná magát.

34

Fay Li gyors és szakszerű mozdulatokkal kutatja át Luisa Rey szobáját, miközben lemegy a nap. Ellenőrzi a vécétartályt, benyúl a matrac és a szőnyeg alá, benéz a minibárba és a faliszekrényekbe. Az eredeti dokumentumot valószínűleg egy negyedakkora méretű papírra másolták le. Li kötelességtudó recepciósa jelentette neki, hogy Sachs és Luisa egészen hajnalig beszélgettek. Sachs elutazott reggel, de minthogy nem idióta, minden bizonnyal letette valahol a dokumentumot. Li letekeri a telefon beszélőjének a fedelét, és megtalálja Napier kedvenc, elektromos ellenállásnak álcázott lehallgató készülékét. Belenyúl Luisa kézitáskájának zsebeibe is, de semmilyen nyomtatott anyagot nem talál egy könyvön kívül, melynek az a címe, hogy A zen és a motorkerékpár-ápolás művészete. Átpörgeti az újságírónő asztalon hagyott jegyzetfüzetét, de Luisa titkosított gyorsírásából nem sok derül ki számára.

Fay Li azon gondolkodik, hogy csak vesztegeti itt az idejét. Már hogy vesztegetnéd? A Mexxon OH már százezer dollárt kínál a Sixsmith-jelentésért, és ha ezt az összeget komolyan gondolják, akkor akár az egymilliós árat is komolyan gondolhatják. Egymillió dollár aprópénz, ha arról van szó, hogy az egész atomenergia-programot lejárassák, és idő előtt ellehetetlenítsék. Úgyhogy keress csak tovább.

A telefon négyet berreg, így figyelmeztetve Fayt, hogy Luisa Rey már a hotel halijában van, és a liftre vár. Li megbizonyosodik, hogy minden a helyén van, elhagyja a szobát, és a lépcsőn megy le a haliba. Tíz perc múlva felhívja Luisát.

– Hello, Luisa, itt Fay. Régen visszajött már?

– Épp csak annyi ideje, hogy le tudtam zuhanyozni.

– Remélem, eredményes napja volt...

– Nagyon is. Annyi anyag gyűlt össze, hogy két-három cikket is meg tudnék írni belőle.

– Nagyszerű. Figyeljen, ha nincs más programja mára, nem vacsorázunk együtt a Golf Klubban? Swannekke-ben olyan finom a rák, mint sehol a világon.

– Merész állítás.

– Nem kötelező elhinnie.

35

Az elfogyasztott rák páncéljának maradéka halomban áll a tányéron. Luisa és Fay Li citromos vízzel teli tálban mossák le az ujjaikat, és Li a szemével jelez a pincérnek, hogy elviheti a tányérokat.

– Mekkora felfordulást csináltam itt. – Luisa eldobja a szalvétáját. – Micsoda egy kétbalkezes alak vagyok, Fay. Magának viszont leányiskolát kellene nyitnia Svájcban fiatal hölgyek számára.

– Seaboard Village-ben az emberek nem ilyennek látnak engem. Hallotta már a becenevemet? Nem? „Mr. Li.”

Luisa nem igazán tudja, hogy mit kell ilyenkor válaszolni.

– Ha egy kicsit bővebben mesélne erről...

– Egy hete dolgoztam még csak itt, fenn voltam a kantinban kávézni. Odajött egy mérnök azzal, hogy valamilyen műszaki jellegű problémája van, és szeretné, ha segítenék neki. A haverjai ott röhögcséltek a háttérben. Mondtam neki, hogy „nem hiszem, hogy tudnék segíteni”. Mire a pasas azt mondja: „pedig biztos, hogy tudna”, és azt mondja nekem, hogy olajozzam be a dugattyúját, hogy jobban csússzon.

– És hány éves volt ez a mérnök? Tizenhárom?

– Negyven, házas, két gyerekkel. A haverjai ekkor már hangosan röhögtek. Mit tehet ilyenkor az ember? Visszavág valami csattanós válasszal, hogy hadd tudják meg, mennyire sikerült felbosszantaniuk? Pofon vágja őket, hogy aztán hisztérikának tartsák? Ráadásul az ilyen seggfejek szeretik is, ha pofon vágják őket. Vagy ne csináljak semmit? Akkor viszont a jövőben bárki büntetlenül baszakodhat így velem.

– Hivatalosan is panaszt tehet ellene.

– Ezzel csak azt bizonyítanám, hogy a nők egyből a főnökükhöz rohannak, ha nehéz helyzetbe kerülnek.

– Mit csinált végül?

– Áthelyeztettem a kansasi telepünkre. Nem lehet túl kellemes január közepén a senki földjén. Csak a feleségét sajnáltam, de hát végül is hozzáment. Végül aztán híre ment a történetnek, és rám ragadt a Mr. Li becenév. Egy igazi nő nem bánt volna el ilyen kegyetlenül ezzel a pasival, nem, egy igazi nő bóknak vette volna ezt a tréfát. – Fay Li kisimít néhány gyűrődést az asztalterítőn. – Maga is találkozott már ilyen szemét viselkedéssel a munkája közben?

Luisának Nussbaum és Jakes jut eszébe.

– Persze. Nem is egyszer.

– Talán a lányaink már egy szabadabb világban élhetnek, de nekünk ez nem fog összejönni. Csak magunkon tudunk segíteni Luisa. A férfiak nem fognak segíteni nekünk.

Az újságírónő érzi, hogy most témát váltanak.

Fay Li belekezd.

– Nagyon remélem, hogy úgy tekint rám, mint aki az ön bennfentese itt, Swannekke Islanden.

Luisa óvatosan reagál.

– Az újságíróknak mindig is szükségük van ilyen bennfentesekre, úgyhogy nem feledkezem meg magáról, Fay. Mindazonáltal szeretném felhívni a figyelmét, hogy a Spyglass nem rendelkezik azokkal az anyagi forrásokkal, amellyel az ön esetleges...

– A férfiak feltalálták a pénzt, a nők pedig feltalálták a kölcsönös segítségnyújtást.

Okos nő ez, gondolja Luisa, aki különbséget tud tenni a csapdák és a lehetőségek között. – Nem tudom, hogy egy jelentéktelen újságírónő milyen segítséget tudna nyújtani egy olyan magas beosztású nőnek, mint ön.

– Ne becsülje alá a lehetőségeit. A barátságos újságírók nagyon értékes kapcsolatokra tudnak szert tenni. Aludjon rá egyet. Ha bármikor is szüksége lenne információra valami komolyabb témáról annál, mint hogy mennyi sült krumplit esznek meg évente a swannekke-i mérnökök – suttogóra fogja a hangját, amit szinte elnyom az evőeszközök zörgése, a koktél bár zongorája és a nevetés a háttérben –, mondjuk a HYDRA reaktorral kapcsolatos adatokra, amelyeket dr. Sixsmith gyűjtött össze, csakhogy egy példát mondjak, garantálom, hogy sokkal együttműködőbbnek fog találni, mint ahogy azt valaha is gondolta volna.

Fay Li csettint az ujjával, és máris elindul a zsúrkocsi az édességgel.

– A citrom és a dinnye gyümölcsfagylalt kalóriában szegény, tisztítja a szájpadlást, és ideális kávé előtt. Hisz nekem?

A váltás annyira hirtelen jött, hogy Luisa azon tűnődik, vajon jól hallotta-e az előbb elhangzottakat.

– Hiszek magának.

– Örülök, hogy megértettük egymást.

Luisa elgondolkodik: Mennyi csalás engedhető meg az újságírásban? Eszébe jut, amit az apja mondott egy délután a kórház kertjében: Hazudtam-e valaha azért, hogy legyen egy sztorim? Hazugságok megatonnái még reggel, éhgyomorra, ha csak egy lépéssel is közelebb jutok általa az igazsághoz.

36

Telefoncsörgés szakítja meg Luisa álmát, ő pedig hirtelen a holdsütötte szobában találja magát. Először a lámpa után nyúl, majd az ébresztőórát ragadja meg, végül felveszi a kagylót. Egy másodpercre még a neve sem jut eszébe, és azt se tudja, hol van.

– Luisa? – szólal meg egy hang a sötét messzeségből.

– Igen, Luisa Rey.

– Luisa, én vagyok az, Isaac Sachs, távolsági hívás.

– Isaac! Hol van most? Hány óra van? Miért...?

– Pszt, pszt, bocsánat, hogy felébresztettem, és elnézést azért is, hogy tegnap hajnalban le kellett lépnem. Figyeljen, Bostonban vagyok. Fél nyolc van keleti parti idő szerint, úgyhogy hamarosan világosodik Kaliforniában. Ott van még, Luisa?

Isaac fél. – Igen, Isaac, hallgatom.

– Még mielőtt eljöttem Swannekke-ből, egy ajándékot hagytam Garciánál, hogy adja oda magának. Csak egy dolce per niente. – Próbálta az iménti mondatot a lehető legtermészetesebben mondani. – Érti?

Mégis mi a jó istenről beszél?

– Hall engem, Luisa? Garciánál van egy ajándék a maga számára. Luisa agyának egy éberebb része működésbe lép. Isaac Sachs a Volkswagenemben hagyta a Sixsmith-jelentést. Mondtam neki, hogy a csomagtartó nem zár rendesen. Ő pedig abból indult ki, hogy a hotel nem biztonságos, és hogy lehallgatnak minket.

– Ez nagyon kedves öntől, Isaac. Remélem, nem került sokba. – Minden pénzt megért. Elnézést, ha megzavartam az álmát.

– Ne aggódjon, az alvás túladagolás veszélyes is lehet. Jó utat, és remélem, mihamarabb találkozunk. Esetleg vacsoránál?

– Az nagyon jó lenne. Na megyek, el kell érnem a repülőgépet.

– Jó utat – Luisa leteszi a kagylót.

Távozzak-e később annak rendje és módja szerint, vagy tűnjek el Swannekke-ből most rögtön?

37

Ötszáz méterre onnan, ahol a tudósok laknak, Joe Napier szintén ébren van. Az éjszakai égen már látszik, hogy egy óra múlva megvirrad. Elektronikus ellenőrző berendezések foglalják el a fél szobát. Égy hangszóróból egy megszakadt telefonvonal kattogása hallatszik. Napier visszatekeri a szalagos magnót. „Még mielőtt eljöttem Swannekke-ből, egy ajándékot hagytam Garciánál, hogy adja oda magának. Csak egy dolce per niente... Érti?... Hall engem, Luisa? Garciánál van egy ajándék a maga számára.”

Garcia? Garcia?

Napier grimaszol egyet a hideg kávéja fölött, és kinyit egy dossziét, amelyen ez áll: LR#2. Kollégák, barátok, üzleti partnerek... a Garcia név sehol sem szerepel. Figyelmeztetni kellene Bill Smokeot, hogy hagyja békén Luisát, ameddig nem tudtam beszélni vele. Nagy nehezen meggyújtja az öngyújtóját. Bill Smokeot nehéz megtalálni, pláne figyelmeztetni. Napier leszívja a csípős füstöt a tüdejébe. Megszólal a telefon. Bill Smoke hívja.

– Ki a szar az a Garcia?

– Nem tudom, semmit sem találtam a dossziéban. Figyelj, nem akarom, hogy...

– Kurvára a te dolgod tudni, Napier.

Szóval így beszélsz velem? – Hé, fogd be...

– Neked hé, haver. – Bill Smoke leteszi a kagylót.

Rossz, rossz, nagyon rossz. Joe felkapja a zakóját, beleszippant a cigarettájába, és sietve Luisa hotelja felé indul. Öt percre van tőle. Eszébe jut Bill Smoke hangjának fenyegető tónusa, és rohanni kezd.

38

Déjá vu érzések sokasága rohanja meg Luisát, miközben a holmiját beletömi a kézitáskájába. Robert Frobisher is távozott már fizetés nélkül egy másik hotelból. Elindul a lépcsőn, és leér az üres haliba. Léptei olyan csendesek a szőnyegen, mintha havon járna. A hátsó irodában kellemesen duruzsol egy rádió. Luisa a bejárati ajtóhoz oson, és abban bízik, hogy távozására senki sem kér tőle magyarázatot. Az ajtó csak belülről nyitható, és Luisa hamarosan sietve vág át a hotel előtti pázsiton a parkoló felé. Az óceán felől érkező kora hajnali szellő bizonytalan ígéreteket sugall. Az éjszakai égbolt a szárazföld fölött sötétrózsaszínre vált. Sehol senki, de a kocsija felé közelítve Luisának erőt kell vennie magán, hogy ne kezdjen el rohanni. Csak nyugalom, ne siess, és ha bárki kérdez, majd mondd azt, hogy elmész megnézni a napfelkeltét a tengerpartra.

Első pillantásra a csomagtartó üres, de a belső borítás egy helyen feldudorodik. Luisa alányúl, és egy fekete nejlon szemeteszsákba tekert csomagot talál. Kinyitja a halványsárga dossziét, és a félhomályban ezt olvassa:

A HYDRA-ZERO REAKTOR – MŰKÖDÉSI HATÁSTANULMÁNY – PROJEKTVEZETŐ: DR. RUFUS SIXSMITH – A DOKUMENTUM JOGOSULATLAN BIRTOKLÁSA AZ 1971. ÉVI, KATONAI ÉS IPARI KÉMKEDÉSRŐL SZÓLÓ TÖRVÉNYBE ÜTKÖZŐ BŰNCSELEKMÉNY. Mintegy ötszáz oldalon át táblázatok, folyamatábrák, matematikai képletek és bizonyítások. Luisa egy pillanatra megszédül a boldogságtól. Csak nyugalom, ez még csak a vég kezdete.

A távolban Luisa mozgást észlel. Egy férfi. Luisa lebukik Garcia mögé.

– Hé, Luisa, várjon!

Joe Napier! Mint egy álomban, melyben kulcsok, zárak és ajtók szerepelnek, Luisa visszateszi a halványsárga dossziét a fekete szemeteszsákba, és az egészet beteszi az anyósülés alá. Napier már rohanva közeledik, elemlámpájának fénye cikázik a félhomályban. A motor egy lusta oroszlánszerű hangot ad – a VW túl gyorsan tolat, nekimegy Joe Napiernek, aki felkiált, és Luisa még megpillantja őt, ahogy fél lábon ugrál, mint egy idétlen komédiában.

Nem áll meg, hogy bocsánatot kérjen.

39

Bill Smoke poros, fekete Chevyje csikorogva áll meg a Swannekke-híd ellenőrző pontjánál. A tengerszoros túloldalán húzódó parton végig apró fények világítanak. Az őr felismeri a kocsit, és már ott is van az ablaknál.

– Jó reggelt, uram.

– Elég jónak tűnik. Richter, ugye, ha nem tévedek?

– Igen, Mr. Smoke.

– Ha jól tudom, Joe Napier az imént hívta föl magát, és megparancsolta, hogy ne engedje tovább a narancssárga VW-t.

– Így van, Mr. Smoke.

– Mr. Grimaldi személyesen engem kért meg, hogy vonjam vissza ezt a parancsot. Úgyhogy ha ideér a VW, maga felemeli a sorompót, elengedi, és hagyja, hogy kövessem. Most pedig felhívja a híd másik végén lévő ellenőrző ponton a társát, és megmondja neki, hogy addig senkit ne engedjen tovább, amíg meg nem látja az én kocsimat. Mr. Napier nagyjából tizenöt perc múlva ér ide, maga pedig megmondja neki, hogy Alberto Grimaldi azt üzeni: „menjen vissza, és feküdjön le”. Megértette, Richter?

– Megértettem, Mr. Smoke.

– Ha emlékezetem nem csal, maga idén tavasszal nősült, ugye?

– Jól emlékszik, uram.

– Igen. Gyereket is akarnak?

– A feleségem négy hónapos terhes.

– Ha elfogad egy tanácsot, Richter, elárulom, hogyan lehet biztonsági őrként érvényesülni. Kíváncsi erre a tanácsra, fiam?

– Igen, uram.

– Még a legostobább kutya is tudja, hogyan kell ülni és figyelni. Ahhoz már jóval több ész kell, hogy valaki azt is tudja, mikor kell félrenézni. Érti, amit mondok, Richter?

– Tökéletesen értem, Mr. Smoke.

– Akkor a maga családjára szép jövő vár, fiam.

Smoke betolat az őrbódé mellé, és lecsúszik az ülésen. Egy perc múlva egy hangosan pöfögő VW fordul be az ellenőrző pont elé. Luisa megáll, letekeri az ablakot, Richter megjelenik, és Smoke-nak a „váratlan családi probléma” szavakat sikerül elkapnia. Richter jó utat kíván, és a sorompó felemelkedik.

Bill Smoke egyesbe, majd kettesbe teszi a sebességváltót. Ahogy a Chevy ráhajt a hídra, a kerekek teljesen más hangot adnak. Harmadik, negyedik sebességbe teszi a kocsit, és a pedálba tapos. A csattogó VW bogár hátsó lámpái egyre közelebb kerülnek, ötven méter, harminc méter, tíz... Smoke nem kapcsolta fel a saját fényszóróját. Rákanyarodik az üres szembejövő sávra, ötös sebességbe vált, és a VW mellé ér. Smoke mosolyog. A csaj azt hiszi, én vagyok Joe Napier. Nagyot ránt a kormányon, és fémes csikorgás hallatszik, ahogy a VW bogár beszorul a Chevy és az út menti korlát közé, míg végül kiszakad a korlát, és a VW belezuhan a szakadékba.

Smoke beletapos a fékbe. Ahogy kiszáll a kocsiból, égett gumi szagát érzi a hűvös levegőben. Visszamegy, és látja, ahogy a húszhuszonöt méteres mélységben a VW első lökhárítója a tajtékos hullámok megtörő oválisai alá merül a feneketlen tengerbe. Ha nem tört el a gerince, akkor három percen belül megfullad. Bill Smoke megvizsgálja saját kocsijának a karosszériáját, és észreveszi, hogy az egyik gumi leeresztett. A névtelen, arctalan gyilkosságból, gondolja, hiányzik az emberi kapcsolatok varázsa.

Az amerikai kontinens fölé emelkedő nap, teljes fényerőre tekerve, egy új hajnal eljövetelét hirdeti.

TIMOTHY CAVENDISH RETTENETES MEGPRÓBÁLTATÁSAI

Egy szép alkonyatkor, négy-öt, jaj, istenem, nem, hat nyárral ezelőtt kegyelmi állapotban lebegve sétáltam egy greenwich-i fasorban, nagyra nőtt gesztenyefák és álcitrusok között. Ezek a XIX. század eleji épületek London legdrágább ingatlanjai közé tartoznak, de kedves olvasó, ha valaha is örökölnél egy ilyet, add el, ne lakjál benne. Az ilyen házak kiválasztanak magukból valami gonosz varázslatot, amitől a tulajdonosaik bediliznek. Az egyik ilyen áldozat, egykori rodéziai rendőrfőnök a szóban forgó este kitöltött a részemre egy csekket, ami olyan tekintélyes volt, mint saját maga, azért, hogy szerkesszem meg és nyomtassam ki az önéletrajzát. Lebegésemet részben ez a csekk okozta, részben pedig a Duruzoi pincészet 1983-as Chablis-ja, egy varázsital, ami milliónyi tragédiánkat egyszerű félreértésekké oldja.

Három barbiprostinak öltözött tini közeledett, a járda teljes szélességében vonszolva magukat. Leléptem az úttestre, hogy elkerüljem az ütközést. De ahogy odaértünk egymáshoz, letépték a papírt rikító színű jégkrémeikről, és csak úgy eldobták. Mintha bomba csapott volna a jó hangulatomba. Éppen mellettünk volt egy szemetes! Tim Cavendish, a Felháborodott Kispolgár így kiáltott a szabálysértőkre:

– Hahó, azokat fel kellene venni!

– Mé’, különben miffogsz csinálni? – vakkantották a hátam mögött.

Rohadt nősténymajmok.

– Nem áll szándékomban bármit is csinálni – jegyeztem meg a vállam fölött–, pusztán annyit mondtam, hogy ti...

A térdein összecsuklott, és a járdába vertem az arcomat, amitől eszembe jutott egy gyermekkori balesetem egy háromkerekű biciklivel, majd a fájdalom kitörölt mindent – kivéve magát a fájdalmat. Egy hegyes térd az avarba nyomta a képemet. Vér ízét éreztem. Hatvanegynehány éves csuklómat kilencven fokos gyötrelemmel hátracsavarták, és lecsatolták róla Ingersoll Solar órámat. Régimódi és mai trágárságok keverékére emlékszem még, majd mielőtt az útonállók megszerezhették volna a tárcámat is, érkezett egy jégkrémes autó az Ipanemai lányt játszva, és ettől támadóim úgy szétspricceltek, mint vámpírok a hajnal előtti pillanatban.

– És nem is tettél feljelentést? Tökfej! – mondta másnap reggel Madame X, miközben édesítőt szórt a reggeli zabpelyhére. – Az istenért, hívd már föl a rendőrséget! Mire vársz? Kihűl a nyom!

A fenébe is, kissé feljavítottam a valóságot, amikor azt mondtam neki, hogy öt tahó támadt rám, mindegyiknek horogkereszt volt a hajába borotválva. Hogyan is tehetnék most feljelentést arról, hogy három serdületlen, jégkrémet nyalogató kislány ilyen könnyedén fölém kerekedett? Az egyenruhás fiúknak a torkára akadt volna a keksz, amit rágcsáltak. Nem, támadóim nem fogják tovább rontani a nemzet bűnügyi statisztikáját. Ha az elrabolt Ingersoll nem lett volna szerelmem ajándéka sarkvidékivé vált házasságunk napfényesebb korszakából, az asszonynak el sem mondtam volna az egészet.

Hol is tartottam?

Különös, hogy az én koromban mindig egy másik történet jut az ember eszébe.

Nem különös, hanem rohadtul ijesztő. Dermot Hogginsszal akartam kezdeni ezt a történetet. Ez a hátránya annak, ha az ember kézzel írja az emlékiratait. Nem lehet átírni azt, ami már kész van anélkül, hogy még jobban elfuserálnád.

Szóval, én Dermot „Tornádó” Hoggins kiadója voltam, nem a pszichiátere vagy a rohadt asztrológusa, szóval honnan tudhattam volna, mi vár Sir Felix Finch-re azon a szörnyű éjszakán? Sir Felix Finch, a Kultúra Minisztere és a Trafalgar Könyvszemle „El Supremó”-ja, úgy ragyogott a média egén, hogy még most, egy évvel később is látható, akár szabad szemmel is. A bulvárvárlapok mind a címoldalon hozták, a komoly újságírók pedig kiborították a müzlistálkájukat, amikor a Rádió 4 bemondta, hogy ki zuhant le, és hogyan. A „rovatvezetők”, a ragadozó madarak és cinegék raja dicshimnuszokban csiripelte hódolatát a Művészetek Elhunyt Királya iránt.

Én viszont mostanáig megőriztem a méltóságomat. Arra azonban figyelmeztetnem kell az elfoglalt olvasót, hogy Felix Finch vacsora utáni kihajítása csak aperitif saját peripatetikus gyötrelmeimhez. Ha úgy tetszik, Timothy Cavendish Rettenetes Megpróbáltatásaihoz. Na, ez egy találó cím.

A Citromdíj kiosztásának éjszakája vala, Jake Csillagfényes Bárjában tartották, amely ünnepélyes körülmények között nyílt újra egy bayswateri tetőkertes épület felső szintjén, ami kicsit több is volt a jónál. Az egész rohadt kiadói tápláléklánc Jake-nél levegőzött és turbékolt. Nyughatatlan írók, gasztroszerzők, öltönyösök, kecskeszakállas beszerzők, alultáplált könyvkereskedők, fotósok és zsurnaliszták csapatai, akik szerint az, hogy „Dögölj meg!” azt jelenti, hogy „Jaj, nagyon jó lenne”. Hadd cáfoljam azt az alattomos szóbeszédet, hogy én állnék Dermot meghívása mögött, hogy Timothy Cavendish, ó igen, tudta, hogy a szerzője nagyszabású bosszúra éhezik, QED[18] az egész tragédia csak a hírverést szolgálta. Ezt a marhaságot az irigyeim találták ki. Senki sem vállalta magára, hogy Dermot Hogginsnak meghívót küldött volna, és most már nem valószínű, hogy az illető hölgy bevallja.

Mindegy, kihirdették a győztest, és mindnyájan tudjuk, ki kapta az ötven rugós díjat. Alaposan eláztam. Jó Pofa megismertette velem a „Tom őrnagy földi irányítója” nevű koktélt. Az idő nyilai bumerángokká változtak, és minden bajomról elfeledkeztem. Egy jazz-szextett rumbát kezdett játszani. Kimentem levegőzni a teraszra, és kívülről stíröltem a kavargást. Ahogy a londoni irodalmi életet figyeltem mulatás közben, Gibbon gondolatai jutottak eszembe az Antoninusok koráról. Kritikusok, kompilátorok és kommentátorok felhői sötétítették el a tudás egét, és a géniusz hanyatlását hamarost követte az ízlés megromlása.[19]

Dermot jött oda hozzám – a rossz hírek mindig kérlelhetetlenül megtalálnak. Hangsúlyozom, ha XIII. Piusz pápával[20] futok össze, az sem lepett volna meg jobban. Az az igazság, hogy Ötévedhetetlensége kevésbé rítt volna ki a társaságból – az én elégedetlen szerzőm banánszínű öltönyéhez csokoládébarna inget vett, és szederszín nyakkendőt kötött. Talán emlékeztetnem sem kell a kíváncsi olvasót arra, hogy az Ökölszendvics még nem tört be a könyvek világába. Még a könyvesboltokba sem jutott el, kivéve a bölcs John Sandoe boltját Chelsea-ben, és néhány szerencsétlen (egykor zsidó, majd szikh, újabban eritreai) újságárus pavilonját a Hoggins Testvérek területén, az East Enden. Pontosan a reklám és forgalmazás kérdéseit akarta Dermot megbeszélni a tetőkertben.

Századszorra is elmagyaráztam neki, hogy egy olyan szerzői társulás, mint a Cavendish Kiadó, nem képes arra, hogy csilivili katalógusokra szórja a pénzt, és gokartozós csapatépítő hétvégéket szervezzen az értékesítők számára. Újra elmagyaráztam neki, hogy az én szerzőim abban teljesednek ki, hogy pofás köteteket adhatnak át a barátaiknak, a családjuknak, az utókornak. Újra elmagyaráztam, hogy a gengszterkönyvek piaca telített, és hogy még a Moby Dick is égés volt Melville életében – noha nem pontosan ezt a szót használtam.

– Ez a visszaemlékezés tényleg fantasztikus – biztosítottam róla. – Adjon neki egy kis időt.

Dermot, aki részeg volt, szomorkás és süket, elnézett a korlát felett.

– Mindenfelé kémények. Nagyon magasan vagyunk.

Úgy gondoltam, hogy a veszély csak képzeletbeli.

– Ja.

– Kissrác koromban anya egyszer elvitt a Mary Poppinsra. Kéményseprők táncoltak a tetőkön. Videón is szokta nézni. Folyton azt nézte. A szociális otthonban.

– Emlékszem, amikor kijött a film. Tudom, mikor volt.

– Az ott – Dermot összevonta a szemöldökét, és a teraszablakon át a bárba mutatott. – Az kicsoda?

– Ki kicsoda?

– Az a csokornyakkendős, aki a fejdíszes csajra nyomul abban a nagy szeméttartóban.

– Az a tévés csávó, Felix... Felix hogyishívják?

– Felix k...a Finch! Az a f..., aki rászart a könyvemre a k...a buziújságjában?

– Tényleg nem ez volt a legjobb kritika, de...

– Ez az egyetlen k...a kritika jelent meg róla!

– De ennyire nem volt rossz...

– Nem? „Az olyan egykönyvetlen szerzők, mint Mr. Hoggins, a modern irodalom elgázolt macskái.” Észrevette, hogy mindenki „Mr.” lesz, mielőtt belemártják a pengét? „Mr. Hogginsnak bocsánatot kellene kérnie azoktól a fáktól, amiket kivágtak nagyképű »önéletrajzi regénye« miatt. Négyszáz öntelt oldal, ami egy hihetetlenül lapos és bárgyú befejezésben leheli ki lelkét.”

– Csillapodjon, Dermot. Igazából senki sem olvassa a Trafalgart.

– Elnézst! – szerzőm galléron ragadott egy pincért. – Hallott már a Trafalgar Könyvszemléről?

– Hogyne – felelte a kelet-európai pincér. – Az egész tanszékünk a Trafalgarra esküszik, ott vannak a legjobb kritikusok.

Dermot a korláton át lehajította a poharát.

– Ugyan már, ki egy kritikus? – próbáltam érvelni. – Valaki, aki gyorsan és arrogánsan olvas, de sohasem bölcsen...

A jazz-szextett befejezte a számot, Dermot pedig válasz nélkül hagyta megjegyzésemet. Elég részeg voltam ahhoz, hogy megérdemeljek egy taxit, és éppen indulni akartam, amikor egy cockney kikiáltóhoz hasonlító hang elhallgattatta az egész társaságot:

– Tisztelt díjkiosztó bizottság! A figyelmüket kérem!

Mennyei magasságos, épp Dermot ütött egymáshoz két tálcát.

– Könyvtündértársaim, van ma este még egy díjunk! – bömbölte. Oda sem figyelve a dévaj nevetésre és a beszólásokra, elővett a zakója zsebéből egy borítékot, felnyitotta, és úgy csinált, mintha olvasná. – A Legkiválóbb Könyvkritikus Díja. – A közönség bámult, méltatlankodott, pisszegett vagy zavarában másfelé nézett. – A küzdelem szoros volt, de a zsűri egyöntetűen Őfőméltóságát választotta a Trafalgar Könyvszemlétől, Mr. – mellnézést – Sir Felix Finch lovagot. Jöjjön ki, basszus!

Felzúgott a hallgatóság:

– Bravó, Felix! Bravó!

Finch nem lett volna kritikus, ha nem imádja az érdemtelen figyelmet. Szerintem fejben már a Sunday Times cikkének a címét fogalmazta: „Finch-i a város fölött”. Dermot ezalatt csupa őszinte mosoly volt.

– Vajon mi lehet a díjam? – affektált Finch, ahogy a taps alábbhagyott. – Az Ökölszendvics egyik be nem zúzott példánya dedikálva? Nem sok maradhatott belőle! – Finch társasága, komisszárjukat követve, nagyot nevetett. – Vagy egy ingyenes repülőút egy dél-amerikai ország homokos tengerpartjára, amivel nincs kiadatási egyezményünk?

– Eltaláltad, drágaságom – kacsintott rá Dermot –, pontosan egy ingyenes repülőutat nyertél.

Szerzőm megragadta Finch kabáthajtókáját, hanyatt vágta magát, lábait a nem-hittem-hogy-ilyen-alacsony Finch derekának vetette, és egy judomozdulattal magasan az éjszakai levegőbe repítette a médiagurut. Magasan a korlátot díszítő árvácskák fölé.

Finch üvöltésének – és az életének – ripityára tört vasak vetettek véget tizenkét emelettel lejjebb.

Valaki a szőnyegre öntötte az italát.

Dermot „Tornádó” Hoggins megigazította a zakóját, kihajolt az erkélyről, és ezt kiáltotta:

– NA, KI LEHELTE KI A LELKÉT EGY HIHETETLENÜL LAPOS ÉS BÁRGYÚ BEFEJEZÉSBEN?

A döbbent tömeg némán vált ketté, ahogy a gyilkos odament a ropogtatnivalókhoz. Később több tanú úgy emlékezett, hogy fekete glória vette körbe. Egy belga sós teasüteményt választott, amit bizcayai ajóka díszített, és petrezselymes szezámolajjal volt meghintve.

A tömeg kezdett magához térni. Elcsukló hangok hallatszottak, istenemek, és a lépcsőknél tolongás alakult ki. Szörnyűséges volt a zűrzavar! Hogy mi volt az én fejemben? Őszintén? Rémület. Naná. Meghökkenés? Talált. Hitetlenkedés? Természetesen. Félelem? Nem igazán.

Nem fogom letagadni, hogy alakulóban volt bennem egy érzés: ez a tragikus fordulat némi jóval is kecsegtethet. Haymarketi irodámban kilencvenöt zsugorfóliázott csomaggal volt Dermot Hoggins eladatlan Ökölszendvicséből, abból a szenvedélyes visszaemlékezésből, amit Nagy-Britannia hamarosan leghíresebbé váló gyilkosa írt. Frank Spratnél – annál a megtermett nyomdásznál Sevenoaksban, akinek annyi pénzzel tartoztam, hogy szegény csávába is került miattam – megvoltak a nyomólemezek, és egy pillanat alatt képes volt nyomtatni velük.

Keményfedelűt, hölgyeim és uraim.

Tizennégy font kilencvenkilenc pennybe fog kerülni.

Édes élet!

Gyakorlott szerkesztőként nem vagyok híve a visszautalásoknak, az előre utalásoknak és egyéb fortélyos irodalmi eszközöknek, ezek a 8o-as évekhez tartoznak, amikor posztmodernizmusból és káoszelméletből lehetett diplomázni. Nem fogok azonban mentegetőzni amiatt, hogy a saját elbeszélésem (újra)kezdete ennek a meghökkentő esetnek az egyéni változata. Látják, ez volt az első jó szándék, ami a pokoli Hullba vezető utamat kövezte ki, vagy inkább ez volt Hull hátterében, ahol a rettenetes megpróbáltatásomnak ki kell bontakoznia. Sorsom valóban olyan szerencsés fordulatot vett, amit Felix Finch Fatális Földbefúródása után megsejtettem. Az édes és ingyenes népszerűsítés szárnyán az Ökölszendvicsem, ami addig nagy bukta volt, a bestseller listák élére röppent, és ott majszolta a közönség, amíg szegény Dermot tizenöt évet kapott Wormwood Scrubs legjobb cellájában. A tárgyalás minden fordulata bekerült a kilencórás hírekbe. Halálában Sir Felix abból az önelégült, nagyképű fickóból, aki sztálinista módon uralta a művészeti alap pénzeit, átváltozott Nagy-Britannia legjobban szeretett művészeti gurujává, bizony.

Az Old Bailey lépcsőin özvegye azt nyilatkozta, hogy tizenöt év „gusztustalanul enyhe”, és már a következő napon elindult a „Tornádó Hoggins, Rohadj a Pokolban!” mozgalom. Dermot családja beszélgetőműsorokban indított ellentámadást, alaposan kivesézték Finch sértő kritikáját, a BBC második csatornája egy különleges dokumentumfilmet forgatott, amelyben a leszbikus riporter teljesen kiforgatta a szellemes megjegyzéseimet. De kit érdekelt? A pénzesfazék rotyogott – nem is, valójában kifutott, és lángra gyújtotta az egész rohadt konyhát. A Cavendish Kiadó – tehát Mrs. Latham és én – nem tudta, mi történt vele. Alkalmaznunk kellett a kolléganőm mindkét unokahúgát (persze félállásban, nem fog engem a társadalombiztosítás kimagozni). Az Ökölszendvics korábban említett, zsugorfóliázott csomagjai harminchat órán belül felszívódtak, Frank Sprat pedig szinte havonta újranyomta őket. A kiadói pályán töltött négy évtized alatt semmi sem hozott ekkora sikert. Működési költségeinket mindig a szerzői hozzájárulás fedezte – nem a tényleges rohadt értékesítés! Ez már-már etikátlannak látszott. És mégis, itt álltam a leltárban egy olyan bestsellerrel, ami egyszer akad egy évtizedben. Az emberek azt kérdezik: „Tim, mivel magyarázod ezt a féktelen sikert?”

Az Ökölszendvics tulajdonképpen nem volt más, mint egy jól megírt, energikus fiktív memoár. A kultúrbuzik először a késő esti műsorokban vitatták meg a könyv szocio-politikai hátterét, majd a reggeli adásban. A neonácik azért vették, mert jócskán csapkodott benne az erőszak. A worcestershire-i háziasszonyok azért vették, mert tutira kiváló olvasmány. A homoszexuálisok a közös klub miatt vették. Kilencvenezer, igen, kilencvenezer példány ment el belőle négy hónap alatt, és igen, még mindig keményfedelűről beszélek. Mialatt ezt írom, valószínűleg már készül az egész estés filmváltozat. A frankfurti könyvorgián olyanok biztosítottak nagyrabecsülésükről, akik addig arra sem vették a fáradságot, hogy megálljanak, és levakarjanak magukról. Azelőtt utálatos módon arról beszéltek, hogy a szerzők tartják el a kiadómat, most „kreatív pénzügyi szakértő” lettem. A fordítói jogok úgy estek az ölembe, mint a Rizikó utolsó körében az elfoglalt területek. Az amerikai kiadók (dicsőség és alleluja!) imádták ezt az ánglius-ariszto-megkapja-aminekijár-azelnyomott-írcsávótól aranybányát, és a tengerentúli árverések szédítő magasságokba repítették az előlegeket. Én, igen én birtokoltam ennek a hasmarsban szenvedő, platinatojást tojó tyúknak a kizárólagos jogait! A pénz úgy áramlott tátongóan üres bankszámláimra, mint az Északitenger egy holland zsilipbe. „Személyes banki tanácsadóm”, egy Elliot McCluskie nevű semmittevő karácsonyra küldött nekem egy képet szemük fényének[21] a fiókájáról. A Groucho Club ajtajában álló főmajmok „Kellemes estét, Mr. Cavendish” felkiáltással fogadtak, a korábbi „Kéne egy klubtag ajánlása!” helyett. Amikor bejelentettem, hogy magam fogom intézni a papírhátú változat kiadását, a hétvégi lapok könyvrovatai cikkeket hoztak a Cavendish Kiadóról, mint egy fehéren izzó, dinamikus szereplőről az elaggott gázbolygók által uralt játékban. Még a Financial Timesba is bekerültem.

Meglepő ezek után, hogy Mrs. Latham és én egy kicsit – de csak egy pindurit – lemaradtunk a könyvelésben?

A siker egy pillanat alatt elkábítja azt, aki nincs hozzászokva. Névjegyeket nyomtattam: Cavendish-Redux, az iránymutató regénykiadó. És azt gondoltam, miért ne adjam el a könyveket, ahelyett hogy kiadom őket? Miért is ne váljak azzá a komoly könyvessé, amiként a világ ünnepelt?

Ójajnekem! Azok a csinos kis kártyák lettek a vörös posztó, amit a sors bikája előtt lengettem. Amint híre ment, hogy Tim Cavendish szórja a pénzt, hitelezőim, ezek a kardfogú ragadozók elkezdtek az irodám körül sündörögni. Mint mindig, a kinek-mikor-mit fizessek gnosztikus matematikáját a felbecsülhetetlen Mrs. Lathamre hagytam. Így történt, hogy mind szellemileg, mind anyagilag készületlenül ért éjféli látogatóim megjelenése, majdnem egy évvel Felix Finch Éjszakája után. Be kell vallanom, hogy mióta Madame X elhagyott (egy fogorvossal csalt meg, tartozom ezzel az igazságnak, bármily fájdalmas is), Háztartási Anarchia lett úrrá Putney-ban lévő lakhelyemen (óh, igen, a rohadék német volt), így de facto a porcelán trón már régóta az irodaszékem volt. Jóféle konyakot tettem a lefüggönyözött vécépapírtartó alá, és nyitva hagytam az ajtót, hogy halljam a konyhai rádiót.

A szóban forgó éjszakán új versenylovaim, a Cavendish-Redux számára elküldött rengeteg kézirat (mind ehetetlen, éretlen paradicsom) miatt félretettem állandó mellékhelyiségbeli olvasmányomat, A római birodalom hanyatlása és bukása című könyvet. Tizenegy felé járhatott, amikor meghallottam, hogy matatnak a bejárati ajtón. Netán megkésett skinheadecskék jönnek locsolkodni?

Gyerekek játszanak? Vagy a szél?

A következő pillanatban az ajtó lerepült a rohadt zsanérokról! Azt hittem, az AI-Kaida vagy egy gömbvillám, de egyik sem. Úgy tűnt, hogy az előszobában egy egész rögbicsapat dübörög, pedig a betolakodók csak hárman voltak. (Megfigyelhették, hogy engem mindig hárman támadnak meg.)

– Timothy – jelentette ki a leggroteszkebb alak – Cavendish, gondolom. S épp kakálás közben találjuk.

„Tizenegy és kettő között van ügyfélfogadás, uraim – mondta volna Humphrey Bogart –, közben egy háromórás ebédszünettel. Szíveskedjenek távozni!” Én azonban csak annyit tudtam vakkantani, hogy:

– Jaj! Az ajtóm! A rohadt ajtóm!

A kettes számú bandita rágyújtott.

– Ma meglátogattuk Dermotot. Egy kissé csalódott. De ki ne volna az a helyében?

Összeállt a kép. Én pedig összetörtem.

– Dermot fivérei! – (Olvastam róluk Dermot könyvében. Eddie, Mozza és Jarvis.)

Forró parázs égette meg a combomat, és már nem tudtam követni, hogy melyik pofa mit mondott. Olyan volt, mintha egy Francis Bacon[22] oltárkép elevenedett volna meg.

– Úgy tűnik, az Ökölszendvics jól fogy.

– Halmokban áll a reptéri könyvesboltokban.

– Biztos volt egy sanda gyanúd, hogy meglátogatunk.

– Egy ilyen éles eszű üzletember, mint te.

A londoni írek még a legjobb napjaimon is fel szoktak idegesíteni.

– Na de fiúk! Dermot aláírt egy szerződést a szerzői jogok átruházásáról. Nézzék, mindenben megfelel az előírásoknak, van is egy másolat itt a táskámban... – Tényleg nálam volt az irat. – A tizennyolcas pont, a szerzői jogokról... azt jelenti, hogy az Ökölszendvics jogilag... őő... – Nem volt olyan könnyű ezt megmagyarázni, miközben az alsóm a bokámnál volt. – Őő..., jogilag a Cavendish Kiadó tulajdona.

Jarvis Hoggins vetett egy pillantást az iratra, de összetépte, mikor hosszabbnak bizonyult, mint amit türelme lett volna elolvasni.

– Dermot akkor írta alá ezt a k...a fecnit, amikor a könyve még csak a k...a hobbija volt.

– Amit meglepetésnek szánt beteg, öreg édesanyánknak, isten nyugosztalja.

– Megemlékezés a papi fénykoráról.

– Dermot sosem írt alá egy k...a szerződést a k...a évad sikeréről.

– Tettünk egy látogatást a nyomdászodnál, Mr. Spratnél is.

A kedvünkért átnézte a könyvelését.

A szerződés konfettiként hullott alá. Mozza olyan közel volt hozzám, hogy kiszagolhattam a vacsoráját.

– A Hoggins fivérek pénzéből egy egész halomnyit kellett összegereblyézned.

– Biztos vagyok abban, hogy meg tudunk egyezni, egy, hm, hm tőkeáthelyezésről, ami...

– Legyen három – szakított félbe Eddie.

Úgy csináltam, mint aki összerezzen fájdalmában.

– Háromezer font? Fiúk, nem hiszem...

– Ne legyél ilyen tökfej. – Mozza a két ujja közé csippentette az arcomat. – Há-rom-óra-kor. Holnap délután. Az irodádban.

Nem volt választásom.

– Talán...őő... tárgyalási alapként megnevezhetnénk egy összeget, amivel lezárhatjuk ezt a megbeszélést, és ami alapul szolgálna... a következő tárgyaláshoz.

– Okézsoké. Milyen összeget neveztünk meg korábban, Mozza?

– Ötven rongy ésszerűen hangzott.

– Ötvenezer font? – ezúttal nem kellett tettetnem a fájdalomkiáltást.

– Kezdetnek.

Beleim bugyogni kezdtek, buzogtak és forrtak.[23]

– Tényleg azt gondolják, hogy ennyi pénz hever itt cipősdobozokban? – Olyan hangon próbáltam beszélni, mint Piszkos Harry, de inkább Pösze Bilbónak hangzott.

– Remélem, valahol hever, grószfater!

– Készpénzben.

– Semmi trükk. Semmi csekk.

– Semmi ígéret. Semmi haladék.

– Régimódi készpénz. A cipősdoboz pont megfelel.

– Uraim, örömmel kifizetek egy megállapodott kompenzációt, de a törvény...

Jarvis füttyentett a fogai között.

– Segíteni fog a törvény egy ilyen idős embernek felépülni egy többszörös csigolyatörésből, Timothy?

– A te korodban az emberek nem épülnek, hanem összedőlnek. – tájékoztatott Eddie.

Minden erőmmel küzdöttem, de a záróizmaim nem engedelmeskedtek, és ágyúként lövelltek ki. Tréfálkozást vagy lekezelő viselkedést elviseltem volna, de kínzóim sajnálata már a teljes vereség jele volt. Valaki lehúzta a vécét.

– Háromkor. – A Cavendish-Redux ment a levesbe. A banditák a földön heverő ajtómon át masíroztak kifelé. Eddie visszafordult egy utolsó szóra:

– Van egy jó kis bekezdés Dermot könyvében. Azokról, akik nem fizetik vissza az adósságukat.

A kíváncsi olvasónak ajánlom az Ökölszendvics (mely megtalálható minden könyvkereskedésben) 244. oldalát. Semmiképpen sem étkezés után.

Haymarketi irodaházam előtt a taxik araszoltak, majd kilőttek. A belső szentélyemben Nefertiti fülbevalók csörögtek Mrs. Latham fülében (tőlem kapta ajándékba, amikor tizedik évét töltötte a Cavendish Kiadónál, a British Museum egyik boltjában vettem leértékelve), ahogy a fejét rázta: nem, nem, nem.

– Én meg azt mondom magának, Mr. Cavendish, hogy nem tudok háromig ötvenezer fontot szerezni. Ötezer fontot sem tudok szerezni. Minden pennyt, amit az Ökölszendvics hozott, felszívtak a régi adósságok.

– És senki nem tartozik nekünk?

– Mindig kézben tartom a könyvelést, Mr. Cavendish, vagy nem?

Ha kétségbeesem, hajlamos vagyok hízelegni.

– Ma a szabadon felhasználható hitelek korát éljük!

– Ma a hitelkorlátozások korát éljük, Mr. Cavendish.

Visszavonultam az irodámba, töltöttem magamnak egy whiskyt, és leöblítettem vele a tablettákat, amit a ketyegőmre szedek, majd megkerestem Cook kapitány utolsó útját az antik földgömbömön. Mrs. Latham behozta a postát, majd szó nélkül kiment. Számlák, hirdetések, jótékonysági szervezetek moralizáló lejmolásai, és egy csomag, melyet „TC Az »Ökölszendvics« Kiadójának Látnoki Figyelmébe” ajánlottak, s egy kézirat volt benne Fél életek címmel – ócska cím egy regénynek –, alcíme pedig Az első Luisa Rey-rejtély. Az ócskánál is ócskább. írónője, aki a gyanús Hilary V. Hush nevet viseli, így kezdte a kísérőlevelet: „Amikor kilencéves voltam, anyám elvitt Lourdes-ba, hogy imádkozzék: múljon el az ágybavizelésem. Képzelheti a meglepetésemet, amikor nem Szent Bernadett, hanem Alain-Fournier jelent meg nekem azon az éjszakán.”

Hát ez gyogyós. A levelet a „Sürgősen elintézendő” feliratú fachba hajítottam, és bekapcsoltam vadiúj és villámgyors gigabájtokkal teli számítógépemet, hogy játsszam egy aknakeresőt. Amikor már kétszer felrobbantam, felhívtam a Sotheby’s-t, hogy felkínáljam árverésre Charles Dickens saját, eredeti és hiteles íróasztalát hatvanezer fontos kikiáltási áron. Egy Kirpal Singh nevű elragadó értékbecslő sajnálkozott, hogy a szerző asztala már a Dickens Múzeumban van, és remélte, hogy engem nem vágtak meg nagyon érte. Be kell vallanom, hogy néha elvesztem a saját hazugságaim fonalát. Aztán felhívtam Elliot McCluskie-t, és érdeklődtem a gyönyörűséges fiókái felől.

– Remekül vannak, köszönöm.

Aztán ő érdeklődött a gyönyörűséges vállalkozásom felől. Kértem tőle egy nyolcvanezer fontos kölcsönt. Elgondolkodva mondta:

– Nos...

Lecsökkentettem az igényt hatvanra. Elliot felhívta a figyelmemet arra, hogy a teljesítményhez csatolt hitelképességi mutatóm pozitív felülvizsgálatára legkorábban további tizenkét havi folyamatos teljesítés után van lehetőség. Ó, hiányoznak a régi szép idők, amikor az ilyenek még kacagtak, mint a hiéna, elküldtek a pokolba, és letették a kagylót. Végigkövettem a földgömbön Magellán útját, és egy olyan század után vágyakoztam, amikor az újrakezdéshez csak azt kellett megvárni, mikor fut ki a következő klipper Deptfordból. Mivel a büszkeségem már úgyis cafatokban volt, felhívtam Madame X-et. Éppen a délelőtti piálással volt elfoglalva. Elmagyaráztam neki, milyen szorult helyzetbe kerültem. Kacagott, mint a hiéna, elküldött a pokolba, és letette a kagylót. Megforgattam a földgömböt. Megfordult a világ.

Amikor kiléptem, Mrs. Latham úgy nézett rám, mint keselyű a kisnyuszira.

– Ne is gondoljon uzsorásra, Mr. Cavendish. Egyszerűen nem éri meg.

– Sose aggódjon, Mrs. Latham, csak azt az egyetlen embert látogatom meg, aki jóban-rosszban kitart mellettem. – A liftben emlékeztettem a tükörképemet: a vér nem válik vízzé – aztán a tenyerembe szúrtam összecsukható esernyőm egyik bordáját.

– Ó, inkább a sátán tökei, mint te. Mi lenne, ha egyszerűen elhúznád a csíkot, és békén hagynál minket? – a bátyám a medencéje túloldaláról nézett rám, ahogy kiléptem a teraszára. Amennyire tudom, Denholme sosem úszott a medencéjében, de azért minden héten klórozta, meg amit még kell, még hóviharban is. Most egy hosszú nyelű hálóval faleveleket halászott. – Nem adok neked egy rohadt petákot sem, amíg a legutóbbit vissza nem fizeted. Miért kell mindig alamizsnát adnom neked? Nem, ne válaszolj. – Denholme elővakart egy maréknyi ázott levelet a hálóból. – Ülj csak vissza a taxidba, és húzz el a picsába. Másodszor már nem fogom szépen kérni.

– És hogy van Georgette? – Lesöpörtem néhány levéltetvet az elszáradt rózsaszirmokról.

– Georgette biztosan és állhatatosan halad a meghülyülés felé, nem mintha valaha is mutatnál egy csipetnyi valódi érdeklődést, amikor éppen nincs szükséged pénzre.

Egy gilisztát néztem, ahogy visszamászik a földbe, és azt kívántam, bárcsak a helyében lehetnék.

– Denny, egy elég vacak ügybe keveredtem. Ha nem jutok hozzá hatvanezer fonthoz, rettenetesen meg fognak verni.

– Vedd fel nekünk videóra!

– Nem viccelek, Denholme.

– Én sem. Szóval még a kétszínűsködés sem megy neked. És akkor? Miért lenne ez az én gondom?

– De hát testvérek vagyunk! Nincs lelkiismereted?

– Harminc évig voltam tagja egy kereskedelmi bank igazgatóságának.

Egy megcsonkított platán úgy hullatta egykor zöld leveleit, ahogy kétségbeesett emberek hullatják el megingathatatlannak hitt elszántságukat.

– Kérlek, Denny, segíts! Harminc rugó jó volna kezdetnek.

Ez túl sok volt neki.

– A rohadt életbe, Tini, a bankom csődbe ment! Azok a vérszívók a Lloydsnál kivéreztették! Elmúlt már az az idő, amikor ennyi dohányt tudtam leakasztani egy kézmozdulattal, elmúlt, elmúlt! A házunkon is jelzálog van, kétszeresen! Én vagyok a bukott óriás, te meg a bukott törpe. És különben is, azzal a rohadt könyveddel van tele az ismert világ minden könyvesboltja!

Az arcom elmondta, amire nem voltak szavaim.

– Az istenit, te idióta. Mikor kell fizetned?

Az órámra néztem:

– Ma háromig.

– Az felejtős. – Denholme letette a hálót. – Jelents csődöt. Reynard megcsinálja a papírmunkát, ő jó ember. Ezt a békát le kell nyelned, s akkor leráztad a hitelezőidet. A törvény világos...

– Törvény? Az én hitelezőim tapasztalata szerint a törvény azt jelenti, hogy egy zsúfolt cellában görnyedsz a klotyó fölé.

– Akkor tűnj el a balfenéken.

– Ezek mindent tudnak a fenekemről.

– Londonon kívül már biztonságban leszel. Húzódj meg a barátaidnál.

Barátaim? Kihúztam a listáról azokat, akiknek tartoztam, a halottakat meg azokat, akik eltűntek-az-idő-ürgelukában, és maradt...

Denholme megtette a végső ajánlatát.

– Nem tudok pénzt adni. Nekem sincs. De van egy kellemes hely, ahol tartoznak nekem egy-két szívességgel, és ott talán meghúzhatod magad egy időre.

A Patkánykirály temploma. Koromisten hodálya. Hádész záróizma. Igen, a King’s Cross pályaudvar, ahol az Ökölszendvics szerint egy szopatás csak egy ötösbe kerül – a földszinti férfivécé három leghátsó fülkéjében, bal kéz felől, a nap huszonnégy órájában. Felhívtam Mrs. Lathamet, hogy megmondjam neki: Prágába utazom, ahol három hétig Václav Havelnél töltöm az időt – ennek a hazugságnak a következményei úgy ragadtak hozzám, mint a herpeszvírus. Mrs. Latham bon voyage-t kívánt. Ő képes lesz elbánni Hogginsékkal. Mrs. Latham képes lenne elbánni az egyiptomi tíz csapással is. Tudom én, hogy nem érdemiem meg őt. Gyakran tűnődöm azon, miért is maradt a Cavendish Kiadónál. Nem azért, amit fizetek neki.

Az automatán a jegyfajták garmadája között kutakodtam: Retúr Napijegy Csúcsidőn Kívül, Kedvezményes Egy Útra Szóló Munkaszüneti Napot Követő Munkanapra és így tovább és így tovább; de melyik kell nekem? Valaki fenyegetően megbökte a vállamat, mire én a plafonig ugrottam – de csak egy öreg nénike akart segíteni azzal, hogy a retúr olcsóbb, mint az egy útra szóló. Azt hittem dilinyós, és majd hanyatt estem, amikor kiderült, hogy tényleg olcsóbb. Beraktam egy bankjegyet az uralkodó képmásával fölfelé, aztán lefelé, majd a másik felével előre, aztán újra megfordítva, de a gép mindig kiköpte.

Így hát beálltam a sorba, hogy egy élő embertől vegyek jegyet. Harmincegyen voltak előttem, igen, mindegyiket megszámoltam. Közben a pénztárosok kedvük szerint jöttek-mentek az ablakok mögött. Egy felkunkorodott szélű hirdetés arra biztatott, hogy vegyek ülőliftet. Végül, végül sorra kerültem:

– Napot, Hullba kérek jegyet.

A pénztárosnő hatalmas afrikai gyűrűivel játszott.

– Mikorra?

– A következő vonatra.

– Úgy érti, a „mai napra”?

– A „következő” általában a „mai napon” indul.

– A mai napra nem adok jegyet. Ott, anná’ a zablakná’ kap. Ez a zablak csak elővétel.

– De a villogó piros fény azt mutatta, hogy az ön ablakához jöjjek.

– Biztos nem. Menjen már, feltartja a sort.

– Nem, az a piros jel rohadtul azt mutatta, hogy ide jöjjek! Húsz perce állok a sorban!

Először csillant érdeklődés a szemében.

– Azt akarja, hogy az ön érdekében megváltoztassam a szabályokat?

A düh úgy szikrázott Timothy Cavendishben, mint villák a mikróban.

– Azt akarom, hogy problémamegoldó képességre tegyen szert, és adjon egy jegyet Hullba!

– Nem tűröm, hogy ilyen hangon beszéljen velem.

– Én vagyok a rohadt vevő! Én nem tűröm, hogy így beszéljen velem. Hívja ide a rohadt felettesét!

– Én vagyok a saját felettesem.

Elmorogtam egy izlandi eposzból származó szitkot, majd vissza akartam menni a sor elejére.

– Hé! – kiáltotta egy punk-rocker, akinek szögek álltak ki a koponyájából. – Nem látod ezt a k’va sort?

Lloyd-George azt javasolja, hogy sose mentegetőzzünk. Mondjuk el újra, csak most durvábban.

– Látom a „k’va sort”! Csak egyszer már végigálltam, és nem fogom újra végigállni, mert az a Nina Simone ott nem akar eladni nekem egy rohadt jegyet!

Erre lecsapott egy felcsatolható egyenruhát hordó, színes bőrű jeti.

– Mia zábra?

– Ez az öreg itt azt hiszi, hogy a kolosztómiája feljogosítja arra, hogy kikerülje a sort – mondta a bőrfejű –, és hogy rasszista megjegyzéseket tegyen az elővételi ablaknál ülő afro-karibi származású hölgyre.

Nem hittem a fülemnek.

– Nézd, pajtás – a jeti olyan leereszkedően szólt hozzám, mint egy nyomorékhoz vagy egy idős emberhez szoktak –, ebben az országban a sorok azért vannak, hogy rendben legyenek a dolgok, és akinek ez nem tetszik, az visszamehet oda, ahonnan jött, értve vagyok?

– Úgy nézek én ki, mint egy rohadt egyiptomi? Tudom, hogy ki kell várni a sort! Honnan? Mert már végigálltam, és...

– Ez az úriember azt állítja, hogy nem.

– Ez? Akkor is „úriember” lesz, amikor a maga szükséglakásának a falára festi, hogy Idegenek kifelé?

Kidagadtak a szemgolyói, de tényleg.

– A vasúti rendőrségnek jogában áll eltávolítani magát a helyiségből, vagy a civilizált társadalom tagjaként beállhat a sorba. Nekem egyre megy. De az nem megy, hogy valaki kikerülje a sort.

– De ha újra végigállom, lekésem a csatlakozást!

– Maga ‘sztán kitartó! – nyilatkoztatta ki.

A Sid Rotten-hasonmás mögött állókhoz fordultam. Lehet, hogy láttak a sorban, lehet, hogy nem, de senki sem nézett a szemembe. Anglia beadhatja a kulcsot, a kulcsot, a rohadt kulcsot.

Egy jó órával később London eltolatott dél felé, s magával vitte a Hoggins Fivérek Átkát. Ingázók töltötték meg a koszos vonatot, olyan szerencsétlenek, akik naponta kétszer húznak Nagy-Britannia elaggott vasútjainak haláltomboláján. A repülők olyan sűrűn köröztek leszállásra várva Heathrow felett, mint muslicák nyáron egy pocsolyánál. Túl sok minden van ebben a rohadt városban.

És mégis. Azt a lelkesültséget éreztem, amit egy utazás elején érez az ember, és elengedtem magam. Egyszer kiadtam egy ausztrál szerző könyvét Egy északi-területi rendőrbíró visszaemlékezései címmel, ami azt írta, hogy a cápák áldozatai abban a pillanatban, amikor ledarálja őket a fogak tölcsére, egy érzéstelenítő látomást tapasztalnak meg arról, hogy elmúlik a veszély, és elsodródnak a Csendes-óceán kékségébe. Én, Timothy Cavendish voltam ez az úszó, ahogy figyeltem, hogy London tovagördül, igen, te, te ravasz, parókás műsorvezető-város, a szomáliaiak lepukkant bérlakásaival; Kingdom Brunel[24]-viaduktjaiddal, az alkalmi munkások utcáival, a bekormozódott téglák és Doktor Dee, Crippen és Tsai sáros csontjainak rétegeivel, forró, üvegfalú irodaházakkal, ahol az ifjúság szirmai olyan koros kaktuszokká keményednek, mint az én faszari bátyám.

Essex emelte fel ocsmány fejét. Amikor ösztöndíjjal tanultam az állami középiskolában, a hivatalban güriző apjánál többre vágyó fiúként, ez a megye egyet jelentett a szabadsággal, a sikerrel és Cambridge-dzsel. És nézzék meg most. Bevásárlóközpontok és lakóparkok szivárogtak be, és foglalták el ősi földünket. Az Északitengerről fújó szél fodros felhőket kapott a fogai közé, és elhúzta a csíkot Közép-Anglia felé. Végre tényleg vidéken voltam. Anyámnak lakott erre egy unokatestvére, a családnak nagy háza volt, és azt hiszem, hogy Winnipegbe költöztek a jobb élet reményében. Ott! Épp ott, a Csináld-Magad áruház árnyékában diófák álltak, ahol Pip Oakes-szal – egy gyerekkori cimborámmal, aki tizenhárom évesen egy tartálykocsi kerekei alatt halt meg – egy nyáron belakkoztunk egy kenut, és végighajóztunk vele a Say-en. Tüskés pikók befőttesüvegben. Ott, éppen ott, annál a kanyarnál raktunk tüzet, hogy babot főzzünk, és krumplit süssünk alufóliában! Jöjj vissza, ó, jöjj vissza! Csak egyetlen pillantást vethetek rá? Sövénytelen, jellegtelen mezők. Essexből Winnipeg lett. Tarlót égettek, és a levegőt ropogós sültszalonna illata töltötte be. Ilyesféle tündérmeséken jártak a gondolataim, amikor Saffron Waldent elhagyva a szerelvény nagyot rándult, majd megállt.

– Őő... – szólalt meg a hangosbeszélő. – John, be van ez kapcsolva? John, melyik gombot kell megnyomni? – Köhögés. – A SouthNet Vasúttársaság elnézést kér amiatt, hogy ez a járat a menetrendtől eltérően meg fog állni a következő állomáson, mivel... nincs meg a mozdonyvezető. A járat a menetrendtől eltérően pontosan annyi ideig fog állni az állomáson, amíg megfelelő mozdonyvezetőt nem találunk. A SouthNet Vasúttársaság biztosítja önöket arról, hogy mindent megtesz azért – világosan hallottam, hogy valaki kuncog a háttérben! –, hogy helyreállítsa a megszokott kiváló szolgáltatást. – A vonaton utazók dühe láncreakcióként terjedt kupéról kupéra, noha korunkban a bűncselekményeket általában nem a praktikusan kéznél lévő bűnözők követik el, hanem vezérigazgatók tollai, messze a tömegtől a távoli London posztmodern, üvegből és acélból épült főhadiszállásain. A tömeg felének különben is vannak részvényei abban, amit atomjaira akar bontani.

Így hát ültünk. Bárcsak hoztam volna magammal olvasnivalót! De legalább volt ülőhelyem, és még Helen Keller kedvéért sem mondtam volna le róla. Citromkék volt az este. A pálya melletti árnyékok megszilárdultak. Az ingázók mobiltelefonjaikon csörögtek haza. Azon tűnődtem, hogy az a furfangos ausztrál rendőrbíró honnan tudta, mi villan át az agyán annak, akit egy cápa eszik meg. Szerencsés expresszvonatok suhantak el mellettünk – mindnek volt mozdonyvezetője. Vécére kellett volna mennem, de ezt el sem tudtam képzelni. Kinyitottam az aktatáskámat, hogy egy zacskó Werner-karamellát vegyek elő, de a Fél életek – Az első Luisa Rey-rejtély került a kezembe. Átlapoztam az első néhány oldalt. Jobb könyv lenne, ha Hilary V. Hush nem volna olyan mesterkélten Okos. Az írónő csinos kis fejezetecskéket írt, nyilván már a hollywoodi forgatókönyv járt a fejében. Elektromos zaj sikított a hangszórókból.

– A SouthNet Vasúttársaság sajnálattal tájékoztatja utasait, hogy nem található megfelelő mozdonyvezető ehhez a szerelvényhez, így továbbhaladunk Little Chesterfordba, ahonnan vonatpótló busz szállítja az utasokat Cambridge-be. Javasoljuk, hogy akinek van rá módja, gondoskodjon alternatív közlekedési módról, mivel a busz nem ér Little Chesterford állomásra [hogy zeng ez a név az emlékezetemben!] egy... előre nem ismert ideig. További információk a honlapunkon érhetők el. – A vonat cammogott egy mérföldet a félhomályban. A denevérek és a szélfútta szemét megelőzött bennünket. Ki vezeti a mozdonyt, ha nincs mozdonyvezető?

Fék, rázkódás, ajtónyitás. A jobb karban lévők kispricceltek a vonatból egy gyaloghídon át, míg én és egy páran a többiek közül, akiket egy preparátor is kihajítana, negyedgőzzel bicegtünk a menekülő-útvonalon. Én feltornásztam magam a lépcsőkön, majd megálltam lihegni. Itt voltam. A Little Chesterfield állomás gyaloghídján. Ti, vidéki vasútállomások istenei, teszek egy kis kirándulást. Az Ursula régi házához vezető ösvény még mindig megkerülte a kukoricaföldet. Sokkal többet nem ismertem fel. A Leghosszabb Csókolózás Szent Pajtájából Essex Legjobb Fitnessklubja lett. Ursula itt várt rám a francos Citroenjében azon az estén, az első félév őszi szünetében, bizony... itt, ezen a kavicsos terecskén. Milyen bohém dolog, gondolta az ifjú Tim, hogy egy kocsiban vár rám a nő. Én voltam IV. Tutankhamon, kinek királyi bárkáját núbiai rabszolgák hajtják az Áldozat Temploma felé. Ursula elvitt azon a pár száz méteren a Dockery-házba, amit egy skandivég konzul építtetett a szecesszió korában. Miénk volt a hely, mivel Mater és Pater Görögországban üdült Lawrence Durrell-lel, ha nem csal a memóriám. („Nem csal a memóriám.” Félrevezető sorocska.)

Négy évtizeddel később, az állomás parkolójában lévő személygépkocsik fényszórói világítottak meg egy rakás nyomorult lószúnyogot és egy menekülő kiadói szakembert esőkabátban, aminek csapkodtak a szárnyai, ahogy megpróbált átlábalni egy mezőn, amit az EU szubvenciók miatt hagytak parlagon. Azt gondolná az ember, hogy egy akkora helyen, mint Anglia, egy szerény élet minden eseménye elfér különösebb átfedés nélkül, úgy értem, nem a rohadt Luxemburgban élünk, de nem, állandóan keresztezzük, keresztül-kasul járjuk, és ismét keresztezzük saját régi útvonalainkat, mint valami műkorcsolyázó. A Dockery-ház még mindig állt, fagyalkerítés választotta el a szomszédságtól. Milyen fényűzőnek tűnt ez a ház a szüleim külvárosi dobozkája mellett – azt ígértem hát, hogy egy napon én is egy ilyen házban fogok lakni. És ezt az ígéretemet is megszegtem, de ezt legalább csak saját magamnak tettem.

Körbejártam a birtokot, le egészen egy bekötőútig, ami egy építkezéshez vezetett. Egy tábla állt ott: Hazle Close – Fényűző, Elegáns Otthonok Anglia Szívében. A Dockery emeletén égett a lámpa. Elképzeltem, ahogy egy gyermektelen pár rádiót hallgat. A régi ólomüveg ajtót valami biztonságosabbra cserélték. Abban az őszi szünetben úgy léptem be a Dockerybe, hogy készen álltam megszabadulni csúfos szüzességemtől, de olyan áhítatot éreztem Isteni Kleopátrám iránt, olyan ideges voltam, úgy kiütött az apja whiskyje, olyan lagymatag voltam, hogy még negyven év távolából is inkább fátylat borítanék annak az éjszakának a szégyenére. Na jó, negyvenhét év távolából. Ugyanaz a fehér levelű tölgyfa kapirgálta Ursula ablakát, miközben megpróbáltam teljesíteni, jóval azután, hogy még tisztességgel eljátszhattam, hogy be kell melegednem. Ursula hálószobájában Rahmanyinov második zongoraversenye szólt hanglemezről, abban a szobában, ahol most az elektromos gyertya világít az ablakban.

A mai napig összerezzenek, ha meghallom Rahmanyinovot.

Tudtam, hogy nulla esélye van annak, hogy Ursula még mindig a Dockery-házban lakjon. Amikor legutóbb hallottam róla, Los Angelesben volt PR irodája. Azért átnyomakodtam az örökzöld sövényen, és a sötét, elfüggönyözetlen étkezőablaknak nyomtam az orrom, Hogy beleshessek. Azon az őszi estén Ursula olvasztott sajtot tálalt egy szelet sonkán, amit egy csirkemellre rakott. Éppen ott – éppen itt. Még mindig éreztem az ízét. Még most is érzem, ahogy ezt írom.

Egy villanás!

A szobát körömvirágszínűre festette a villanyfény, és betáncolt – szerencsémre hátrafelé – egy kis boszorka vörös dugóhúzó fürtökkel.

– Anya! – hallatszott tompán az üvegen át. – Anya! – És anya bejött, ugyanolyan dugóhúzó fürtökkel. Ez elegendő bizonyíték volt számomra, hogy Ursula családja már régen elhagyta a házat, ezért visszamentem a bokrok közé – de egyszer még visszafordultam, és folytattam a kémkedést, mert... nos, mert, ühüm, je suis un homme solitaire[25]. Anya egy törött seprűnyelet javítgatott, miközben a kislány az asztalon ült, és a lábával kalimpált. Bejött egy felnőtt farkasember, levette az álarcát, és különös módon, vagy gondolom, ez nem is olyan különös, felismertem: híradós bemondó, Felix Finch fajtájából. Valamilyen Jeremy, olyan szemöldöke van, mint Heathcliffnek, olyan a modora, mint egy terriernek, ismerik a típust. Valami celluxot vett elő a tálaló fiókjából, és nagy lendülettel látott neki a seprűjavítási projektnek. Aztán nagymama is csatlakozott ehhez a házi boldogsághoz, és itt dögöljek meg, dögöljek meg kétszer, csak dögöljek meg szépen: Ursula volt. Az az Ursula. Az én Ursulám.

Nézzék csak ezt a fürge, idősebb hölgyet! Az én emlékeimben egyetlen napot sem öregedett – miféle sminkes döntötte romba hamvas ifjúságát? (Ugyanaz, aki a tiédet, Timbo.) Mondott valamit, mire a lánya és az unokája kuncogott, igen, kuncogtak, és én is kuncogtam... Mi? Mit mondott? Mondják el nekem is! Összegyűrt újságpapírt tömött egy piros harisnyába. Egy ördögfarok. A hátsójához tűzte egy biztosítótűvel, az én szívem kemény héját pedig egy egyetemi halloween buli emléke törte meg úgy, hogy kicsurgott a sárgája – akkor is ördöglánynak öltözött, vörösre festette az arcát, és egész éjjel csókolóztunk, csak csókolóztunk, és reggel találtunk egy melósoknak való büfét, ahol erős tejes teát lehetett kapni koszos bögrékben, és annyi tojást, ami elég lett volna a svájci hadsereg agyonzabáltatására. Pirítós forró paradicsompürével. HP szósz. Őszintén, Cavendish, volt valaha az életben ilyen élvezetes reggelid?

Úgy a fejembe szállt a nosztalgia, hogy ráparancsoltam magamra: induljak, mielőtt hülyeséget csinálok. Egy ocsmány hang pár lépésről ezt mondta:

– Meg ne moccanj, mert lemérászollak, és pörkölt lesz belőled!

Meghökkentő? Egy rohadt Sugárhajtású Függőleges Felszállóegység kellene! Szerencsére, aki fel akart darabolni, egy nappal sem volt több tízévesnél, és a motoros fűrészének a fogai kartonpapírból voltak, de a véres kötszer elég látványos volt. Ezt halkan el is mondtam neki. Rám fintorgott:

– Te Ursula nagyi barátja vagy?

– Igen, valamikor az voltam.

– És minek öltöztél erre a bulira? Mi a jelmezed?

Most kell elmenni. Az örökzöld felé araszoltam.

– Ez a jelmezem.

Az orrát túrta.

– Egy halott, akit kiástak a temetőből?

– Ez elbűvölő lenne, de nem, én az Elmúlt Karácsony Szelleme vagyok.

– De halloween van, nem karácsony.

– Na ne! – csaptam a homlokomra. – Tényleg?

– Aha...

– Akkor tíz hónapot késtem! Szörnyű! Jobb, ha visszamegyek, mielőtt észreveszik, hogy hiányzom – és szóvá teszik!

A fiú egy képregényből ellesett kung-fu pózba vágta magát, és felém suhintott a láncfűrészével.

– Ne olyan gyorsan, Zöld Lidérc! Magánlaksértést követtél el! Hívom a rendőrséget!

Ez háború.

– Szóval ilyen árulkodó júdás vagy? Én is ismerem azt a játékot. Ha árulkodsz, elmondom a barátomnak, a Következő Karácsony Szellemének, hogy hol van a házad, és akkor tudod, mit fog csinálni veled?

A kis szarjancsi tágra nyílt szemekkel rázta meg a fejét; meg volt zavarodva.

– Amikor a családod mind a kényelmes kis ágyikójában aluszkál, be fog csusszanni a házatokba az ajtó alatti résen, és megeszi – a – kiskutyádat! – Forrt a méreg az epevezetékemben. – A kunkori farkát a te párnád alá teszi, és így téged fognak okolni. Valahányszor meglátnak a barátaid, azt fogják kiabálni, hogy „Kutyagyilkos!” Barátok nélkül öregszel meg, és nyomorultul, egyedül fogsz meghalni egy karácsonyi reggelen fél évszázad múlva. Szóval, ha a helyedben lennék, egy szót sem sóhajtanék senkinek arról, hogy láttál engem.

Átnyomultam a sövényen, mielőtt ezt mind felfoghatta volna. Ahogy az állomás felé tartottam a járdán, a szél magával hozta a szipogását:

– De hát nincs is kiskutyám...

Elrejtőztem egy Private Eye mögött az orvosi rendelő Wellness Kávézójában, ami elég jól keresett rajtunk, hajótörötteken. Félig-meddig számítottam rá, hogy megjelenik a felháborodott Ursula az unokájával és egy rendőrrel. Magánmentőcsónakok jöttek kiszabadítani a brókereket. Öreg Timothy apó ezt tanácsolja fiatalabb olvasóinak (s ez benne foglaltatik ennek a visszaemlékezésnek az árában): éljétek úgy az életeteket, hogy ha idős korotokban lerobban a vonatotok, vigyen haza egy meleg, száraz autó, amit szeretteitek vezetnek – vagy egy bérelt sofőr, ez nem számít.

Három whiskyvel később érkezett egy tekintélyes busz. Tekintélyes? Edward király rohadt uralkodásából származott. Egész Cambridge-ig el kellett viselnem a diákok szövegét. Bajok a fiúkkal, szadista tanárok, démoni szobatársak, valóságshow-k, a mindenit, nem is tudtam, hogy a gyerekek ebben a korban ilyen hiperaktívak. Amikor végre megérkeztem a cambridge-i állomásra, kerestem egy telefonfülkét, hogy értesítsem az Auróra-házat, ne számítsanak rám másnapig, de az első két telefon tönkre volt téve (Cambridge-ben, kérdem én!), és csak amikor a harmadikhoz értem, néztem meg a címet, s akkor vettem észre, hogy Denholme elmulasztotta ráírni a telefonszámot. Találtam egy kereskedelmi utazóknak való szállodát egy mosoda mellett. Nem emlékszem a nevére, de már a recepció alapján tudtam, tele lesz macskaszarral, és ahogy általában, az első benyomásom pontosnak bizonyult. Halálosan fáradt voltam ahhoz, hogy körbenézzek egy szebbért, meg aztán a rohadt pénztárcám is eléggé lefogyott. A szobámban a plafonig értek az ablakok, a sötétítőt pedig nem tudtam lehúzni, mert nem vagyok négy méter magas. A fürdőkádban a khakiszínű golyócskák tényleg egérszarból voltak, a zuhany csapja a kezemben maradt, a forró víz pedig langyos volt. Szivarfüsttel fertőtlenítettem a szobát, és az ágyra feküdtem, visszaemlékezve a szeretőim szobáira, időrendben, kukucskálva az idő mocskos távcsövén. Rupert herceg és a fiúk nem kavarodtak fel. Érdekes módon az sem foglalkoztatott, hogy a Hoggins testvérek kifosztják a lakásomat odaát Putney-ban. Nagyon sovány zsákmány lehet a legtöbb szajréjukhoz képest, ha ki lehet indulni az Ökölszendvicsből. Néhány szép első kiadás, de nem sok más érték. A tévém azon az estén halálozott el, amikor II. George Bush pattant a trónra, és nem mertem újat venni. Madame X magával vitte a régiségeit és a családi ékszert. Rendeltem egy tripla whiskyt a szobaszolgálattól – dögöljek meg, ha hajlandó vagyok a bárban együtt inni egy csapat üzletemberrel, akik puncikkal és prémiumokkal dicsekszenek. Amikor végre megérkezett a tripla whiskym, már alig volt dupla, s ezt szóvá is tettem. A menyétképű serdülő megvonta a vállát. Nem mentegetőzött, csak vállat vont. Megkértem, hogy húzza le a sötétítőt, mire rápislantott, és hátralépett.

– Nem érem el! – Erre borravaló helyett csak annyit mondtam:

– Akkor ez lesz minden. – Egy bűzös fingot eresztett meg, ahogy kiment. Tovább olvastam a Fél életeket, de belealudtam kevéssel azután, hogy Rufus Sixsmith-t halva találták. Tisztán és érthetően arról álmodtam, hogy egy külföldi menekült kisfiút bíztak rám, aki azért könyörög, hogy mehessen egyet egy olyan játékon, ami az áruházak sarkában áll, és ötven pennyt kell beledobni. Azt mondtam, rendben van, de amikor a gyerek leszállt, Nancy Reaganné változott. Hogy fogom ezt megmagyarázni az anyjának?

Felébredtem a sötétben, a számnak ragasztóíze volt. A nagyszerű Gibbon történelemértelmezése különösebb ok nélkül megjelent előttem egy darab papíron: valamivel több, mint az emberiség bűntetteinek, bolondságainak és szerencsétlenségeinek listája. Timothy Cavendishnek a földön eltöltött ideje, tíz szóban összefoglalva. Újra megvitattam a régi érveket, aztán olyanokat, amelyek sosem léteztek. Elszívtam egy szivart, míg végül a plafonig érő ablakok a vizenyős hajnal sávjait mutatták. Megborotváltam a pofámat. Egy elgyötört ír nő a földszinten pirítóst szolgált fel (égett és fagyott közül lehetett választani) rúzsszínű lekvárok tasakjaival és sótlan vajjal. Eszembe jutott, mit mondott Jake Balokowsky[26] Normandiáról: olyan, mint Cornwall, de meg lehet enni a kaját.

Az állomáson folytatódtak a megpróbáltatásaim, amikor megpróbáltam visszatérítést kapni az előző nap megszakadt utazás miatt. A pénztáros fazon, akinek kifakadtak a pattanásai, ahogy rájuk néztem, ugyanolyan hajthatatlanul ostoba volt, mint a kollegája a King’s Crosson. A vasúttársaság ugyanabból az őssejtből klónozza őket. A vérnyomásom majdnem rekordot döntött.

– Hogy érti, hogy a tegnapi jegy már érvénytelen? Nem én tehetek arról, hogy a rohadt vonat lerobbant!

– És nem is a mi hibánk. A vonatot a SouthNet üzemelteti. Mi pedig a TicketLords vagyunk.

– Szóval akkor hol reklamáljak?

– Hát, a SouthNet Loco egy düsseldorfi holdinghoz tartozik, aminek az a finn mobiltelefon társaság a tulajdonosa, úgyhogy legjobb, ha Helsinkiben keres valakit. Köszönje meg az őrangyalának, hogy nem siklott ki a vonat. Mostanában ez igen gyakori.

A hitetlenkedés bolyhos nyuszija néha olyan gyorsan süvít el a kanyarban, hogy a nyelv agara még az indítóketrecben várakozik. Sebesen kellett felrobognom a lépcsőn, hogy elérjem a következő vonatot – s akkor kiderült, hogy törölték! De a korábbi vonat „szerencsére” annyit késett, hogy még mindig nem indult el. Minden ülőhely foglalt volt, és egy tízcentis helyre kellett bepréselnem magamat. Elvesztettem az egyensúlyomat, amikor megrándult a vonat, de összetömörített emberekből álló védvonal fogta fel a zuhanásomat. így is maradtunk, félig elzuhanva. A Ferde Emberek.

Cambridge külvárosát ma csupa tudományos intézmény foglalja el. Ursulával az alatt a különös híd alatt hajókáztunk, ahol most abban az űrkorszaki Biotech kockában embereket klónoznak gyanús koreaiak számára. Ó, milyen rohadtul elviselhetetlen az öregedés! A régi énjeink azért sóvárognak, hogy újra a nagyvilág levegőjét szívhassák, de kitörhetnek-e valaha ezekből az elmeszesedett gubókból? Á, egy francot.

A fák boszorkányosan hajlongtak a hatalmas égbolt előtt. Vonatunk menetrenden kívül és magyarázat nélkül megállt egy kiégett mezőn – arra nem emlékszem, hogy mennyi ideig álltunk. Az órám az előző éjszaka közepén megállt. (A mai napig hiányzik az Ingersollom.) Utastársaim arcvonásai olyan formákká olvadtak, melyek félig-meddig ismerősnek tűntek: megesküdtem volna, hogy a mögöttem ülő ingatlanügynök, aki folyton a mobiljába dumált, hatodikos koromban a hokicsapat kapitánya volt; az a zord nő pedig, aki kettővel előttem ült, és a Vándorünnepet[27] olvasta, nem az az adóhatósági gorgó, aki pár éve úgy megizzasztott?

A tengelyek végül megcsikordultak, és a vonat lassú döcögéssel megérkezett egy másik falusi állomásra, melynek repedezett tábláján ezt lehetett olvasni: „Adlestrop”[28]. Egy megfázástól rekedtes hang ezt mondta be:

– A Centrallo Vasúttársaság sajnálattal közli, hogy a fékrendszer meghibásodása miatt a vonat egy rövid időre megáll ezen az – „hapci” – állomáson. Kérjük utasainkat, hogy szálljanak le... és várják meg a helyettesítő vonatot. – Utastársaimnak tátva maradt a szájuk, sóhajtoztak, átkozódtak, a fejüket rázták. – A Centrallo Vasúttársaság az elnézésüket kéri a – „hapci” – kellemetlenségért, és biztosítja önöket, hogy mindent megtesz azért, hogy helyreállítsa a megszokott kiváló – „haaaapci” – szolgáltatást. Dobj meg egy pézsével, John.

Tény, hogy ennek az országnak a vasúti járműveit Hamburgban vagy arrafelé gyártják, és amikor a német mérnökök a Nagy-Britanniába szánt vagonokat ellenőrzik, importálniuk kell hozzá a mi elszart, privatizált síneinkből, mivel a tisztességesen karbantartott európai vasúti pályák nem biztosítanának megfelelő tesztkörülményeket. Tulajdonképpen ki is nyerte meg a rohadt háborút? Jobb lett volna, ha az A1-en menekülök Hogginsék elől, egy rohadt ugrálóboton.

Befurakodtam a koszos restibe, vettem egy cipőpasztaízű süteményt és egy bögre teát, amiben dugómorzsák úszkáltak, s pónitenyésztők beszélgetését hallgattam. A reménytelenségtől az ember egy másik élet után kezd sóvárogni. Miért fordítottad az életedet a könyvek felé, TC? Uncsi, uncsi, uncsi! A visszaemlékezések elég rosszak, de az a sok rohadt regény! A hős útra kel, egy ismeretlen érkezik a városba, valaki akar valamit, amit vagy megszerez, vagy nem, az egyik akarat a másiknak feszül. „Csodálj engem, hiszen én egy metafora vagyok!”

Elbotorkáltam az ammóniaszagú vécébe, ahonnan egy tréfamester ellopta a villanykörtét. Éppen lehúztam a sliccemet, amikor hangot hallottam a homályból.

– Hé, uram, van tüze, vagymi? – Miután visszatért a szívverésem, előkotortam az öngyújtómat. A láng tőlem néhány centire úgy világított meg egy vastag ajkai közt szivart tartó, rasztafrizurás alakot, mint egy Holbein-festményen. – Kösz! – suttogta fekete Vergiliusom, előrehajtva a fejét, hogy a szivar vége a lánghoz érjen.

– Őő, nagyon szívesen, tényleg – mondtam.

Széles orra megrándult.

– És merre tartasz, öregem?

Gyorsan ellenőriztem, hogy megvan-e a tárcám.

– Hullba... – Belebonyolódtam egy ostoba lódításba. – Vissza kell adnom egy regényt. Egy ottani könyvtárosnak. Nagyon híres költő. Az egyetemen.[29] A táskámban van. Az a címe, hogy Fél életek.

A raszta szivarjának komposztszaga volt. Sosem tudom kitalálni, hogy valójában mit gondolnak. Nem mintha igazából ismertem volna egyet is. Nem vagyok fajvédő, de azt gondolom, kell néhány nemzedék, míg az úgynevezett olvasztótégelyekben az egyes részek megolvadnak.

– Uram – mondta nekem a raszta –, magának... – Megrándult az arca – ...ez kell. – Engedtem a felajánlásnak, és szívtam egyet a szivarból, ami olyan vastag volt, mint egy darab szar.

A rohadt életbe!

– Mi ez?

Olyan hangot adott ki a torkával, mint egy didzseridu.

– Az biztos, hogy nem Marlboro megyében terem! – A fejem több százszorosára duzzadt, Alice-módra, és egy többszintes parkolóházzá változott, ahol ezeregy operai Citroen parkolt.

– Meghiszem azt! – állította az az Ember, Aki Korábban Tim Cavendish Volt.

A következő dolog, amire emlékszem, az, hogy a vonaton ülök, és tűnődöm, hogy ki falazta el a kupémat mohos téglákkal.

– Készen állunk, Mr. Cavendish – mondta egy kopasz, szemüveges fazon. Senki nem volt ott vagy bárhol. Csak egy takarító ment végig az üres kocsin, és egy zsákba szedte a szemetet. Lemásztam a peronra. A hideg a csupasz nyakamba vájta a karmait, és fedetlen helyeket keresett. Újra a King’s Crosson lennék? Nem, ez inkább Gdansk télvíz idején. Kétségbeesve vettem észre, hogy nincs nálam a táskám és az esernyőm. Visszamásztam, és levettem őket a poggyásztartóról. Az izmaim mintha elsorvadtak volna, míg aludtam. Kint éppen elment egy targonca, amit egy Modigliani vezetett. Hol a fenében vagyok?

– Halbava györegem – válaszolta a Modigliani.

Arab? Az agyam a következő javaslatot tette: egy Eurostar vonat megállt Adlestropban, felszálltam, és az Isztambuli Központi pályaudvarig aludtam. Megzápul az agyam. Szükségem volt egy világos feliratra, angolul.

ÜDVÖZÖLJÜK HULLBAN!

Istennek hála, az utazásom már majdnem véget ért. Mikor voltam utoljára ennyire északon? Soha bizony. Hideg levegőt nyeltem, hogy elmúljon a hányingerem, így van. Tim, nyeld le. A megbántott gyomor megmutatta a kellemetlenség okozójának a képét: a raszta szivarja villant elém. Az egész állomást feketére festették. Befordultam egy sarkon, és láttam két kivilágított órát a kijárat felett, de két óra, amely különböző időt mutat rosszabb, mint ha az embernek nincs órája. A kijáratnál nem volt ellenőr, aki megnézte volna az égbekiáltóan drága jegyemet, így becsapva éreztem magamat. Kint valaki az autójával araszolt prostikra lesve, másutt egy ablak csillant meg, a mellékutca túloldaláról pedig zene áradt egy kocsmából, hol elhalkulva, hol felhangosodva.

– Tudsz adni egy kis aprót? – kérdezte, nem, követelte, nem, vádolt egy pokrócba bugyolált szerencsétlen kutya. A gazdája orra, szemöldöke és ajka úgy tele volt piercinggel, hogy egy erős elektromágnes rögtön szétszaggatta volna a képét. Mit csinálnak ezek az emberek egy repülőtéri fémdetektornál?

– Van apród? – Láttam magam az ő szemével, egy gyönge vén trotty egy barátságtalan, késői városban. A kutya feltápászkodott, megérezte a sebezhetőségemet. Egy láthatatlan őrangyal megfogta a könyökömet, és egy taxidroszthoz vezetett.

Úgy tűnt, hogy a taxi egy miniatűr örökkévalóságig kerüli meg ugyanazt a körforgalmat. A rádióban egy énekes fájdalmasan vonított egy dalt arról, hogy minden, ami meghal, visszatér egyszer. (Isten őrizzen – emlékezzenek a Majomkézre![30]) A sofőr feje nagyon-nagyon nagy volt a vállához képest, biztos az az elefántember betegsége van, de amikor hátrafordult, felismertem a turbánját. Az utasain siránkozott.

– Folyton azt mondják: „Fogadjunk, nincs ilyen hideg ott, ahonnan jön, mi?”, és én folyton azt válaszolom: „De még mennyire, öregem. Még biztos nem járt februárban Manchesterben.”

– Tudja, merre van az Auróra-ház, ugye? – kérdeztem, mire a szikh azt felelte:

– Látja, már meg is érkeztünk. – A keskeny felhajtó egy meghatározhatatlan méretű, lenyűgöző század eleji kastélyhoz vezetett. – Zakri-zenhat-fonlesz.

– Nem ismerek senkit, akit így hívnak.

Zavartan nézett rám, majd megismételte.

– Ezakkor-t’zenhat-font-lesz.

– Ja, igen. – A tárcám nem volt sem a nadrágzsebemben, sem a zakóm zsebében. De az ingem zsebében sem. És hiába kerestem újra a nadrágzsebemben. Egy szörnyű gondolat pofordult meg a fejemben.

– Kiraboltak!

– Kikérem magamnak a gyanúsítást. A taxiórámat hivatalosan ellenőrizték.

– Nem úgy értem – ellopták a tárcámat!

– Ó, már értem. – Jó, érti. – Nagyon jól értem! – Egy szubkontinens minden dühe előrajzott a sötétben. – Maga azt gondolja, hogy ez a curryfaló tudja, kinek fognak hinni a fakabátok.

– Ugyan már! – tiltakoztam. – Nézze, van nálam apró, egy csomó aprópénz... igen... itt van, hála istennek! Igen, asszem van annyi...

Megszámolta a zsozsót.

– És a borravaló?

– Itt van az is... – Az összes vasat a másik kezébe szórtam, és kimásztam a kocsiból, egyenesen az árokba. Elesettségem perspektívájából szemléltem, ahogy elhúz a taxi, és a greenwich-i rablótámadás kellemetlen emléke rémlett fel bennem. Nem az órám vagy a horzsolások vagy a sokk volt az, ami megsebzett. Hanem az, hogy én egy olyan ember vagyok, aki valaha szembeszállt négy arab csavargóval Ádenben, és föléjük is kerekedett, de a lányok szemében... egyszerűen csak öreg voltam. S provokációnak tekintették, hogy nem olyan voltam, amilyennek egy öregnek lennie kellene – láthatatlan, csendes és ijedt.

Felkecmeregtem az emelkedőn a lenyűgöző üvegajtóig. A recepció környékén a kavics aranyfényben ragyogott. Kopogtam, mire rám mosolygott egy nő, aki szerepelhetett volna a Florence Nightingale című musicalben. Úgy éreztem, mintha valaki suhintott volna egyet egy varázspálcával, és azt mondta volna: „Cavendish, véget értek a szenvedéseid!”

Florence beengedett.

– Üdvözlöm az Auróra-házban, Mr. Cavendish!

– Ó, nagyon kedves öntől. Elmondhatatlanul és rohadtul szörnyű napom volt.

Egy földre szállt angyal.

– Az a fontos, hogy biztonságban megérkezett.

– Igen, de szóba kell hoznom egy anyagi jellegű kellemetlenséget. Tudja, az ide vezető úton...

– Most egyedül azzal törődjön, hogy egy jót aludjon. Minden mással törődünk mi. Csak írja ezt itt alá, és megmutatom a szobáját. Szép csendes szoba, a kertre néz. Imádni fogja.

Hálától könnyes szemmel követtem a menedékembe. A szálloda modern volt, hibátlan, a csendes folyosókon nagyon lágy világítással. Felismertem néhány gyermekkori illatot, de nem tudtam pontosan beazonosítani őket. Mindjárt fellövik a pizsamát! A szoba egyszerű volt, az ágynemű ropogós és tiszta, a melegítőn vártak a törülközők.

– Rendben lesz így, Mr. Cavendish?

– Tökéletes, kedves hölgyem!

– Akkor szép álmokat! – Tudtam, hogy azok lesznek. Gyorsan lezuhanyoztam, bebújtam a pizsómba, és fogat mostam. Az ágy kemény volt, de kényelmes, mint egy strand Tahitin. A Hoggins-horror messzebb volt Hondurasnál, megúsztam a dolgot, és Denny, a drága Denholme állja a számlát. A bajban ismerszik meg az igazi báty. Vattacukor párnáimban szirének énekeltek. Reggel új életet kezdek, egészen, egészen újat. Ezúttal mindent jól fogok csinálni.

„Reggel új életet kezdek.” A sors szereti aláaknázni ezt a négy szót. Arra ébredtem, hogy egy bubifrizurás, nem túl fiatal nő a holmim közt motoszkál, mint egy turkálóban.

– Mi a rohadt francot csinálsz a szobámban, te bibircsókos tolvaj koca? – mondtam félig ordítva, félig lihegve.

A nő bűntudat nélkül letette a zakómat.

– Azért nem mosom ki a száját, mert maga új itt. De csak most. Én figyelmeztettem. Nem viselem el a sértő hangnemet az Auróra-házban. Senkitől. És én nem beszélek a levegőbe, Mr. Cavendish. Soha.

Egy betörő megdorgálja az áldozatát, mert az csúnyán beszél!

– Rohadtul úgy beszélek hozzád, ahogy rohadtul tetszik nekem, te büdös, rohadt tolvaj! Kimosod a számat? Szeretném azt látni! Hívjuk a szálloda biztonsági őrét! Hívjuk a rendőrséget! Te bejelented a sértő hangnemet, én pedig a betörést, magánlaksértést és lopást!

Odajött az ágyhoz, és keményen állon vágott.

Úgy meghökkentem, hogy egyszerűen visszaestem a párnára.

– Kiábrándítóan kezdi. Mrs. Noakes vagyok. Nem ajánlom, hogy még egyszer szembeszálljon velem.

Mi ez, valami aberrált szado-mazo hotel? Vagy egy őrült nő tört be a szobámba, miután megnézte a nevemet a szálloda nyilvántartásában?

– Nem szeretjük a dohányzást. El kell koboznom ezeket a szivarokat. Az öngyújtó pedig túl veszélyes ahhoz, hogy azzal játsszon. És könyörgöm, ez micsoda? – kérdezte a kulcsaimat lóbálva.

– Kulcs. Miért, mit gondolt?

– A kulcsok sétálni mennek! Mi lenne, ha odaadnánk őket Mrs. Juddnak, hogy vigyázzon rájuk?

– Mi lenne, ha nem adnánk oda őket senkinek, te bolond sárkány! Megütöttél! Most kirabolsz! Milyen rohadt szálloda alkalmaz tolvaj szobalányokat?

A szörnyeteg egy kis betörőzsákba tömte a zsákmányt.

– Nincs több értéktárgya, amiről gondoskodni kellene?

– Tedd azokat vissza! Azonnal! Különben kirúgatlak, esküszöm!

– Ezt nemleges válasznak tekintem. Reggeli pontban nyolckor. Ma lágytojás lesz pirítóssal. Aki későn jön, nem kap.

Rögvest felöltöztem, ahogy kiment, és a telefont kerestem. De nem volt sehol. Egy gyors mosakodás után – a fürdőszobát mozgássérülteknek tervezték, minden sarok le volt kerekítve, és az egész tele volt kapaszkodókkal – a recepcióra siettem, eltökélten, hogy igazságot szolgáltatok magamnak. Bicegtem, de nem tudtam, mitől. Elveszettnek éreztem magamat. Barokk zene töltötte be az egyforma székekkel övezett folyosókat. Egy leprás gnóm megragadta a csuklómat, és egy üveg mogyoróvajat mutatott.

– Ha akarod, vidd haza, de megmondom én, hogy nekem miért nem kell.

– Összetéveszt valakivel. – Levakartam magamról a szörnyeteg kezét, és keresztülmentem egy étkezőn, ahol a vendégek sorban ültek, és a pincérnők tálakat hordtak a konyhából.

De mi volt olyan különös?

A legfiatalabb vendég is jó hetvenes volt. A legidősebbek meg legalább háromszáz évesek. Most ért véget az iskolai szünet?

Akkor rájöttem. A kedves olvasó valószínűleg már több oldallal korábban kitalálta.

Az Auróra-ház egy idősek otthona volt.

Az a rohadt bátyám! Szerinte ez vicces!

Mrs. Judd az Oil of Olay mosolyával volt szolgálatban a recepción.

– Jó reggelt, Mr. Cavendish. Ugye remekül érzi magát?

– Igen. Nem. Egy képtelen félreértés történt.

– Egészen biztos?

– Egészen feltétlenül biztos. Tegnap éjjel, amikor bejelentkeztem, azt gondoltam, hogy az Auróra-ház egy szálloda. Tudja, a bátyám intézte a foglalást. De... szóval azt hiszem, meg akart tréfálni. Nem mintha egy kicsit is vicces volna. Az ócska trükkje csak azért „sikerült”, mert Adlestropban egy raszta adott egy slukkot abból a rettenetes szivarjából, és azok a rohadt őssejt-ikrek, akiktől a jegyet vettem ide, annyira kimerítettek. De figyeljen. Van házon belül is baj – valami Noakes nevű elmebajos ribanc szobalánynak adja ki magát, és mindenhová bemegy. Valószínűleg Alzheimerben szenved, de anyám, nagyot tud ütni! Ellopta a kulcsaimat! Persze egy phuketi go-go bárban ez megszokott dolog, de Hullban, egy trottyosok otthonában? Ha ellenőr volnék, bezáratnám magukat, az biztos.

Mrs. Judd mosolya olyan lett, mint az akkumulátorsav.

– Vissza akarom kapni a kulcsaimat – mondatta velem. – Most rögtön.

– Most az Auróra-ház az otthona, Mr. Cavendish. Az aláírása felhatalmaz bennünket arra, hogy betartsuk a szerződést. Azt pedig nem javaslom, hogy így beszéljen a nővéremről.

– Szerződés? Aláírás? Nővér?

– A gondviselési megállapodás, amit tegnap este írt alá. A tartózkodási papírok.

– Nem, nem, nem! Az a szállodai nyilvántartás volt. Mindegy, ez csak elméleti kérdés. Reggeli után úgyis távozom. Sőt még reggeli előtt – éreztem annak a mosléknak a szagát! Ha én ezt a klubban egyszer elmesélem! De csak miután megfojtottam a bátyámat.

– Erről jut eszembe, küldje csak neki a számlát. De legfőképpen a kulcsomat kérem vissza. És nem ártana, ha hívna nekem egy taxit.

– A legtöbb vendégünknek megremeg a lába az első napokban.

– Én stabilan állok a lábamon, de úgy látszik, nem fogalmaztam egyértelműen. Ha maga nem...

– Mr. Cavendish, miért nem reggelizik először, és...

– A kulcsokat!

– Írott felhatalmazásunk van öntől arra, hogy az értéktárgyait az irodai páncélszekrényben tartsuk.

– Akkor beszélni akarok az igazgatóval.

– Az a testvérem, Noakes nővér.

– Noakes? Igazgató?

– Noakes nővér.

– Akkor a felügyelőbizottsággal vagy a tulajdonossal kell beszélnem.

– Én lennék az.

– Nézze. – Gulliver és a liliputiak. – Maguk megszegik a rohadt... Fogva tartás elleni törvényt, bármi is legyen az.

– Rá fog jönni, hogy az Auróra-házban dührohamokkal nem megy semmire.

– Kérem a telefont. A rendőrséget szeretném hívni.

– Az otthon lakóinak nincs megengedve, hogy...

– Nem vagyok a rohadt otthon lakója! És mivel nem adja vissza a kulcsaimat, a délelőtt folyamán még visszajövök a törvénynek egy nagyon dühös képviselőjével! – Ezzel belöktem a bejárati ajtót, de az még erősebben lökött vissza. Valami rohadt biztonsági zár. Megpróbáltam a vészkijáratot az előcsarnok túloldalán. Zárva volt. Mrs. Judd tiltakozása ellenére betörtem a vésznyitót a kis kalapáccsal, mire az ajtó kinyílt, és szabad ember voltam. A rohadt életbe, a hideg úgy vágott képen, mint egy vaslapát! Már értem, miért szeretik az északiak a szakállt, a kékfestést és a testkenőcsöket. Végigmasíroztam a kanyargó kocsiúton a férges rododendronok között, s erős kísértést kellett legyőznöm, nehogy futni kezdjek. A hetvenes évek közepe óta nem futottam. Épp egy fűnyíró masinához értem, amikor a föld alól, mint a Zöld Lovag, előkerült egy borzas óriás kertésznadrágban. Épp a mocskos kezével szedegette ki egy sündisznó maradványait a kések közül.

– Megy valahova?

– Naná! Az élők földjére. – Trappoltam tovább. A lábam alatt talajjá vált az avar. így van ez, a fák önmagukból táplálkoznak. Némileg kizökkentett a kerékvágásból, amikor felfedeztem, hogy a kocsiút visszakanyarodott az étkező toldaléképületéhez. Rossz irányba fordultam. Az Auróra-ház élőhalottai az üvegfalon keresztül figyeltek.

– A zöld szója emberből van![31] – gúnyolódtam üres tekintetükön. – A zöld szóját emberekből készítik! – Zavartan néztek – sajna, én vagyok a fajtámból az utolsó. Az egyik ráncos manó megkocogtatta az ablakot, és a hátam mögé mutatott. Megfordultam, és az óriás a vállára kapott. Minden lépése kinyomta belőlem a szuszt. Bűzlött a fertőtlenítőtől.

– Lenne ám jobb dolgom is, mint ez...

– Akkor menjen, és csinálja azt! – Eredménytelenül küzdöttem azért, hogy átkulcsoljam a nyakát, de nem hiszem, hogy érzékelte, így nyelvi fölényemet használtam, hogy megfékezzem a gazembert:

– Te mocskos-fostos rohadt buzifejű állat! Ez súlyos testi sértés! Ez tiltott fogva tartás!

Még sokkal szorosabban fogott, hogy elcsendesítsen, és én attól tartok, hogy beleharaptam a fülébe. Ez stratégiai hiba volt. Egyetlen erőteljes rántással lehúzta a nadrágomat a derekamról – most meg fog dugni? Amit tett, az még annál is kevésbé volt kellemes. Ráfektetett a fűnyíróra, az egyik kezével leszorított, míg a másik kezében tartott bambuszrúddal elvert. A fájdalom szinte széthasította sovány lábszáramat, egyszer, kétszer, megint újra, megint újra, megint újra!

Istenem, hogy fájt!

Kiabáltam, aztán sírtam, aztán nyöszörögtem, hogy hagyja abba. Puff! Puff! Puff! Végül Noakes nővér utasította az óriást, hogy hagyja abba. A fenekem olyan volt, mint két óriási darázscsípés! A nő hangja sziszegett a fülemben:

– A kinti világban nincs hely a maga számára. Most az Auróra-házban lakik. Kezdi felfogni a valóságot? Vagy megkérjem Mr. Witherst, hogy újra átismételje?

– Küldd el a francba – figyelmeztetett a lelkem –, vagy később még megbánod.

– Azt mondd neki, amit hallani akar – sikította az idegrendszerem –, különben most bánod meg!

A lélek ugyan készséges volt, a test azonban gyönge.

Elküldtek a szobámba reggeli nélkül. Bosszút forraltam, pereskedést és kínzást. Megvizsgáltam a cellámat. Az ajtót kívülről zárták rám, kulcslyuk nem volt. Az ablak csak tíz centire nyílt. Tojásdoboz rostjaiból készült, strapabíró lepedő, alatta gumilepedő. Karosszék, mosható huzattal. Felmosható szőnyeg. Könnyen tisztítható tapéta. A szobából nyílik a fürdőszoba: szappan, sampon, kilépőszőnyeg, koszlott törülköző, ablak sehol. Egy házikó képe a következő felirattal: A Házat a Kezek Építik, az Otthont a Szívek. Szabadulási lehetőség: egy nagy szar.

Mégis azt hittem, hogy rabságom még délig sem fog tartani. Valamilyen kijáratnak meg kell nyílnia. Az igazgatóság rájön, hogy hibázott, sűrű bocsánatkérések között kirúgja Vétkes Noakest, és könyörög, hogy fogadjak el pénzbeli kárpótlást. Vagy Denholme rájön, hogy a tréfa félresikerült, és elrendeli, hogy engedjenek szabadon. Vagy a könyvelő jön rá, hogy senki sem fizeti a számlámat, és kirúgnak. Vagy Mrs. Latham bejelenti az eltűnésemet, belekerülök a híradóba, és a rendőrség felkutat.

Tizenegy körül megfordult a kulcs a zárban. Felkészítettem magam arra, hogy visszautasítsam a bocsánatkéréseket, és torokra menjek. Bevonult egy nő, aki valaha méltóságteljes lehetett. Hetvenéves volt vagy nyolcvan, nyolcvanöt, ki tudja már ebben a korban? A gazdit egy blézeres, rozoga agár követte.

– Jó reggelt – kezdte a nő. Állva maradtam, és nem kínáltam helylyel a látogatóimat.

– Én nem nevezném annak.

– Gwendolin Bendincksnek hívnak.

– Nem én tehetek róla.

Ezen meghökkent, és leült a karosszékbe.

– Ő pedig... – az agárra mutatott – Gordon Warlock-Williams. De miért nem ül le? Mi vagyunk a lakóbizottság vezetői.

– Ez nagyon szép önöktől, de mivel én nem vagyok...

– A reggelinél szándékoztam bemutatkozni, de a korai kellemetlenség bekövetkezett, mielőtt a szárnyaink alá vehettük volna.

– A dolgok visszatértek a rendes kerékvágásba, Cavendish – harákolta Gordon Warlock-Williams. – Senki sem fogja szóba hozni, efelől nyugodt lehetsz, fiú. – Walesi, igen, walesi lesz.

Mrs. Bendincks előrehajolt.

– De egyet meg kell értenie, Mr. Cavendish: a bajkeverőket itt nem látják szívesen.

– Akkor rúgjanak ki! Könyörgöm!

– Az Auróra-házból nem rúgnak ki senkit – búgta kenetteljesen –, hanem gyógykezelni fogják, ha a viselkedése indokolja, a saját érdekében.

Vészjósló, nem? Annak idején a Száll a kakukkot egy elképesztően tehetségtelen, de gazdag és megözvegyült költőnővel néztem meg, akinek Vad és önfejű versek című gyűjteményes kötetéhez jegyzeteket készítettem, de akiről kiderült, hogy kevésbé özvegy, mint ahogy kezdetben állította.

– Nézze, biztos vagyok benne, hogy maga egy értelmes nő. – Az önellentmondást megjegyzés nélkül hagyták. – Olvasson a számról! Nekem nem kellene itt lennem. Azért jelentkeztem be az Auróra-házba, mert azt hittem, szálloda.

– De hát értjük mi ezt, Mr. Cavendish! – bólogatott Gwendolin Bendincks.

– Nem, nem értik!

– Az elején mindenki morcoséknál érzi magát, de hamar jobb kedvre derül, mikor felismeri, hogy a szerettei az ön érdekében cselekedtek.

– A „szeretteim” mind meghaltak vagy ütődöttek vagy a BBC-nél dolgoznak, kivéve a bátyámat, azt a nagy kópét! – Ugye érti, kedves Olvasó? Egy B kategóriás horrorfilm elmegyógyintézetében voltam. Minél többet dumáltam és dühöngtem, annál jobban igazoltam, hogy ott vagyok, ahol lennem kell.

– Ez a legjobb szálloda, amiben valaha voltál, fiú! – A férfinak tésztaszínű fogai voltak. Ha ló lett volna, nem vette volna meg senki. – Ötcsillagos, én mondom. Teljes panzió, és a mosást is elintézik. Foglalkozásokat szerveznek, van horgoló– és horkolókor. Nincsenek zavaros számlák, és az ifjoncok nem mennek sétakocsikázni az autóddal. Az Auróra-ház egy nagy buli! Csak tartsd be a szabályokat, és állj máshogyan Noakes nővérhez. Ő egyáltalán nem kegyetlen.

– „Ha korlátolt emberek korlátlan hatalomhoz jutnak, az mindig kegyetlenséghez vezet.” – Warlock-Williams úgy nézett rám, mintha nyelveken szóltam volna. – Szolzsenyicin.

– Betws-y-coed[32] mindig megfelelt nekem és Marjorie-nak. De figyelj! Az első héten én is ugyanezt éreztem. Egy lélekhez se szóltam, nem így van, Mrs. Bendincks, igazi savanyújóska voltam, nem?

– A legsavanyúbb savanyújóska, Mr. Warlock-Williams!

– De most olyan boldog vagyok, mint egy disznó a makkosban! Hm?

Mrs. Bendincks mosolygott – rettenetes látvány vala.

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk helyrerázódnia. Úgy tudom, hogy korábban könyvkiadással foglalkozott. Sajnos – megütögette a fejét – Mrs. Birkin ma már nem vezeti olyan jól a lakóbizottsági ülések jegyzőkönyvét, mint egykor. Kiváló lehetőség önnek, hogy remekül bekapcsolódjék!

– Én még mindig könyvkiadással foglalkozom. Úgy nézek én ki, mint akinek itt van a helye? – A hallgatás elviselhetetlen volt. – Na, kifelé!

– Csalódott vagyok. – A levelekkel teli, gilisztatúrásokkal összepettyegetett pázsitot nézte. – Az Auróra-ház az ön új világa, Mr. Cavendish. – A fejem egy dugó volt, Gwendolin Bendincks pedig a dugóhúzó. – Igen, egy öregek otthonában van. Eljött a nap. Az itt-tartózkodása lehet szörnyű vagy kellemes. De biztos, hogy végleges. Gondolkodjék, Mr. Cavendish. – Kopogtatott az ajtón. Láthatatlan erők kiengedték kínzóimat, de előttem bevágták az ajtót.

Észrevettem, hogy az egész beszélgetés alatt nyitva volt a sliccem.

Ez hát a jövőd, ifjú Cavendish. Nem folyamodsz tagságért, de az idősek klubja igényt fog tartani rád. A jelened nem fog lépést tartani a világéval. Ettől a félrecsúszástól megnyúlik a bőröd, meghajlik a gerinced, megkopik a hajad és az emlékezeted, a bőröd áttetsző lesz, így rángatózó szerveid és a kéksajt vénáid félig ki fognak látszani. Csak nappali fényben fogsz előmerészkedni, tartva a hétvégéktől és az iskolai szünetektől. A nyelv is le fog hagyni, valahányszor megszólalsz, elárulja a klubtagságodat. A mozgólépcsőkön, a főútvonalakon, a bevásárlóközpontok folyosóin az élők szüntelenül meg fognak előzni. Az elegáns nők észre sem fognak venni. A biztonsági őrök sem fognak törődni veled. A vigécek sem fognak észrevenni, kivéve, ha ülőlifttel vagy fondorlatos életbiztosításokkal házalnak. Csak a kisbabák, a macskák és a kábítószeresek fogják méltányolni a létezésedet. Szóval ne aprózd el a napjaidat. Előbb, mint tartasz tőle, egy szociális otthonban fogsz állni a tükör előtt, a testedet nézed, és azt gondolod: ET, akit két hétre bezártak egy rohadt szekrénybe.

Egy nemi jelleg nélküli biorobot tálcán hozott ebédet. Nem akarok senkit megsérteni, de tényleg nem tudtam megállapítani, hogy a pasas vagy a nő férfi-e, vagy nő. Volt egy kis bajsza, de apró melle is. Felmerült bennem, hogy leütöm, és Steve McQueen módjára kitörök a szabadságba, de egy szappanon kívül semmilyen fegyverem nem volt, és legfeljebb az övemmel tudtam volna megkötözni.

Az ebédem langyos bárányborda volt. A krumpli elment volna keményítőgránátnak. A konzervrépa szokás szerint undorító volt.

– Kérem – szólítottam meg a biorobotot –, legalább hozzon egy kis dijoni mustárt! – Nem mutatta jelét annak, hogy megértett. – Lehet magos vagy sima, nem vagyok válogatós. – Elindult kifelé.

– Várjon! Beszélni angol? – Elment. Farkasszemet néztem a vacsorámmal.

Az első pillanattól kezdve rossz volt a stratégiám. Megpróbáltam üvöltéssel kijutni ebből az abszurditásból, de aki be van zárva, az nem tehet ilyet. A rabszolga-kereskedők örülnek, ha néha fellázad valaki, akit a többiek szeme láttára páholhatnak el. Minden börtönirodalomban, amit olvastam, a Gulag szigetcsoporttól a Pillangón át az Ökölszendvicsig a jogokat ki kell alkudni, és ravaszsággal bővíteni. A rabok ellenállása csak a még brutálisabb fogva tartást igazolja a börtönőrök agyában.

Eljött a ravaszság ideje. Terjengős jegyzeteket kellene készítenem a későbbi kárpótlási perhez. Udvariasan kellene viselkednem a Fekete Noakes-szal. De mikor a hideg borsót próbáltam felszúrni a műanyag villával, egy köteg petárda robbant fel a koponyámban, és a régi világ hirtelen véget ért.

SZONMI~451 ORISZON-TANÚSÁGA

Ma még meg sem született történészek méltányolják majd a jövőben az együttműködését, Szonmi-451. A jelenben pedig mi, archivisták mondunk köszönetet. A hálánk talán nem jelent sokat önnek, de ha van valamiféle utolsó kívánsága, megpróbálom elintézni, hogy teljesülhessen, már amennyiben a Minisztériumunk hatásköre kiterjed rá. Nos, ez az ezüstszínű, tojás alakú eszköz itt egy oriszon. Rögzíti a képmását és a szavait is. Amikor végeztünk, az oriszont archiválni fogják a Tanúságok Minisztériumában. De ne feledje, ez nem kihallgatás, és nem is tárgyalás. Az a fontos, hogy megismerjük az ön verzióját az igazságról.

SZÁMOMRA SOHA NEM IS VOLT FONTOS AZ IGAZSÁG MÁSIK VERZIÓJA.

Akkor hát vágjunk bele. Rendszerint azzal kezdem a beszélgetést, hogy megkérem az alanyokat, idézzék fel legkorábbi emlékeiket... Úgy látom, elbizonytalanodott.

Archivista, nekem nincsenek korai emlékeim. Életem napjai Szong papa étkezdéjében éppen olyan egyformák voltak, mint a felszolgált sült krumpli darabjai.

Akkor arra kérem, hogy írja le azt a világot.

Egy nagyjából nyolcvan méter átmérőjű zárt kupola alatt volt a Szong Papa Társaság tulajdonában lévő étkezde. A felszolgálók tizenkét munkaévet töltenek el ott úgy, hogy ki sem teszik a lábukat, soha egy percre sem. A berendezést vörös és sárga csillagokkal meg sávokkal és a felkelő nap képével díszítették. A celziuszt mindig a Kültérhez igazítják: télen melegebb van, nyáron hűvösebb. Az étkezde a Csongmjo Pláza alatt, a mínusz kilences szinten volt. A falakon ablakok helyett VizReklámok láthatók. A keleti falba építették a felvonót, a helyiség egyetlen be– és kijáratát. Az északi oldalon volt az Ügyelő irodája, a nyugatin a Helyettesé, a délin pedig a felszolgálók hálója. Az északkeleti, a délkeleti, a délnyugati és az északnyugati sarokban fogyasztói higienizálók kaptak helyet. Középen állt az Agy. Az étkezők itt rendelték meg az ételt; a rendeléseket betápláltuk, a kasszáknál megterheltük a Lelküket, majd az ételt tálcára helyeztük. Az Agyból emelkedik ki Szong papa Talapzata. Innen adja elő műsorát az étkezők szórakoztatására.

Műsorát?

Mindenféle 3D-s bűvésztrükköt: az ujjával felszippant egy polisztiró guaveturmikszot, lángoló hamburgerekkel zsonglőrködik, molylepkéket tüsszent. A gyerekek rajonganak érte a kedvessége miatt; és persze a felszolgálói is szeretik. Apa és anya híján nem volt nekünk más, csak Ő, Szong papa, a cég Márkaalakja.

Hányan dolgoztak az étkezdében?

Általában tizennégyen. Az átlagos Szong papa-egységben egy emberi Ügyelő dolgozik, alatta két vagy három Helyettes, és a hálóban tizenkét felszolgáló lakik; rendszerint négy törzstípus három-három példánya. A tanoncévemben három Hwa-Szun, három Juna és három Ma-Leu-Da volt ott, és hárman voltunk Szonmik; ennek az elrendezésnek köszönhetően meg tudtunk birkózni a csúcsforgalmi órák terhelésével. Az étkezdében négyszáz ülőhely volt, de a Kilencedéjeken és a Tizednapokon olyan tömeg tódult be a Társaság Sportstadionjából, hogy a fogyasztók egy részének állva kellett ennie.

Leírná egy felszolgáló munkanapját és feladatait?

Négyharminc órakor van felsárga. Stimulint pumpálnak a levegőbe, így keltik fel a priccseken fekvő felszolgálókat. Felsorakozunk fertőtlenítésre a higienizálónál, aztán átmegyünk a gőztisztítón is. A hálóban friss egyenruhát öltünk; utána az Ügyelővel és a Helyettesekkel együtt körbeálljuk az Agyat. Szong papa megjelenik a Talapzaton, előadja a Reggeli Zsolozsmát, mi pedig kórusban elmondjuk a Katekizmus Hat Tételét. Ez után Márkaalakunk megtartja Szentbeszédét. Öt óra előtt egy perccel mindannyian elfoglaljuk a helyünket az Agy körül.

A felvonóból kilépnek az aznapi első fogyasztók. Tizenkilenc órán át üdvözöljük az étkezőket, betápláljuk a rendeléseket, tálcára rakjuk az ételt, italokat töltünk, pótoljuk a fogyatkozó ízesítőket, törölgetjük az asztalokat, kihordjuk a hulladékot, megtisztítjuk a fogyasztói higienizálókat, és az Agy kasszái mögött fohászkodunk a tisztelt étkezőkhöz, hogy terheljék meg a Lelkűket.

Nem is pihennek?

De hisz a „pihenés” időrablás, Archivista! Nulla órakor természetesen elérkezik a takarodó, addigra minden fogyasztó távozik. Nullaharmincra az étkezde minden egyes négyzetcentiméterét feltakarítjuk, akkor összegyűlünk a Talapzat köré az Éji Áhítatra, majd átsorjázunk a hálóba, ahol mind felszippantunk egy zacskónyi Szappant. Nullanegyvenötre már hat is az álomfiksz. Alig négy óra elteltével a szolárok felsárgulása jelzi az újabb műszak elérkeztét, és máris új nap kezdődik.

Igaz, hogy a fabrikánsok is álmodnak, ahogy mi magunk?

Igen, Archivista, csakugyan álmodunk. Régebben gyakran álmodtam azt, hogy Hawaiit látom a türkizkék hullámokon túl; hogy Gyönyörhévben élek; hogy Szong papa dicséretben részesít; álmodtam nővéreimről, a fogyasztókról, Rhí Ügyelőről és a Helyettesekről. Rémes álmaink is vannak: álmodunk dühös étkezőkről, eldugult ételcsövekről, elveszett nyakpántokról és szégyenteljes lecsillagozásról.

Itt a börtönben mi mindenről álmodott?

Különös városokról; fekete-fehér tájon át folyó üldözésről; eljövendő kivégezésemről a Fények Házában. Amikor az őr felkeltett, hogy bekísérje önt, épp Hae-Dzsu Imről álmodtam. Ahogy Szong papa hálójában, itt a kockacellában is az álom az egyetlen kiszámíthatatlan tényező északáim és nappalaim szervezett rendjében. Nem szabhatja ki és nem is cenzorálhatja senki. Az álmokon kívül valójában soha nem volt más tulajdonom.

A felszolgálók sosem töprengenek el azon, milyen lehet a külvilág a kupolán kívül? Vagy tán úgy hiszik, hogy az étkezde kozmoszán kívül nincs is más?

Ennyire nem otromba és korlátozott a kozmológiánk, ahogy az intelligenciánk sem. Láttuk a Külteret a VizReklámokon, Szong papa elénk tárta Gyönyörhév képeit, és azt is tudtuk, hogy a fogyasztók meg a nekik felszolgált ételek nyilván valahonnan a külvilágból származnak.

Csakhogy a Szappan tompítja a kíváncsiságot; inkább nem törtük efféléken a fejünket.

Nehéz elképzelni, hogy ilyen sok... felfoghatatlan dolog közepette éltek.

Amikor ön három– vagy négyéves volt, Archivista, az apja nap mint nap eltűnt, eltávozott a „Munka” birodalmába, nem igaz? És egészen a takarodóig távol is maradt, a „Munkában”, ön mégsem aggodalmaskodott ennek a birodalomnak a dimenzióit, fellelhetőségét avagy természetét illetően, mivel csakis az foglalkoztatta, ami szem előtt volt. Így tekintenek a fabrikánsok is a Kültérnek nevezett helyre.

Akkor hát még sosem támadt kedve, hogy beszálljon a felvonóba, és... szóval csak úgy megnézze magának?

Milyen tisztavérűek a kérdései, Archivista! A felvonók Lélek nélkül nem működtethetők.

Igaza van. Elgondolkodtak olykor az idő múlásán? A jövőn?

Igen: a Katekizmus Hatodik Tételének meghatározásai szerint.

Nevezetesen?

Egy Évért Egy Csillag, Tucatnyi Csillag, és Gyönyörhévbe érsz! Újév napjának reggelén, a Csillagbeszéd alkalmával tucatcsillagos nővéreink a dollár jelét vetették magukra, térdet hajtottak, majd a Kilépőn át távozva elindultak az útra Szong papa aranybárkáján. A 3D-n láttuk őket viszont, amint kihajóztak Hawaii felé, majd ahogy később megérkeztek Gyönyörhévbe, aztán pedig ahogy átvedlettek elfoglalt, jól öltözött fogyasztókká. A nyakpánt lekerült róluk; ujjaikból topázfényű Lelküket mutogatták felénk; egy olyan világból integettek, melyre szavaink sem voltak. Divatbutikok, fodrászszalonok, étkezdék; zöld tenger, rózsapiros égbolt; vadvirágok, szivárványok, csipke, lovak, nyaralók, sétaösvények, pillangók. Nem győztük csodálni mindezt! Milyen boldognak láttuk nővéreinket! Buzdítottak minket, hogy dolgozzunk szorgalmasan; igyekezetünkkel érdemeljük ki az újabb csillagokat; törlesszük a Befektetést; és minél hamarabb csatlakozzunk hozzájuk Gyönyörhévben.

„Minél hamarabb?” Nem azt mondta, hogy a munkájuk tartama adott, tizenkét évet dolgoznak?

Ha egy felszolgáló jelenti egy nővére kihágását, kap egy csillagot kihágó társa jelvényéről, így egy évvel hamarabb juthat el Gyönyörhévbe. A lecsillagozás igen hatékony fegyelmező eszköz. Mindeddig csupán egyszer voltam tanúja.

Á, igen, a hírhedt Juna~939 esete. Emlékszik rá, hogyan találkozott vele?

Emlékszem. Az első benyomásom nem volt kedvező. A Ma-Leu-Dák általában félelemmel vegyes ámulatot keltenek a tanoncokban; a Hwa-Szunok parancsolgatnak nekik; a Junák morcosan tartózkodónak tűnnek, és Juna~939 sem volt kivétel. Szerettem volna, ha egy másik Szonmi mellé kerülök, de Rhí Ügyelő egyenletesen váltogatva osztotta be a felszolgálóit az Agy kasszái mögé. Juna-939-cel egymás mellett dolgoztunk, és a hálóban is szomszédok lettünk.

Mire eljött az első Tizednapom az étkezdében, megváltozott róla a véleményem. Nem tartózkodó volt, hanem inkább éber; elefántcsont színű szeme nem morcosan, hanem ékesszólóan villogott. Énjének színeit vonzónak találtam, ő pedig viszonozta barátságra irányuló vágyamat; figyelmeztetett, amikor közeledett Rhí Ügyelő ellenőrzésének ideje; megoltotta az ittas étkezők italadagját. Tudtával és tudtán kívül felkínált tanításának köszönhetem, hogy átvészeltem a Szong papánál töltött időt.

Ezek a „színek”, amiket említett, a felemelkedésnek tulajdoníthatók?

Bum-Szuk Tanítvány kutatási jegyzetei olyan zűrzavarosak voltak, hogy nem tudtam belőlük megállapítani, mikor kezdtek bele a Juna~939-cel végzett kísérletekbe; de tapasztalataim szerint a felemelkedés csupán olyasmit enged szabadjára, amit a Szappan elfojt. A felemelkedés senkiben nem ültet el olyan tulajdonságot, mely nem volt meg benne eleve. Noha a tisztavérűek mindenképpen szeretnék az ellenkezőjéről meggyőzni magukat, az egyes fabrikánsok elméje jelentős eltéréseket mutat, még akkor is, ha az arcvonásaik és a testük igen hasonlatosak.

„A tisztavérűek mindenképpen szeretnék az ellenkezőjéről meggyőzni magukat?” Ezt hogy érti?

Az egyén rabszolgaságban tartása háborgást kelt a lelkiismeretben, ám egy klón rabszolgasága nem jelent többet annál, mint amikor valaki szert tesz a legújabb hatkerekes, tömegtermelésű fordra. Az igazság az, hogy a fabrikánsok, még az azonos törzsű fabrikánsok is mind éppoly egyediek, akár a hópelyhek. A tisztavérűek szabad szemmel nem látják a különbségeket, de ettől ezek még igenis léteznek.

Mikor figyelt fel először Juna~939 deviáns viselkedésére?

Az adott időpontokra irányuló kérdések meglehetősen problémásak egy olyan világban, ahol nincsen sem naptár, sem ablak. Juna felemelkedésének első jelei a beszédében mutatkoztak meg. Ez a Hatos Hónap táján történhetett. Azzal kezdődött, hogy egyre többet beszélt. A Katekizmus nem tiltja, hogy szót váltsunk a hálóban vagy a higienizálóban, de Rhí Ügyelő mindig megrótt bennünket, ha ok nélkül egymáshoz szóltunk. Juna eleinte az Agy melletti csendesebb időszakokban szólalt meg, vagy takarítás közben; a fogyasztókról beszélt, a modorukról és az öltözködésükről; pletykálkodott az Ügyelőről és Helyetteseiről. Még a higienizálóban is, meg amikor felszippantottuk a Szappant. Kezdetben mindannyian szórakoztatónak találtuk, még a Ma-Leu-Dák is.

A nyelvezete idővel egyre bonyolultabb lett; egy idő után már alig értettük, mit mond. Az orientáció során elsajátítjuk a munkánkhoz szükséges szókészletet, de a Szappanban lévő amneziádok hatására a később tanult szavak törlődnek. Juna beszéde számunkra csupa lyuk volt, amit nem tudtunk értelemmel megtölteni. Mintha egy tisztavérűt hallgattunk volna.

Milyen más devianciát figyelt még meg rajta?

Utánozta a fogyasztókat. Miközben takarítottuk az étkezde higienizálóit, Juna az egyik modortalan tisztavérűt majmolta. Ásítozott, csámcsogott, tüsszögött, böfögött és úgy tett, mintha ittas lenne. Szong papa Zsoltárának különféle zagyva ferdítményeit dudorászta. Örömét lelte abban, ha megnevettetett. A nevetés anarchikus blaszfémia. Bölcs az a zsarnok, aki féli.

És végül mikor került sor arra, hogy Juna~939 nyilvánosan áthágta a Katekizmus egyik tételét?

A Nyolcas Hónapban történt, hogy Juna áthágta a Katekizmus Ötödik Tételét. Ez azt mondja ki, hogy a fabrikánsok csak akkor szólhatnak egy étkezőhöz, ha az megszólítja őket. Két fogyasztó, egy anya és a kisfia hínárpörköltet rendelt, de az étcsőben a csúcsidőszak miatt felhalmozódtak a rendelések, ezért Juna udvariasan megkérte őket, hogy várjanak. Az unatkozó fiú megkérdezte az anyjától, hogy a felszolgálók egyike-másika miért egyforma. Az anyja elmagyarázta neki, hogy egyazon méhtartályban szaporítottak bennünket, amiként a retket biológiaórán. A fiú erre megkérdezte, hogy őt milyen méhtartályban szaporították. Két szívószálat kér-e, kérdezett vissza az anya halványan elpirulva, vagy inkább hármat? Ám a fiú makacsul tovább tudakozódott: ki vigyáz a fabrikánsok gyerekeire, amíg dolgoznak? A fabrikánsoknak nincsenek gyerekei, felelte az anyja, mert nem akarnak gyereket. A kisfiú ezen eltöprengett, majd megkérdezte, vajon Ae-szuk néni is fabrikánse.

Az anya kijelentette, hogy a fabrikánsok nem aggódnak a dollár, a vizsgálatok, a biztosítás miatt, az emelkedő fentebbrétegzés vagy a csökkenő alábbrétegzés, a betegségek és a születési arányszámok miatt. Legyintett felénk; ezek a boldog kiónok, folytatta, alig tizenkét évet dolgoznak, aztán elvonulnak Hawaii paradicsomába. Ezért mosolyognak mindig a felszolgálók.

Ekkor megszólalt Juna:

– Ez badarság, asszonyom.

Ezt mondta egy fogyasztónak?! És mit felelt erre a nő?

Pontosan ugyanúgy elámult, mint ön, Archivista. Döbbenten kérdezte Junát, hogy hozzá szólt-e.

– Igen. – Ám Juna még nem ért mondandója végére. – Dolgozzon végig maga is tizenkilenc órát itt az Agynál, heti tíz napon át, élete tizenkét évében; szolgálja ki maga az udvariatlan fogyasztókat; alázkodjon meg maga az Ügyelő, a Helyettesei és a Márkaalak előtt; tartsa be maga engedelmesen a Katekizmus tételeit; csinálja végig mindezt, és csak azután mondja, hogy a fabrikánsoké az Állam legboldogabb rétege. Csak azért mosolygunk, mert ezt diktálják a génjeink. Azt mondja, boldogok vagyunk? Akár most azonnal véget vetnék az életemnek, de ebben a börtönben minden kés műanyagból van. Asszonyom.

A fiú tágra meredt szemmel bámult Juna~939-re, aztán zokogásban tört ki.

Az anyja megragadta a karját, és sietve maga után vonszolta a kijárat felé.

Miért nem jelentette az anya Juna~939 kihágását akkor nyomban vagy később?

Talán a döbbenettől nem jutott eszébe; talán titokban Abolicionista volt; vagy talán voltaképp tett panaszt, csak az Egyvélemény a kísérlet érdekében elsuvasztotta valahova. Nem tudhatom.

Nem akadt más tanúja a fegyelmi vétségnek?

Ma-Leu-Da~801 volt a harmadik felszolgáló a nyugati oldalon. Nem „szívelte” Juna~939-et, mert egy tanonccal barátkozott, és mert ő maga gyűlölködő Ma-Leu-Da volt. Nem jelentette Juna kitörését, de ravasz szándékot láttam az arcán. Könyörögve kértem Junát, hogy legyen óvatosabb, de a kérlelésemet közönyösen fogadta.

Tapasztalataim szerint a felszolgálók már öt szóból sem könnyen fűznek egybe egy mondatot. Juna hogyan tett szert ilyen szókincsre ebben a hermetikusan zárt világban?

A felemelkedéssel úgy szívódik belénk a nyelv, ahogy a száraz talajba a víz. Olyan szavak röppennek ki a szánkból, amelyekről nem is tudtuk, hogy ismertük őket. Ne feledje, Archivista, hogy Juna nem hétköznapi felszolgáló volt, és valójában egyik étkezde világa sem hermetikusan zárt. Minden börtönnek vannak börtönőrei, és a börtönőrök hírek forrásai. A felemelkedés során szívtam magamba az új szavakat, nyelvtani tudást és kifejezéseket az Ügyelőtől meg a Helyetteseitől, Szong papától, a VizReklámokból, a fogyasztóktól meg a sonyjaikból.

Általánosabb jellegű kérdést tennék fel. Boldog volt ebben az időszakban?

Vajon a boldogság a nyomorúság hiánya? Ha igen, akkor, amiként azt a tisztavérűek előszeretettel képzelik, a felszolgálóké korpokráciánk legboldogabb rétege. Ám ha a boldogság a balsors legyőzése, vagy az értékes és kiteljesedett létezés érzése, akkor bizonyos, hogy Nea Szo Koprosz összes rabszolgái közül mi vagyunk a legnyomorúságosabbak.

Nea Szo Koproszban nincsenek rabszolgák! Még magát a szót is eltörölték!

Archivista, az ön ifjúkora valódi vagy harmatporos? Miért bízták magára az én „precedens nélküli” ügyemet? Kérem, ne vegye zokon a kérdésemet.

Nem veszem zokon. Jelenlétem egy kompromisszum eredménye. Az Egyvélemény makacsul arra az álláspontra helyezkedett, hogy egy eretnek nem kínálhat az állami levéltárnak semmi mást, csupán a lázadás hangját. A Genomicisták a Dzsucsén belüli kapcsolataik segítségével elérték, hogy az 54.iii-as Szabály érvényét az Egyvélemény ellen fordíthassák, ám azzal nem számoltak, hogy a magasabb rangú archivisták figyelemmel kísérték az ön tárgyalását, és mivel az ügyét túlságosan veszedelmesnek találták, nem akarták kockára tenni a hírnevüket. Én csupán egy nyolcadik rétegű archivista vagyok a mi nem éppen befolyásos Minisztériumunkban, ám amikor kérvényeztem, hogy bízzák rám az ügyet, olyan hamar megérkezett a hozzájárulás, hogy meg se gondolhattam magamat. Tessék. A „gyóntatója” immár meggyónt.

Tehát az egész pályája kockán forog, azon múlik, hogy mit tartalmaz a Tanúvallomásom?

...Nagyjából így áll a dolog, igen.

A vallatóim részéről inkább a kétszínűséghez szoktam hozzá. Az ön őszintesége egészen üdítő.

Egy kétszínű archivista nemigen válik hasznára senkinek. Arra kérném, meséljen kicsit Rhí Ügyelőről. Ő fontos szerepet játszott az ön életében a Szong papa étkezdében, és ön ellen vallott a tárgyaláson. Miféle embernek ismerte meg?

Rhí Ügyelő ízig-vérig a Társaság embere volt. Legfőbb célként azt tűzte maga elé az életben, hogy bekerüljön a vezetői rétegbe a Szong Papa Társaságnál; ami persze hiú remény maradt. Már régen túl volt azon a koron, amikor az Ügyelőket előléptetik, és bekerülhetnek az igazi hatalommal bírók rétegébe. Rhí makacsul hitte, hogy a kemény munka és a makulátlan múlt elegendő ahhoz, hogy elérje az áhított célt. Többnyire az északai kijárási tilalom idejét is az irodájában töltötte; tisztelettudóan bánt minden étkezővel; behízelgően viselkedett a feljebbvalóival; a fabrikánsokat rabszolgahajcsárként űzte; udvarias magatartást tanúsított számos felszarvazója iránt, akiktől azt remélte, kiemelik majd az ismeretlenségből, ha magasabb rétegbe kerülnek.

Az imént azt mondta: „számos felszarvazója”?

Rhí Ügyelő személyét teljes egészében csak a feleségével együtt vizsgálva lehet megérteni. Rhí asszony dollárcsapnak tekintette a férjét. A fiúgyermek-kvótáját már jó néhány éve eladta, a pénzt okosan befektette, a férje keresetét pedig harmatporra és arcrendezésre költötte, így bár hetven fölött jár, harmincévesnek is mondhatná magát. Rhí asszony rendszeresen bejárt az étkezdébe, hogy szemügyre vegye az újonnan kijelölt férfi Helyetteseket. Az idők során nyilván szert tett némi befolyásra a Szong Papa hierarchiájában; Juna~939 mesélte, hogy azok a Helyettesek, akik engedtek neki és a kedvére tettek, számíthattak rá, hogy nagyobb presztízsű étkezdébe helyezik őket. Akik elutasították, azokra Mandzsúria legsivárabb tája várt.

Hogyhogy a férje érdekében egyszer sem vetette latba a befolyását?

Nem láthattam a házasságuk színfalai mögé, Archivista, és nem kívánok találgatni. Ezt a kérdést inkább Rhí asszonynak tegye fel.

De vajon miért tűrte Rhí Ügyelő ezt a... folytonos megaláztatást?

Először is: a feleségét körülragyogta a pompa a társasági rendezvényeken, és ez kellően ellensúlyozta az Ügyelő hiányosságait. Másodszor: a Tanácsnokok között egyetlen elvált férfi sem akadt. Harmadszor: nem volt más választása.

Mit gondol, Juna~939 fenyegetést jelentett Rhí Ügyelő makulátlan hírére?

Egészen biztos vagyok benne. Komoly gond, ha egy felszolgáló úgy viselkedik, mint egy tisztavérű; a gond szégyennel jár; a szégyen híre pedig eljut a csúcsig. így hát amikor Rhí Ügyelő felfigyelt Juna~939 kihágásaira, ahelyett hogy egyszerűen lecsillagozta volna, mindjárt hívatott egy társasági Medikust, hogy orientálja újjá Junát. Olyasfajta taktikai hiba volt ez a részéről, ami kellőképp rávilágít, miért nem jutott előbbre a pályáján. Juna~939 vizsgálata makszimális pontszámmal zárult, és a Medikus kijelentette, hogy pontosan úgy funkcionál, ahogy a genomjait beállították. Öt milligrammal fölemelte az amnéziád adagját Juna Szappanjában, azzal végzett is. Rhí Ügyelő ezek után nem fegyelmezhette meg Junát úgy, hogy az ne jelentette volna a Társaság egyik rangos orvosának bújtatott kritikáját.

Az események mely pontján avatta be bűneibe és tette önt cinkosává Juna~939?

Egyszer megpróbálta elmagyarázni egy újonnan elsajátított szó, a titok jelentését. Felfoghatatlan volt számomra az a gondolat, hogy valami olyasmit tudhatunk, amit nem tud senki más, még Szong papa sem. Így hát Juna egyik éjjel a műszak után, mikor a gőztisztítóban ültünk, megígérte, hogy mutat nekem egy titkot.

A legközelebbi ébredéskor nem a felsárga erős fényére ébredtem, hanem arra, hogy Juna ráz a kijárási tilalmat jelző lámpa gyér világánál. Nővéreink mozdulatlanul hevertek a priccsükön, csupán néha rezzent meg kissé egyikük-másikuk.

– Gyere velem! – parancsolt rám Juna, mint egy Ügyelő.

– Most tilos kimenni – feleltem. – Félek.

– Ne félj. Csak gyere utánam.

– Hová megyünk?

– A titokhoz.

Kivezetett a hálóból, át a kupola alá. A szörnyű csend megrémített. A vörös és sárga szín helyét szürke és barna vette át. Szong papa Talapzata mintha ravatal lett volna. Rhí Ügyelő ajtaján túlról tompa fény szűrődött ki. Juna kinyitotta az ajtót; akkor tanultam meg, hogy minden titokban ott rejlik a felfedezéstől való félelem.

Ügyelőnk az asztalra borulva, ernyedten feküdt. Álláról nyál csordult a sonyjára; szemhéja hullámzott, torkából megszorult gurgulázás hallatszott. A mi Nagytiszteletű Ügyelőnk, közölte Juna, minden Tizedéjen az irodában tölti a tilalom idejét. A Helyetteseinek azt mondja, hogy dolgozik, be kell hoznia a lemaradást az adminisztrációs munkában, de valójában teleszippantja magát Szappannal, és alszik felsárgáig.

– A Szappan úgy hat a tisztavérűekre, mint a kábítószer. – Juna teljes erőből hasba rúgta az Ügyelőt; szörnyülködésemen igen jól szórakozott. – Azt tehetsz vele, amit csak akarsz, nem ébred fel. Olyan régóta él fabrikánsok között, hogy szinte már közénk tartozik.

Kihúzta Rhí Ügyelő asztalfiókját, előhalászott egy apró, ezüstös kulcsot, aztán átvezetett a kupola alatti téren, a bejárat és az északkeleti higienizáló közötti falrészhez.

– Mit látsz a falon? – kérdezte. – Semmit – feleltem.

– Nézd csak meg jobban, jó alaposan! – Ekkor észrevettem egy vékonyka vonalat meg egy kicsiny foltot. Megérintettem a foltot; egy lyuk volt az. Juna odanyújtotta a kulcsot. Betoltam a kulcslyukba. A vonalból négyszög lett, és feltárult egy ajtó. A túlnani sötét szoba nem árulta el, mit rejteget. Juna megfogta a kezemet.

Haboztam. Egy kis mászkálás tilalom idején az étkezdében még nem járt lecsillagozással, egy ismeretlen, lezárt szobába való behatolás viszont egész bizonyosan. Ám Juna nem eresztett. Térdet hajtottam, háromszor a dollár jelét vetettem magamra, aztán hagytam, hogy behúzzon a helyiségbe. Az ajtó kattanva bezárult mögöttem. A feketeségben por, pusztulás és állott tisztítószer szaga érződött.

– Most egy titok belsejében vagy, Szonmi – suttogta Juna. Pengevékony fény hasított a fekete sötétbe; keskeny tárolóhelyiséget láttam, benne elfeledett tárgyakat: feltornyozott székeket, műanyag növényeket, kabátokat, kalapokat, legyezőket, egy kiégett napot, jó pár esernyőt. Juna arca; mellette a szemem. A fény fájdalmas volt.

– A fényben van élet? – kérdeztem.

– A fény maga az élet – felelte Juna. A zseblámpát az egyik asztal alatt találta még régebben, elrejtette az Agyban, aztán áthozta a titkos szobába. Ez minden másnál inkább megdöbbentett.

Hogyhogy?

A Katekizmus Harmadik Tétele szerint ha egy felszolgáló bármit is birtokol, akár csak egy gondolatot, azzal megtagadja azt a szeretetet, melyet Szong papa tanúsított irántunk az Ő Befektetésével. Eltűnődtem, vajon Juna tartja-e még magát a Katekizmus bármelyik tételéhez. Mutatott egy fémdobozt, amiben párjukat vesztett fülbevalókat, karpereceket és nyakláncokat tartott. Smaragdszínű fejéket tűzött a hajfonatába, a nyakamba áfonyakék gyöngysort akasztott. Megkérdeztem tőle, hogyan talált rá a titkos szobára.

– A kíváncsiságommal – felelte.

Ezt a szót nem ismertem.

– A kíváncsiság lámpa vagy inkább kulcs?

Juna azt mondta, mindkettő. Aztán megmutatta a legszebb kincset mind közül.

– Ez a könyv – szólt tiszteletteljes hangon – megmutatja nekünk, milyen is a Kültér valójában.

Juna tehát nemcsak úgy beszélt, mint egy tisztavérű, hanem ugyanúgy olvasni is tudott?

Jómagam ugyanezt a kérdést tettem föl neki; a válasza sajnálkozó nem volt. Így hát csupán a képeket olvastuk. Az egyiken egy gyertyafényes helyiséget láttunk, tele csillogó ruhát és pompázatos palástot viselő tisztavérűvel. Lenyűgözött a látvány. De miért nem mozogtak a képek, ahogy az étkezők sonyjain? Juna úgy vélte, talán elromlott a könyv; ez azt is megmagyarázta, miért hagyta el a tulajdonosa.

A könyvben sok kép volt: egy piszkos cseléd három csúnya lánytestvért szolgált ki; egy fehér boszorkány csillagzáport zúdított rá, és Rhí asszonyhoz hasonló hölggyé változtatta át; egy jóképű tisztavérű kardjával küzdötte keresztül magát a tövises ágakkal benőtt erdőn; hét kis termetű fabrikáns fura eszközökkel a kezében lépdelt egy fehér szoknyás lány nyomában; egy mézeskalácsból épült ház; egy sellő haját fésülő tengeri csikó; kastélyok, tükrök, sárkányok. Persze akkor még mindezeknek a többségét nem ismertük fel, nem tudtuk megnevezni. A mostani beszélgetésünk legtöbb szavát felszolgálóként még nem tudtam volna használni.

Mindez a sok furcsaság egyetlen kijárási tilalom ideje alatt elkábította az elmémet. Juna egy rolekszre villantott a lámpával, és azt mondta, vissza kell mennünk a hálóba még felsárga előtt. Aztán megígérte, hogy legközelebb még több mindent megmutat majd.

Tehát többször is jártak ott?

Hogyne. Juna tíz vagy tizenöt Tizedéj alkalmával is felébresztett, és elvitt a titkához. Mindannyiszor megfogadtam, hogy az lesz az utolsó alkalom. Mindannyiszor ámulva csodáltam az újabb kincseket. Mire eljött a tél, a barátnőm már csak eme tilalmas látogatások során, a kincseskamrában öltötte magára életteli, lelkes énjét. A Kültérről szóló könyv tartalmán töprengve olyan kételyeknek adott hangot, melyek megingatták a hitemet mindabban, amit egészen addig igaznak tartottam.

Miféle kételyek voltak ezek?

A fabrikánsok világának bizonyosságaival kapcsolatos kételyek. Hogyan állhat Szong papa egy talapzaton a Csongmjo Pláza Szong papa-egységében, és sétálhat ezzel egy időben Gyönyörhév tengerpartján? Miért születnek a fabrikánsok adósságba, és a tisztavérűek miért nem? Ki határozta meg azt, hogy tizenkét év alatt fizethetjük vissza Szong papa Befektetését? Miért nem tizenegy? Vagy hat? Vagy egy?

És ön hogyan felelt mindezekre?

Könyörögtem Junának, hogy hagyjon fel a blaszfémia bűnével. Nagyon féltem attól, hogy újjá fogják orientálni. Féltem, hogy lecsillagoznak majd, mert nem júdásolom be. Hiszen érti: a kételyei hangoztatásával szörnyű hazugságokkal vádolta Szong papát. Ezt a tényt ő maga is elismerte azon az éjjelen, még mielőtt megmutatta volna a titkát. Megállt a Talapzat előtt, és azt mondta: „Hazug”. Csak hogy lássa, mi történik.

– Nem történt semmi – mondta aztán –, semmi a világon. Így hát megkérdőjelezem, egyáltalán itt van-e a mi Márkaalakunk?

Ettől kezdve még elszántabban zsolozmáztam magamban a Katekizmus Tételeit; fohászkodtam Szong papához, hogy gyógyítsa meg a barátnőmet; s könyörögtem Junának, hogy tettesse hétköznapinak magát. Ám mindhiába: a viselkedése minden egyes nappal egyre inkább olyan lett, mint a tisztavérűeké. Tudtam, hogy nemsokára Rhí Ügyelő is felfigyel majd erre, és határozott lépéseket fog tenni. Juna takarítás és asztaltörlés közben mindig a VizReklámokat nézte. Fabrikáns nővéreink elkerülték. Ám őt ez nem érdekelte. Egy éjjel a titkos helyen bizalmasan elárulta, hogy ott akarja hagyni az étkezdét; és hogy azt akarja, én is tartsak vele. A tisztavérűek kényszerrel munkára fognak bennünket a föld alatti lét csapdájában, mondta, csak hogy ők úgy élvezhessék a felszín gyönyörű tájait, hogy senki mással nem kell megosztaniuk azokat.

Sosem lennék képes ilyen alattomos kihágásra, feleltem neki. A fejére olvastam a Katekizmus Hatodik Tételét. Juna~939 nagyon mérges lett. Azt mondta, ugyanolyan ostoba és gyáva vagyok, mint a nővéreim.

De hát két beltéri felszolgáló, akik segítség nélkül megszöknek a társaságuk elől, ez eleve... teljes képtelenség. Az Egyvélemény öt percen belül lecsapott volna magukra.

Honnan tudhatta volna ezt Juna~939? A könyve a Kültérről egy olyan világ ígéretét hordozta, mely csupa szépség, szabad tér és búvóhely.

Elérkezett elsőcsillagos évem tele. A fogyasztók belépéskor topogva verték le a havat a nike-jukról, ezért sűrűn fel kellett mosnunk a bejárat előtt. Junán fásultság, rossz közérzet lett úrrá. A felemelkedés olyan maró éhséget ébreszt, ami végül felfalja az elmét.

Volt-e valami konkrét kiváltó oka Juna-939 kihágásának, vagy csak... úgymond derült égből jött?

A kihágása elkerülhetetlen volt, csupán kiváltó okra várt. Az Újévi Szeksztett alatt történt, amikor az étkezdét mindennap zsúfolásig megtöltötték a vakációzok, hogy Rhí Ügyelő odajött az Agyhoz, és leteremtette Junát, mondván, túlságosan kelletlenül köszönti az étkezőket. Ráparancsolt, hogy ötvenszer ismételje el Szong papa Üdvözletét: „Üdv! A nevem Juna! Tekintsék meg étlapunkat, várjuk rendelésüket! Ételeink ínycsiklandóak, varázslatosak, ez Szong papa étkezdéje!”

Rhí Ügyelő megvárta, míg Juna a negyvenötödik ismétlésig ér, s akkor rászólt, hogy kezdje elölről. – Csak mert Lélek nélküli, tenyésztett klón vagy, nem nézzük el, ha kifogásolható a magatartásod – mondta. – Ha még egyszer megszeged a Katekizmus Negyedik Tételét, fertőtlenítőszerré orientáltatlak újjá!

Attól tartottam, hogy Juna mindjárt valamilyen lecsillagozással járó bűnt követ el, ám ehelyett ötvenszer előadta az üdvözletet Rhí Ügyelő elvárásának megfelelően; egyedül én tudtam, milyen erőfeszítésébe kerülhetett ez. Ügyelőnk elindult vissza az irodájába; láthatólag nagy elégedettséggel töltötte el, hogy milyen komoly tekintélyű ember benyomását kelthette a sorban álló étkezők előtt.

– Inkább vagyok Lélek nélküli klón – szólt utána Juna ridegen –, mint Lélekkel bíró csótány.

Szong papához fohászkodtam, nehogy mások is meghallják; nem tudtam másnak címezni a fohászomat. Ám miért is segítene éppen Ő hálátlan nővéremen? A következő pillanatban láttam, hogy Ma-Leu-Da~108 súg valamit Cso Helyettesnek. Aztán mindketten elindultak Rhí Ügyelő irodája felé.

Tudtam, hogy valami nagyon rossz fog történni.

Megosztotta Juna~939-cel az aggodalmát?

Nővérem felemelkedése már olyan mértékű lett, hogy többé nem érezte magát Rhí Ügyelőnél alábbrétegzettnek. Aznap éjjel, az Utolsó Katekizmus után az Ügyelőnk mogorván körbekerült az Agy körül. Egyikünk viselkedése foltot ejtett az egyenruhánkon, jelentette ki. Van-e annyi bátorság az illetőben, hogy megvallja bűnét?

Azzal Rhí Ügyelő megállt Juna előtt.

– Hiszen maga nem több, csak egy csótány – szólalt meg Juna. – Gondoljon bele. Ez megmagyarázza, miért fogyaszt Szappant: a csótányok bármit megesznek. Megmagyarázza, miért undorodik magától minden Helyettese és még a felesége is: a csótányok undorítóak. Megmagyarázza, miért futkos fel-alá, és miért fénylik a bőre: a csótányok fel-alá futkosnak és fénylenek.

A többiekkel egyszerűen nem hittünk a fülünknek.

Rhí Ügyelő kipattintotta az aktatáskája csatját.

– Vagy úgy – mondta. A táskából elővette a Kültérről szóló könyvet. Kinyitotta, és egyesével tépkedni kezdte a lapjait. – Hát nézd csak, mekkora kárt okozhat... – rhhccs – ...egy csótány... – rhhccs – ...a titkaidban... – rhhccs – a kincseidben... – rhhccs – ...a jövődben.

Juna~939 megragadta a könyvet. Rhí Ügyelő nagydarab ember volt; a karjával leszorította a barátnőm fejét, és újra meg újra a Talapzatnak verte, míg végül Juna eszméletét vesztve össze nem rogyott. Rhí akkor hosszan rugdosta, csak akkor hagyta abba, amikor már egészen bíborlila lett a feje a megerőltetéstől. Juna összetörve, véresen, majdhogynem felismerhetetlenül hevert.

– Jól nézzétek meg!– vetette oda nekünk, reszketve álló fabrikánsoknak acsarogva az Ügyelő. – Így jár az a klón, akinek tévképzetei támadnak arról, melyik rétegbe tartozik. Holnap reggel az lesz az első dolgom, hogy ezt a deviánst elvitetem újjáorientálásra. – Rhí Ügyelő lehajolt, nike-jával Juna arcára taposott, és letépte a nyakpántját. A gégéje fölé implantált vonalkód ott maradt Juna nyakán. Rhí ujjai szövetcafatoktól és vértől iszamosak voltak. Szótlanul Ma-Leu-Da nyakpántjára tűzte az egyik vérfoltos csillagot. Aztán a nike-ja sarkával széttaposta Juna~939 kilencévi munkáját.

Ma-Leu-Da nem úgy festett, mint aki örül a jutalomnak. Menynyire más volt mindez, mint az örömteli Csillagünnep! Cso Helyettes ráparancsolt két Hwa-Szunra, hogy ájult barátnőmet vigyék be a hálóba. Nekem jutott az a feladat, hogy feltöröljem a vérét.

Egy Ügyelő okozhat büntetlenül ilyen kárt a Társaság tulajdonában?

Az Ügyelők úgy bánnak a fabrikánsokkal, ahogy nekik tetszik, legalábbis elméletben. A gyakorlatban egy felszolgáló megrongálása rontott Rhí megítélésén a társasági hierarchián belül. Juna~939 az év legforgalmasabb időszakában vált munkaképtelenné. Nem lehetett Medikust hívni. Az Újévi Szeksztett idején nem lehetett Újjáorientációs transzportot rendelni. Juna intravénás Szappannal eszméletlen állapotban tartva feküdt a priccsén.

Ám Juna-939 kihágása az Újév Előestéjén jócskán felülmúlta az előzőt. Elmondaná, ön hogyan látta a történteket?

Épp a rám bízott terület emelt szintű részén törölgettem le az asztalokat, így tisztán láttam, ami történt. Cso Helyettes beállt összetört nővérünk helyére felszolgálni az Agyhoz. A keleti oldalon egy gyerekzsúrt tartottak. A felvonó előtti tér tele volt léggömbökkel, szerpentinekkel, kartonkalapokkal. Az étkezdét popdalok hangja és több száz fogyasztó zsivaja töltötte be. Szong papa 3D-S csokis puffancsokkal bumerángozott a gyerekek feje fölött; a puffancsok átrepültek a kapkodó mancsok közt, és visszatértek Márkaalakunk tekergőző nyelvéhez. Juna járt az eszemben; attól tartottam, azt hiszi, én júdásoltam be. Ekkor kinyílt a háló ajtaja, és megjelent a zúzódásokkal, duzzanatokkal tarkított Juna~939.

Sántikálva elindult a keleti oldalon ünneplők felé. Tudtam, mire készül. Borzasztó állapota dacára alig néhány fogyasztó emelte föl a tekintetét a tányérjáról, a sonyjáról vagy a VizReklámról, hogy Junára nézzen; s még akik feléje fordultak, azok is csak odamutattak rá, nem riasztottak senkit. Amikor Juna a karjába vett egy matrózruhás óvodás kisfiút, a körülöttük állók azt hitték, csak egy újabb fabrikáns cselédet látnak, aki felbosszantotta a gazdaasszonyát.

Sajtóbeszámolók szerint Juna azért rabolta el a gyereket, hogy élőpajzsként használja.

A sajtóbeszámolókba az került, aminek a közlésére az Egyvélemény utasította a sajtót. A Kültérről szóló könyv meséket tartalmazó kötet volt, nem pedig terroristák kézikönyve. Tudja, Archivista, Juna csakugyan hitte, hogy a felvonó azoknak a képeknek a varázslatos világába repíti. A felszínen aztán búvóhelyet akart találni magának a rejtett tisztások és bársonyos dombok vidékén. A gyermeket csakis azért vitte magával, mert csak Lélek nélküli fabrikánssal nem működött volna a felvonó. Kiérve a fiút visszaküldte volna a felvonóval; nem akart váltságdíjat kérni érte, nem akarta pajzsként használni, sem megenni és kiköpködni a csontjait.

Beszélt önnek a szökési tervéről?

Juna akkor már egy ideje semmiről nem beszélt nekem. Egymaga volt akkor is, amikor a rémült kisfiúval belépett a felvonóba. Engem észre sem vett. Ám a fiú anyja észrevette őket, pont amikor a felvonó ajtaja bezárult; sikolya belehasított az étkezde zsivajába. Kitört a hisztéria; tálcák hullottak a földre, turmikszok borultak ki; pánikba estek a tisztavérűek; egy szolgálaton kívüli törvényőr előrántotta tokjából a coltját; átküzdötte magát a felbolydult tömegen, és közben kiabálva nyugalomra intette az embereket.

Rhí Ügyelő kilépett az irodájából, megcsúszott egy kiömlött ital tócsájában, és eltűnt a rémülten kifelé tódulok áradata alatt. Mindeközben Szong papa fent a Talapzatán rendületlenül szörfözött tovább valamilyen tészta hullámain.

Cso Helyettes parancsokat kiabált a kézisonyjába.

Egyre vadabb álhírek futottak szerteszét a tömegben: egy Juna elrabolt egy kisfiút; nem is, hanem egy csecsemőt; nem, egy tisztavérű rabolt el egy Junát; egy törvényőr lelőtt egy kisfiút; nem is, hanem egy fabrikáns lőtt le egy törvényőrt; egy Juna megütötte az Ügyelőt, tessék, ott van, vérzik az orra.

– A felvonó! – kiáltotta valaki. – Jön a felvonó!

A felfordulást egyszerre csönd váltotta fel.

A törvényőr nagy hangon hátrébb parancsolta a többieket, majd leguggolt, és célba vette az ajtót.

A fogyasztók eliszkoltak a közeléből.

Kinyílt a felvonó ajtaja. A kisfiú összegubózva, reszketve feküdt az egyik sarokban; matrózruhája már nem fehér volt, ám úgy tűnt, nem érte bántódás. Juna~939 holtteste golyóktól szaggatva hevert a földön.

Ezt a képet én is láttam, Szonmi. Amikor aznap este hazaértem a Minisztériumból, a hálótársaim valósággal rátapadtak a sonyra. Szinte mindenki ezt nézte Nea Szo Koproszban. Újra meg újra leadták a hírt, és mindannyiszor lejátszották a Csongmjo Pláza nikonjának felvételét arról, ahogy a törvényőr megsemmisíti a deviáns Junát. Nem akartunk hinni a szemünknek. Meggyőződésünk volt, hogy valójában egy Unionista merénylő arcformáztatta magát, hogy pontosan úgy nézzen ki, mint egy felszolgáló. Amikor az Egyvélemény megerősítette, hogy Juna-939 valóban fabrikáns volt...

Úgy érezték, a világ ettől fogva már nem lesz az, ami volt. Megfogadták, hogy többé egy fabrikánsban sem bíznak meg. Már tudták, hogy az Abolicionisták éppoly galád és veszélyes dogmát prédikálnak, mint az Unió.

...Igen, ezt mind éreztük, és még ezeknél rosszabbakat is. Mi történt mindezek után a kupolában?

A két másik Junát visszaterelték a hálóba, nehogy a feldühödött fogyasztók darabokra tépjék őket. Az étkezdét rendezett módon, részlegről részlegre kiürítették. Megérkeztek az Egyvélemény emberei, hogy kikérdezzék a tanúkat. Kitakarítottunk, aztán életünkben először Éji Áhítat nélkül vettük magunkhoz a Szappant.

Felsárgakor mindent a megszokott reggeli beidegzés szerint csináltunk. Nagy volt a csend Juna~939 nélkül; egyikünk sem szólt egy szót sem. Zsolozsmakor aztán Szong papa előadta az Unióellenes Beszédet.

Egészen elképedtem, amikor értesültem róla, hogy a fabrikánsai előtt említést tett az Unió létezéséről.

Ilyen mértékű volt akkor a pánik. Meglehet, a Beszédét inkább a sajtónak szánta. Szong papa feje félig betöltötte a kupola alatti teret, mi pedig benne álltunk az elméjében. Vonásait elmélyítette a gyász és a harag. A Hwa-Szunok remegtek; még a Helyetteseken is látszott az aggodalom. Rhí Ügyelő holtsápadt volt, mint aki beteg.

Hogy rögzíthessük, felidézné, voltaképp mit is mondott Szong papa?

Elmondta, hogy Újév Napja általában örömteli alkalom, amikor a tucatcsillagosok a Befektetés törlesztésének végére érnek, és elindulhatnak Gyönyörhévbe. Ám az idei évben szörnyűséges hírrel kell szolgálnia.

Létezik a világban egy gonoszság nevezetű gáznemű anyag, folytatta Szong papa. Amikor a tisztavérűek belélegzik ezt a gázt, megváltoznak tőle. Terroristák lesznek belőlük. A terroristák gyűlölnek mindent, ami jó: az Egyvéleményt, Szong papát, a szorgalmasan dolgozó fabrikánsokat, sőt még Nea Szo Koprosz Szeretett Elnökét és az Ő Dzsucséját is. A terroristák egy társaságba szerveződtek, melyet Uniónak hívnak. Az Unió célja, hogy a plutokrácia legnagyobb hatalmú társaságává váljék, mégpedig azáltal, hogy a fogyasztókat átformálja terroristákká azáltal, hogy megölik azokat, akik ellenszegülnek nekik.

Ott a Csongmjo Pláza Szong papa-egységében Márkaalakunk előadta, hogy egy Unionista merénylő gonoszt engedett a levegőbe, Juna~939 pedig belélegezte. Hangjában keserűség csengett; tekintetét gyász fakította. S vajon jelentette-e a terroristát Juna~939 az Ügyelőjének vagy valamelyik Helyettesnek? Nem, Juna~939 nem jelentette; hanem belélegezte a gonoszt; aztán tegnap ez a felszolgáló olyan bűnös kihágást követett el, hogy ha történetesen nem tartózkodik éppen a Csongmjo Plázában az Egyvélemény egyik jól képzett törvényőre, akkor most egy fogyasztó ártatlan kisfia már nem élne. A gyermek ugyan életben maradt, ám a tisztavérűeknek a fabrikánsokba vetett bizalma áldozatul esett; s vele halt a bizodalmuk Szong papa étkezdéi iránt. Az előttünk álló esztendőben, vonta le a következtetést Szong papa, együtt kell működnünk, és minden erőnkkel azon kell lennünk, hogy újra kiérdemeljük a bizalmukat.

Ha bármikor egy tisztavérű megemlíti előttünk az Uniót, akármilyen hosszú is a sorunk, ezt haladéktalanul jelentenünk kell az Ügyelőnknek. Ez a Katekizmus új Tétele, mely előbbre való az összes többinél. Ha engedelmesek leszünk, Szong papa kiterjeszti ránk szeretetét. Ha viszont csalódást okozunk neki, sosem jutunk el Gyönyörhévbe: örökké tanoncok maradunk, és soha nem kapunk egyetlen munkacsillagot sem.

Megértettük?

Az Agy körül innen-onnan elmotyogott válasz hangzott fel: „Igen, Szong papa.”

– Nem hallottam! – dörrent ránk Márkaalakunk.

– Igen, Szong papa! – kiáltotta kórusban az összes fabrikáns. – IGEN, SZONG PAPA!

Juna~939 csakugyan az Unió tagja volt, ahogy az a Társasági Bíróság előtt elhangzott?

Hol és miként toborozhatták volna a soraikba? Miért kockáztatná egy Unionista ilyesmivel a lelepleződést? Mire ment volna egy terroristahálózat egy genomizált felszolgálóval?

Tehát a Beszéd után... ment tovább minden a megszokott módon?

Ment tovább minden, de nem éppen a megszokott módon. Rhí Ügyelő elkísérte a Kültérbe a két tucatcsillagost, az egyik Hwa-Szunt meg egy Szonmit. Két új törzstípusos tanonccal tért vissza, Kjelim~889-cel és Kjelim~689-cel, meg egy új Junával. A régiekkel mind megkaptuk az újabb évért járó csillagunkat, amit Ahn Helyettes tűzött fel a nyakpántunkra.

Amikor kinyílt a felvonó ajtaja, egy csapatnyi Sajtos tódult ki rajta, villogtatták a nikonjukat, és rögvest megostromolták Rhí Ügyelő irodáját. Az Ügyelőt a tilalom egész ideje alatt Szong papa központjában faggatták. Csak úgy tudta rávenni a Sajtosokat, hogy távozzanak végre, hogy az egyik Juna nyaka köré kerített egy 939-es azonosítójú pántot, és hagyta, hogy lesonyzzák. Felbukkant néhány gusztustalan fogyasztó is, hogy magukat halottnak tettetve lenikonozzák egymást a felvonóban. Tizenhat óra tájban megjelent egy egész szakasz Medikus a Szong Papa Társaságtól. Az összes felszolgálót igen alaposan megvizsgálták. Mindannyiunkat kikérdeztek az Unióról, de az aznap reggeli Beszéd előtt még egyikünk sem hallott róla. Tartottam tőle, hogy a Juna939-cel a titkos szobába tett látogatásaim veszélyt hoznak a fejemre, ám láthatólag nem tudtak ezekről. Csupán az anyajegyem kapcsán hangzott el futólag egy megjegyzés.

Nem is tudtam, hogy a fabrikánsoknak is vannak anyajegyei.

Nincsenek is: a genomizálás során ezt kizárják. Valahányszor egy Medikus meglátta az enyémet, megdöbbenésének adott hangot. Mindig is feszélyezett, ha szem előtt volt. Ma-Leu-Da~1o8 úgy hívta: „Szonmi~451 szégyenfoltja”. Itt van, Archivista, látja? A kulcscsontom és a lapockám között.

Kérem, mutassa meg az oriszon felé is. Rendkívüli. Az alakja akár egy üstökösé.

Hae-Ju Im pontosan ugyanezt mondta róla.

Nos tehát, ha jól gondolom, a Medikus vizsgálata semmi szokatlant nem tárt fel.

Úgy van. Az Áhítat során már nem esett szó sem az Unióról, sem Juna~939-ről. A Szappanunkban megemelték az amneziádok és az álomfiksz adagját. Mire eljött az új év második felsárgája, Ma-Leu-Da~1o8 már nem tudta volna megmondani, miként tett szert további egy csillagra, sőt még azt sem, hogy az indokoltnál eggyel több csillaga van. Egyedül én emlékeztem mindenre.

Rhí Ügyelő megtarthatta az állását?

Igen. Kérésemre Hae-Dzsu Im utánanézett, milyen következményekkel járt a lövöldözés. Rhí átvészelte Juna kihágását, miután elmondta a kivizsgálóknak, hogy már hónapokkal korábban sürgős medikusi véleményt kért Juna~939~ről. Ám a profit a Szong Papa Társaság mindegyik egységénél jelentősen visszaesett; a Csongmjo Plázában lévő étkezdében egyenesen zuhant a fogyasztók száma. A tisztavérűek előszeretettel idézik a mondást, miszerint a villám nem csap kétszer ugyanoda; ám többnyire úgy viselkednek, mintha ennek épp az ellenkezője lenne igaz.

Ugyanakkor a tisztavérűeknek nem valami jó a memóriája; hamar elfelejtik, hogy egyáltalán becsapott valahová a villám, különösen olyankor, ha a gyomrukról van szó. Mire eljött a Kettes Hónap, a fogyasztók száma ismét megközelítette az átlagot. A két új Kjelim komoly vonzóerőt jelentett; a genomizálásnak köszönhetően bioszkopikus szemük meg nyúlfoguk volt, ezért hosszú sorba gyűltek eléjük nikonjaikkal a fabrikánslesők. A Ma-Leu-Dákat valósággal ette az irigység.

A felszolgálók memóriáját a genomizálás során gyengítik, ráadásul azt mondta, növelték az amneziádok és az álomfiksz adagját a Szappanban. Miként lehetséges hát, hogy ennyire tisztán emlékszik az étkezdében történtekre?

Az egyszerű kérdésre egyszerű a válaszom is: már megkezdődött a felemelkedésem. Ráismertem a Juna~939-nél látott szimptómák alapján. És megelőlegezem a következő kérdését, Archivista: leírnám-e, milyen élmény volt a folyamat?

Hallgatom hát.

Először is: megszólalt egy hang a fejemben. Ez igencsak megriasztott, míg aztán rá nem jöttem, hogy más nem hallja, csak én; ez az érzékelés hangja volt. A felemelkedés ijesztő élmény volt, különösen a Juna~939-cel történtek után. A tisztavérűek szerte Nea Szo Koproszban éles szemmel fürkészték a fabrikánsokat, kutatták rajtuk a nemkívánatos intelligencia jeleit, és hetente százakat jelentettek be, akiket aztán mind újjáorientáltak.

Másodszor: fejlődésnek indult a nyelvi készségem ugyanúgy, ahogy Juna~939-nek. Amikor azt akartam mondani, hogy „jó”, olyan szavak buktak ki a számon, mint a „kedvező”, a „kellemes” és a „megfelelő”. Megtanultam szűrni és átszerkeszteni minden egyes kiejtett szót.

Harmadszor: egyre nőtt a kíváncsiságom a Kültér iránt. Kihallgattam az étkezők sonyjából szűrődő hangokat, a beszélgetéseiket, füleltem a VizReklámok szövegére, az időjárás-jelentésre, a Tanácsnokok beszédeire.

Negyedszer: meg kellett tapasztalnom az elidegenedést: a többi felszolgáló ugyanúgy elkerült, ahogy azelőtt Juna~939-et – a nővérek tudnak a változásról, még ha nem tudják, hogy tudnak róla, akkor is; az egyhangúság lelassította az idő folyását; egyre jobban megutáltam a felvonó szájából előöklendett fogyasztók hullámait; kísértettek Juna kételyei a világunkat illetően, szüntelenül kísértettek. Mi van, ha Szong papa nem is az apánk, hanem csak egy VizReklám?

Hogy irigyeltem kritikát nem ismerő, aggodalmaktól, gondoktól mentes nővéreimet! Ám metamorfózisomat nem mertem említeni egyiküknek sem.

Azt tehát tudta, hogy mit nem tehet. De mit szándékozott tenni?

Mi mást tehettem volna: vártam és tűrtem.

Két felemelkedés, egyik a másik után, valamiféle céllal bíró program létére utalt. Hogy kideríthessem, mi ez a cél, ügyelnem kellett, nehogy újjáorientáljanak, vagy Juna~939 sorsára jussak. Ezért alaposan megfigyeltem a többi fabrikánst, hogy elszánt igyekezettel utánozhassam kifejezéstelen vonásaikat. Gondosan tartottam magam a Katekizmus minden Tételéhez, különösen amikor Rhí Ügyelő is megjelent. Nem volt könnyű. A félelem megacélozza az elővigyázatosságot, ám az unalom kikezdi. Nem mertem felkeresni Juna titkos szobáját, mert már nem titok volt, hanem csapda.

És mennyi ideig kellett titokban birkóznia a felemelkedéssel?

A Négyes Hónap Utolsó Hetének Kilencedéjjelén felébredtem a tilalom idején. Nem mertem elhagyni a hálót, hogy odakint múlassam az időt. Csupán két lehetőséget tudtam elképzelni: várok felsárgáig, vagy próbálok újra elaludni. Ám a kupola alatti tér felől halk, de eltéveszthetetlen hangot hallottam: üveg csörrent.

Erősen füleltem tovább: de hiába.

Nővéreim ott aludtak körülöttem a priccseken. Ki lehet hát odakint? Csakis Rhí Ügyelő.

Zajtalanul fölkeltem, és a háló ajtajához osontam. Lenyomtam a kilincset, és kilestem az étkezde tilalmas homályába. Fehér fénycsík vetült ki Rhí Ügyelő irodájából. A nyitott ajtón át láttam mozdulatlan testét; arca a földön, a széke felborult. Elindultam az étkezőn át, meg-megbújva az árnyékban, míg meg nem bizonyosodtam róla, hogy Rhí Ügyelő nincs eszméletén. Pupillája eltűnt tisztavérű íriszében. Elgyötört arcának kontúrján a füléből és az orrlikából indult vércsík húzódott. Körülötte üvegcserepek csillogtak a fényben.

Halott volt?

Lethe illatát éreztem, a Szappanba adagolt álomfikszét. A fabrikáns felszolgálók számára a szokásos dózis három csepp, Rhí pedig megivott egy félliteres üveggel. Ha azon nyomban Medikust hívok, talán még meg lehetett volna menteni az életét. De hogyan magyaráztam volna meg az ottlétemet? Az egész korpokrácia leste egy újabb felemelkedett fabrikáns felbukkanását; az uniós összeesküvés bizonyságát. Mentsek meg egy bukott embert a fájdalommentes öngyilkosság eredményétől, vagy inkább kerüljem el a gyötrelmes újjáorientálást és a nullcsillagos munkás évek újrakezdését?

Visszafeküdtem a priccsemre.

Nem támadt bűntudata a döntés nyomán?

Nem. Csupán rossz előérzetem támadt, ami azt súgta, hogy az éjszakának ezzel még nincs vége. Nem tudom, mennyi idő telt el, amíg meghallottam a felvonó érkezését. Aztán a lépteket. Ereztem, hogy értem jöttek, de nem moccantam. Eljött a felsárga, ám a nővéreim tovább aludtak a priccseken. A levegőben nem éreztem a stimulin szagát. Juna könyvében az egyik kép egy palotát ábrázolt, ahol a tisztavérűek és a szolgák mind álomba merültek, ki evés közben, ki varrás vagy főzés közben. Ez a kép járt a fejemben.

Halk zaj törte meg a csöndet. Talán gyufa sercent? Aztán egy sony gombjainak pattogó hangját hallottam. Felálltam, az ajtóhoz lopóztam, és kilestem. Az étkezde lámpáinak fele égett, de egyetlen fogyasztó sem volt kint; a Helyettesek sem jelentek meg; s Szong papa sem állt a Talapzatán, nem szavalta a Reggeli Zsolozsmát.

Csak egy sötét öltönyös férfi ült odakint, kávét kortyolgatott, és írt valamit a különös fényben. Egy darabig szótlanul néztünk egymásra; aztán jó reggelt kívánt, és hozzátette, reméli, jobban érzem magam, mint szegény Rhí Ügyelő.

Törvényőr volt?

Azt mondta, sofőr. Csang úr volt a neve. Elnézést kértem, és megkérdeztem, mi az a sofőr; nem ismertem ezt a szót.

A halk szavú látogató elmagyarázta, hogy a sofőr olyan ember, aki a Tanácsnokok és a cégvezetők fordjait vezeti. És hogy a sofőrök időnként küldöncként is szolgálnak. Csang úr üzenetet hozott nekem, Szonmi~451-nek az ő Ügyelőjétől. Az üzenetben az állt, hogy választanom kell: aznap reggel elhagyom az étkezdét, felmegyek a Kültérbe, és újféle módon törlesztem a Befektetést; vagy ott maradok a Szong papa-egységben, megvárom, míg Cso Helyettes rátalál Rhí Ügyelőre, odarendeli a törvényőröket meg a DNS-szaglászaikat, aztán várok, míg fény nem derül a felemelkedésemre, és akkor szembenézek a következményekkel.

Nem mondanám igazi választásnak.

Életem első választási lehetősége volt, és egyszerűbb, mint a legtöbb azóta. Csang úr összecsukta a sonyját, a kávéspoharat a szemétcsúszdába dobta, majd a felvonóhoz mentünk és beléptünk; kisebb volt, mint a felszolgálók higienizálója, számomra mégis hatalmas kapunak hatott. Juna~939 jutott eszembe, amint a lövések után a sarokban hevert. Kinéztem az Agyra az üres étkezőben. Csang úr szólt, melyik gombot nyomjam meg, hogy elinduljunk fölfelé. Az ajtó rázárult régi életemre.

Törzsem nehéz súlyként préselődött egyszeriben gyenge lábamra, és megrogytam. Csang úr elkapott. Juna biztosan a fülke padlójára zuhant, és elejtette a fiút, amikor megkezdődött a felemelkedés.

Csang úr nyugtatólag közölte, hogy minden föld alatt dolgozó fabrikáns ugyanezt a kényelmetlenséget éli át a felvonóban megtett első út alkalmával. Hogy elfojtsam a hányingert, felidéztem magamban a Kültérről szóló könyvben látott képek jeleneteit. A szerteágazó patakokat, az erdőóceánokat, a barlangokat, a göcsös tornyokat. Amikor a felvonó lassulni kezdett, a törzsem mintha a levegőbe emelkedett volna.

– A felszín – jelentette be Csang úr.

Az ajtón túl elém tárult a Kültér.

Már-már irigylem, Kérem, írja le pontosan, mit látott.

A Csongmjo Plázát a Négyes Hónap egyik napján, kora hajnalban. Hogy milyen tágasnak tűnt! A kupola alatt töltött évek után forgott velem a világ, pedig a pláza hossza még ötszáz méter sincs. A Szeretett Elnök örökkévaló lába mellett fogyasztók igyekeztek mindenfelé; a járdaseprők zümmögtek; a takszik zúgva cikáztak utasaikkal; fordok füstölögtek az úton; a járda mellett szemeteskocsik vánszorogtak; odébb nyolc sáv széles, oszlopokon álló napokkal szegélyezett, védernyős tetővel fedett beton– és üvegkanyonok: gyorsforgalmi útpályák; ragyogva harsogó VizReklámok; szavak és márkajelek; neonfényesek, villogok; szirénák, motorhangok, gépzúgás, áramkörök zümmögése; a talpam alatt csövek, vezetékek rezgése; ezerféle szögből ezernyi különféle fény.

Nevet sem tudtam aggatni mindarra, amit láttam.

Kérdésemmel is csak eddig jutottam: „Mi...?”

Nyomasztó lehetett.

Nyomasztó: ez rá a legtalálóbb szó. A Kültér ezerízű levegője; kipufogógázok, kim-csí, szennyvíz, a számtalan fogyasztó teste. Egyikük siettében alig egy ujjnyival robogott el mellettem; „Nézz az orrod elé, klón!” Szabadkozni sem tudtam, a nő már ott sem volt. Hajamat gigászi, láthatatlan légkon borzolta.

– Az utcák csatornaként terelik a szelet – magyarázta Csang úr, miközben az átjárón keresztül egy tükörlapos fordhoz terelt. Három tanítvány bámulta a járművet; Csang úr közeledtére visszaléptek a fogyasztók áradatába. A hátsó ajtó szisszenve feltárult. A sofőr besegített.

A tágas hátsó térben egy szakállas utas terpeszkedett, a sonyját nyomogatta. Külseje tekintélyt parancsoló volt, mint egy Márkaalaké, sőt, még inkább. Az ajtó mellé guggoltam, figyeltem meg-megfeszülő ízületeit a kezén, koros arcát, és vártam a parancsát. Csang úr beindította a motort, és a forddal besorolt a forgalomba. A hátsó ablakon át láttam, ahogy a Szong papa kettős arany íve beolvad száz másik társaság márkajele közé. Ezek némelyikét ismertem a VizReklámokból; de a többségét nem. Ámulva csodáltam a mellettünk elsuhanó új jelképek városát. Fordok robogtak el és lassítottak le mellettünk. Milyen Ügyelő akadályozza meg, hogy percenként ezernyi végzetes baleset történjen? Fordunk fékezett, és elvesztettem az egyensúlyomat. A szakállas férfi morogva odaszólt, hogy senkinek nem lenne ellenvetése, ha leülnék.

Tétováztam, mert nem tudtam, ez vajon parancs volt-e, vagy netán valamiféle csapda, majd elnézést kértem, amiért nem ismerem a vonatkozó Katekizmust.

– A nyakpántom jele Szonmi~451 – mondtam, de nem figyelt rám; megdörgölte fáradt szemét, és megkérdezte Csang úrtól, milyen idő várható. Meleg, tiszta, szellős, felelte a sofőr, és hozzátette, hogy jelentős forddugó alakult ki, és az út körbül kilencven percig fog tartani. A szakállas férfi a rolekszére nézett, és káromkodott.

Alig pár perc telt el ezután, amikor egyszer csak erőteljes dübörgés árasztotta el a fordot; forró rettegés töltött el, azt hittem, Szong papa csap le rá, hogy megbüntessen, amiért felhagytam a szolgálatával. Ám a dübörgés fokozatosan elvonult, és a hátsó ablakon kinézve egy lebegő fekete masina alsó részét láthattam. A másik utas megkérdezte Csang urat, mit gondol, az aero vajon a Törvényőrségé-e, az Egyvéleményé vagy csak egy Tanácsnok adja így tudtára az alrétegű polgároknak, hogy kinek az elsuhanó árnyékában kell álldogálniuk a fordok sorában. Csang úr úgy vélte, az utóbbiról van szó.

Nem kérdezte meg, hová viszik?

Mi értelme olyan kérdést feltenni, amelyre a válasz csak tucatnyi újabb kérdést szülne? Ne feledje, Archivista, hogy azelőtt még csak épületet sem láttam kívülről, nemhogy a közforgalmat megtapasztaltam volna; és most ott voltam a Nea Szo Koprosz második legnagyobb kapcsvárosát átszelő gyorsforgalmi pályán, egy tükörlapos fordban. Nem is másik zónából érkezett turistának érezhettem volna magam, inkább egy letűnt korból való időutasnak. A ford végül a Hold-torony mellett kiért az urbánus kulisszák közül, és ekkor életemben először a Kültéren ért a hajnal. A Kanguon-Do hegyek fölötti látvány lenyűgözött ragyogásával; az Eredendő Első Tanácsnok Igaz Napja, annak olvadt fénye, petrofelhők, az Ő égboltja, magasabban minden magasságnál, szélesebben minden szélességnél! Utastársamra néztem, hogy lássam rajta ámulatom tükröződését, ám a férfi elbóbiskolt. Képtelen voltam felfogni, hogyhogy nem torpan meg a kapcsváros élete ilyen szépség láttán.

Mi mást figyelt még meg?

Az ernyő alatt az épületek ellaposodtak, és elhaladtunk egy harmatkert mellett. Redőzött, lombos, mohanedves zöldet láttam; tóvizezöldet; pázsitzöldet. Többholdnyi zöldet dervisként forgó szökőkutak körül. A Szong papa-egységben csak a salátakocka és a klorofilturmiksz volt zöld, semmi más; mi, felszolgálók úgy hittük, hogy a zöld éppoly értékes, mint az arany. Szivárványok tündököltek a ford ablakai mentén. A gyorsforgalmit hálótelepek szegélyezték; az épületek mindegyikén ott díszelgett egy-egy feszes Nea Szo Koprosz-lobogó. Az oldalfal megszakadt, és átkeltünk egy széles, kanyargós, trágyabarna sávon. Nagy nehezen összeszedtem a bátorságomat, és megkérdeztem Csang úrtól, hogy ez micsoda.

– A Han folyó – felelte. – A Szöngcu-hídon vagyunk.

Újra meg kellett kérdeznem, hogy ezek mik.

Ezúttal a másik utas válaszolt mormogva:

– A folyó vízút. – A hangját csalódás tompította. – A híd pedig a folyón át vezető üt.

A folyó vize és az a tiszta folyadék, mely a kupola alatti ivókutakból bugyogott elő, jobban nem is különbözhetett volna, de még arra sem jutott idő, hogy összezavarodjam. Csang úr előremutatott, egy kisebb hegycsúcsra.

– A Taemoszan-hegy.

Szóval a Szong papából egyenesen a Taemoszan Egyetemre vitték?

Hogy minimalizálják a kísérleti torzulást, igen. Az út erdős tájon át kanyarogva vitt felfelé. A fák növekedésük gimnasztikájával és zajos csöndjükkel a Kültér újabb csodáját jelentették számomra. Tíz perc elteltével felértünk a fennsíkon lévő egyetemi kampuszra. Köröttünk kocka alakú épületek versengtek a térért. A keskeny sétányokon tanítványok és segédek jöttek-mentek. A ford egy esőszennyes, naptól repedezett kiszögellés alatt állt meg. Csang úr kinyitotta nekem az ajtót; a szakállas utas még ekkor sem ébredt fel. A betontömbök között burjánzott a zuzmó, és szemetet sodort a szél. Itt a Taemoszan-hegyen tisztábbnak éreztem a levegőt, mint lent a kapcsvárosban, de a kiszögellés mögötti előcsarnok piszkos és kivilágítatlan volt.

Megálltunk egy kettős spirált formázó lépcsősor előtt. Ez egyfajta régimódi felvonó, magyarázta Csang úr. – Az egyetem nemcsak a diákok elméjét edzi, hanem a testüket is. – Életemben először harcra keltem hát a gravitációval, lépésről lépésre, a korlátot markolva. Két tanítvány jött lefelé a spirál másik vonalán, és kinevették ügyetlenségemet; az egyik még oda is szólt:

– Na, ez a példány sem fog egyhamar futva menekülni.

Csang úr figyelmeztetett, hogy ne nézzek hátra; hátranéztem, és a hirtelen szédülés ledöntött a lábamról. Ha vezetőm nem kap el, visszagurultam volna egészen az előcsarnokig.

Jó néhány percbe telt, mire felértünk a legfelső emeletre, a hatodikra. Itt a repedező folyosó egy félig nyitott ajtóba torkollott, melynek névtábláján ez a név állt: Bum-Szuk Kim. Csang úr bekopogott, de nem szólt ki senki.

– Itt várja meg Kim urat – mondta a sofőr. – Legyen vele ugyanolyan tisztelettudó és engedelmes, mint az Ügyelőjével! – Beléptem, és megkérdeztem Csang urat, mi lesz a munkám, de mire megfordultam, már ott sem volt. Életemben először teljesen egyedül voltam.

Milyen benyomást keltett önben az új otthona?

Megdöbbentett, mennyire piszkos, és ez nem tetszett. Az étkezdénk mindig makulátlan volt, hiszen a tisztaság a Katekizmus egyik parancsolata. Bum-Szuk Kim hosszú, galériaszerű laborja viszont poros volt, és tisztavérű férfiak testszagától bűzlött. A szemetesek tele voltak; az ajtó mellett egy nyílpuska céltáblája lógott; a falak mentén mindenütt laborasztalok, telezsúfolt íróasztalok, régimódi sonyk és megereszkedett lapu könyvespolcok. Az egyetlen olyan íróasztal fölött, melyen rendszeres használat jelei látszottak, bekeretezett kodak lógott, mely egy véres hópárduc mellett ragyogva álló fiút ábrázolt. A piszkos üvegű ablakból elhanyagolt udvarra lehetett lelátni, ahol foltos alak állt Talapzatán. Reméltem, hogy talán az új Márkaalakom, de nem mozdult.

Egy szűkös oldalhelyiségbe pillantva egy ágyat láttam, higienizálót, meg valamiféle hordozható gőztisztítót. Eltűnődtem, mikor is kellene használnom. Lemaradtam már az Áhítatról? Milyen Katekizmusok szabályozzák az életemet ezen a helyen?

A meleg levegőben porszemek csillogtak. Genomizálással lezárt pórusaim bizseregtek. Egy házilégy lustán döngve nyolcasokat írt le a levegőben. Hipnotizáltan bámultam.

Azelőtt még sosem látott rovarokat?

Csak kórgénes csótányokat, a Szong papában a légkonon át rovarölőt fújnak be, így ha a felvonóval betéved egy-egy rovar, azonnal megdöglik, és aztán eltakarítják. A légy újra meg újra nekikoppant az ablaküvegnek. Akkor még nem tudtam, hogy az ablakokat ki lehet nyitni. Aztán a légy a plafonra telepedett. Nem értettem, hogyhogy nem esik le.

Hamis éneklést hallottam, egy popdalt, ami a Pnom Pnem Lányokról szól. Pár pillanat múlva egy strandnadrágos, szandálos, selyemkendős tanítvány lökte be az ajtót egy kickbokszrúgással; a vállán tömött háttáskák lógtak. Amint meglátott, felnyögött:

– A Szent Korpokrácia nevére, hát te mit keresel itt?

Szabaddá tettem a nyakpántomat.

– Szonmi~451 vagyok, uram. Szong papa egyik felszolgálója a Cso...

– Hallgass már, hallgass, tudom én jól, hogy mi vagy... – A fiatalember szája az akkori divat szerint békamód csücsöri volt, a tekintete búbánatos. – De csak Ötödnapon kellett volna idehozniuk! Ha azok a seggagyak a nyilvántartáson azt hiszik, hogy lemondok egy ötcsillagos tajvani konferenciát, csak mert nem ismerik ki magukat a naptárban, hát sajnálom, akkor hörpintsenek féregvelőt egy ebolafészekben. Csak azért ugrottam be, hogy felmarkoljam a munkasonymat meg a diszkeket. Nem fogok egy kísérleti klónt pesztrálni, aki még mindig egyenruhában van, amikor csatakosra bűnözhetem magam Tajpejben.

A légy megint nekirepült az ablaknak; a tanítvány felkapott egy füzetet, félretolt, és az ablakhoz lépett. A csattanástól ijedten rezzentem össze. A fiatalember diadalmasan nevetve vizsgálgatta a foltot az üvegen, és tréfásan eltorzított hangon azt mondta: – Ezt tekintsd figyelmeztetésnek! – Nem tudtam, hogy ez vajon nekem szól-e vagy a légynek. – Senki nem ússza meg szárazon, ha keresztbe tesz Bum-Szuk Kimnek! – A fiatalember felém fordult. – Ne nyúlj semmihez, ne menj sehová. Szappant találsz a frigoládában. Hála az Elnöknek, a tápodat előre leszállították. Ötödnapon jövök vissza. Ha nem indulok el a repülőtérre most azonnal, lekésem a repgépet.

Azzal távozott.

Majd újra megjelent az ajtóban.

– Hé, beszélni azért tudsz, ugye?

Bólintottam. Bum-Szuk Kim színpadiasan nagyot sóhajtott.

– Hála az Elnöknek! Mert tény: minden elképzelhető esztelenségre akad egy klóngnóm valahol a nyilvántartáson, aki most, ebben a percben épp elköveti.

És... mit vártak, mit csinál majd ott három napig?

El nem tudtam képzelni. Néztem, ahogy a roleksz mutatói elnyüvik az órákat. Ne feledje, arra genomizáltak minket, hogy egyvégtében tizenkilenc órán át talpon legyünk. Rhí asszonyon töprengtem. Vajon szomorú özvegy, vagy inkább vidám? Vajon Ahn Helyettest vagy Cso Helyettest léptették elő a Csongmjo Pláza Szong papa-egységének Ügyelőjévé? Milyen távolinak tűnt máris az addigi életem! Milyen titokzatos volt az új életem!

Az udvarról zörgő-szöszmötölő zajt hallottam. A Talapzat melletti bokrok felől jött. Jobban megnéztem a bokrokat, és életemben először igazi madarakat láthattam: füstifecskéket és molnárfecskéket. A 3D-n már láttam madarakat, de nem akkora szabad és vadul csapongó rajban, mint ott a hegyen. Egész közel elhúzott fölöttünk egy aero, mire több száz fecske röppent a levegőbe. Miért csipogtak, miért énekeltek? Kinek a kedvéért?

Egész álló nap figyeltem a madarakat, míg az ég tilalmassötét nem lett, és a szoba is elsötétült. Eljött első északám a Kültérben. Az udvar túloldalán felsárgultak a szemközti épület ablakai. Láttam a Bum-Szukéhoz hasonló laborokat, melyekben fiatal tisztavérűek tanyáztak; láttam rendezettebb irodákat, melyeket professzorok foglaltak el; láttam zsúfolt folyosókat és népteleneket. Ám nem láttam egyetlenegy fabrikánst sem.

Éjfélkor felszippantottam egy zacskónyi Szappant, lefeküdtem az ágyra, és azt kívántam, bár ott lenne velem Juna~939, hogy értelmet leljen a nap seregnyi rejtélyében.

Amikor felébredt, emlékezett rá, hol van?

A Szappanban kevesebb amnéziád, viszont több álomfiksz volt, mint a Szong papa-félében, így többet aludtam, ám tisztább fejjel ébredtem. Második kültéri napom első meglepetése ott állt az oldalhelyiséggel szemben. A jó három méter magas, narancsszínű overallba öltözött alak a könyvespolc fölé tornyosulva tanulmányozta a köteteket. Az arcát és nyakát vörösre perzselődött, feketére égett, sápadt foltokkal tarkított bőr borította, mégis nyugodtan álldogált. A nyakpántja egyértelművé tette, hogy nem tisztavérű, ám ilyen törzstípusú és termetű fabrikánst még sosem láttam azelőtt.

– Itt nincs stimulin. – A hangja mintha mély veremből szólt volna. Az ajkát kigenomizálták, a fülét pedig körömszerű anyagból álló héjacskák védték. – Akkor kelsz, amikor magadtól ébredsz, főleg ha a posztgradod olyan lusta, mint Bum-Szuk Kim. A vállvezes posztgradoknál nincs rosszabb. Még a seggüket is kitörlik helyettük az óvodától egészen az euthanáziumig. A fegyelmet hírből sem ismerik; a mások igényeire fittyet hánynak. Kár beléjük a levegő. – Hatalmas, két hüvelykujjú kezével egy kék overallra bökött, mely feleakkora volt, mint az övé. – Ezt neked hoztam, kishúgom. – Miközben a Szong papában viselt uniformisomat az új öltözékre cseréltem, megkérdeztem tőle, az Ügyelő vagy egy Helyettes küldte-e, hogy orientáljon. – Nem – válaszolta az összeégett óriás. – A te posztgradod és az enyém barátok, vagy valami affélék. Bum-Szuk benézett tegnap, és elpanaszolta, hogy idő előtt meghoztak. Átjöttem volna már a tilalomidő előtt, de a Genomsebészeti Tanszéken a posztgradok sokáig dolgoznak, nem úgy, mint a Pszichogenomika lógósai. Én Ving~027 vagyok. Derítsük ki, te miért vagy itt.

A faliroleksz szolgáltatta a második meglepetést: hat teljes órát aludtam. Ving-027 leült Bum-Szuk íróasztalához, és bekapcsolta a sonyt, fikarcnyit sem törődve a tiltakozásommal, miszerint a posztgradom megtiltotta, hogy bármihez is hozzányúljak. Ving megbökte az ernyőtáblát, mire megjelent Juna~939 képe. Ving végigfuttatta ujját a szavakon.

– Imádkozzunk az Eredendő Elnökhöz, hogy ezt a hibát ne kövesse el újra Bum-Szuk...

– Hát tud olvasni? – kérdeztem.

Azt felelte, hogy bármelyik véletlenszerűen összekutyult tisztavérű tud olvasni, úgyhogy egy nagy gonddal megtervezett fabrikánsnak ez nem okozhat nehézséget. A sonyn most egy Szonmi képmása jelent meg. – Egy kiszolgáló fabrikáns hálótéri elmefejlesztése – olvasta Ving Megvalósíthatósági esettanulmány Szonmi~451 alanynyal. – Aztán elmélázva hozzátette: – Vajon miért akar egy agyatlan vállvezes posztgrad ilyen magasra törni?

Miféle fabrikáns volt Ving-027? Katonai célú?

Ő vészelhárító, ezt közölte velem nagy büszkén. – Olyan holttájakon vetnek be minket, amelyek annyira fertőzöttek vagy radioaktívak, hogy a tisztavérűek úgy elpusztulnának ott, mint fertőtlenítőben a baktériumok. Az agyunkat csak egészen kis mértékű genomikus finombeállításnak vetik alá, hiszen önálló döntéseket kell hoznunk. Az orientációnk során több mindent megtanítanak nekünk, mint a tisztavérűeknek az egyetemeiken. És mutass nekem olyan tisztavérűt, aki ezt túléli. – Lecsupaszította borzalmasan összeégett alkarját. – A posztgradom doktori kutatási témája a tűzálló szövet.

Azt sem tudtam, hogy mi az a holttáj. Ving~027 elmagyarázta, hogy ezek a sugárzással vagy mérgező anyagokkal szennyezett mezők lépésről lépésre meghátrálásra kényszerítik a Fogyasztói és Termelői Zónákat. A leírás rémisztő volt, ám a vészelhárító egészen más fényben látta mindezt. Amikor Nea Szo Koprosz egésze holttájjá lesz, mondta, felvirrad a fabrikánsok napja.

Számomra ez kihágásnak hangzott. Ha ezek a holttájak olyannyira elterjedtek a világban, kérdeztem, akkor miért nem láttam egyet sem a fordból?

Ving~027 kikapcsolta a sonyt, és megkérdezte, hogy képzelem, mekkora a világ? Habozva azt feleltem, hogy a Csongmjo Plázától elhoztak egészen eddig a hegyig, úgyhogy alkalmasint a java részét már láttam.

Az óriás erre azt mondta, menjek vele, és elindult az ajtó felé. Tétováztam: Bum-Szuk azt parancsolta, hogy ne menjek sehová. Ving~027 zordan intett:

– Ha sokáig életben akarsz maradni, Szonmi~451, meg kell alkotnod a magad Katekizmusának Tételeit. – Azzal megégett vállára vetett, végigvitt a repedezett folyosón, egy szűk átjárónál befordult, fellépkedett egy poros csigalépcsőn, és odafönt öklével kilökte a rozsdás ajtót. A reggeli napfény elvakított; a szél az arcomba csapott, cibálta a hajamat.

Ez a Pszichogenomika Tanszék épületének teteje, közölte Ving~027, ahogy leengedett maga mellé a párkányra. Megragadtam a korlátot; hat emelettel alattunk egy kaktuszkertben madarak kapkodtak a rovarok után a tüskék között; nyolcemeletnyi mélységben a domboldal, egy félig telt fordparkoló; tízemeletnyi mélységben egy sportpálya, melyet seregnyi egyenöltözéket viselő tanítvány vesz körbe; azon túl egy fogyasztói pláza; amögött erdő ereszkedik egészen a széthányva elterülő, perzseltneon kapcsvárosig a magasházakkal, a hálótelepekkel, a Han folyóval, majd végül a hegyek szegélye fölött az aerók pöttyözte napfelkelte. Ving halk, lángoktól reszelős hangon szólalt meg:

– A nagyvilághoz képest mindaz, amit itt látsz, Szonmi~451, csupán egy kőszilánk.

Elmém tompultan birkózott ezzel a roppant hatalmassággal, majd elengedte; még csak azt sem tudtam, egyáltalán mi kellene ahhoz, hogy felfogjak egy ilyen vég nélküli teret.

Ving megadta a választ: intelligencia kell ehhez – és ezt kínálja számomra a felemelkedés. Idő kell ehhez – és Bum-Szuk Kim restségének köszönhetően lesz időm. Ám mindemellett tudásra is szükségem lesz.

Megkérdeztem, miként tehetnék szert tudásra.

– Meg kell tanulnod olvasni, kishúgom – felelte Ving.

Vagyis az első mentora nem Hae-Dzsu lm és nem is Mefi Tanácsnok volt, hanem Ving-027?

Ving~027 még sok mindent taníthatott volna nekem mentorként, de a második találkozásunk egyben az utolsó is volt. Aznap egy órával tilalomsötét előtt visszajött Bum-Szuk laborjába, hozott nekem egy „visszaveszített” sonyt, melyre előzőleg feltöltöttek a korpokrácia iskolarendszerének összes létező autodidakta modulját. Megmutatta, hogyan működik a készülék, aztán figyelmeztetett: nagyon ügyeljek, nehogy egy tisztavérű valaha is tanuláson kapjon, mert ez megrémíti őket, márpedig egy rémült tisztavérű bármire képes.

Mire Bum-Szuk Ötödnapon visszatért Tajvanról, már kitanultam a sony működését, és elsajátítottam a teljes elemi iskolai anyagot. A Hatos Hónap elejére már a vállvezes középiskolák anyagával is végeztem. Látom, kételkedik, Archivista, de ne feledje: olyan voltam, mint az éhező szolga egy lakomán. Evés közben egyre csak nőtt az étvágyam. A sony ösvényét követve egyetemi szintű tudásra tettem szert, és bebocsáttatást nyertem a korpokrácia könyvtáraiba. Mindenki csupán annyi, amennyit tud.

Nem állt szándékomban kételkedni, Szonmi. Az elméje, a beszédmódja, az egész... lénye teljes mértékben igazolja odaadó tudásvágyát. Inkább az nem világos számomra, hogy Bum-Szuk Kim miért tette lehetővé, hogy ilyen sok időt fordítson tanulásra. Vállvezes utódként csak nem lehetett titokban Abolicionista. Hogyan folytak a doktori kutatásainak kísérletei önnel?

Bum-Szuk Kimet nem érdekelték a kísérletek, csakis az ital, a szerencsejáték és a nyílpuskája. Az apja központi vezállású tisztviselő volt a Kuangdzsu Genomnál; még Dzsucse-tanácsnoki státuszra is pályázott, amíg a fia alaposan le nem rontotta a Kim család piaci értékét.

No de hogy akart így Bum-Szuk doktori fokozatot szerezni?

Jól megfizetett egy tudományos munkatársat, hogy schnitteljen össze neki egy disszertációt a saját anyagaiból; a vállvezes rétegű posztgradok előszeretettel választották ezt a megoldást a siker felé vezető úton. A Juna~939 felemelkedését, majd az enyémet kiváltó vegyületek jó előre elkészültek, ahogy a hatáselemzés és a következtetések összegzése is. Bum-Szuk még a fogkrém biomolekuláris összetevőit sem tudta volna megnevezni. Kilenc hónap alatt a legnagyobb fáradsággal járó „kísérleti feladat”, amit rám bízott, a labor kitakarítása és a teája elkészítése volt. A friss eredmények zavarossá tették volna a megvásárolt adatokat; ez pedig azzal a kockázattal járt volna, hogy lelepleződik a csalás. Szükség volt a jelenlétemre, hogy legalább némi halovány hitelt adjon ellopott kutatásának.

Megértettem, hogy ezek életem új keretei, és ez nekem nagyon is megfelelt így; mert hát vesse csak össze mindezt Szong papa étkezdéjével. A posztgradom távollétében a lelepleződés kockázata nélkül tanulhattam. Bum-Szuk csak másnaponként, tizennégy óra tájban jelent meg a laborban, hogy egy-egy újabb adag válogatott adatot másoljon a sonyjába.

Bum-Szuk Kim egyetemi mentora tudott a plágiumról?

A professzorok jóval többre tartják a véglegesített állást annál, semhogy jövendőbeli Tanácsnokok fiait botrányba keverjék.

Bum-Szuk sosem beszélt önnel... nem kommunikáltak semmilyen módon?

Úgy beszélt velem, ahogy a tisztavérűek a macskájukkal. Szórakoztatta, hogy különféle kérdéseket vetett oda nekem, olyanokat, amikről úgy gondolta, hogy meghaladják az értelmemet: „Mondd csak, Szonmi, szerinted megmondjam apámnak, hogy dugja fel a fejét a demokratikus valagán?” Vagy: „Hé, Szonmi, mit gondolsz, azúroztassam a fogaimat? Vagy szerinted a zafír csak múló szeszély?” Persze sosem várt értelmes választ; én pedig nem világosítottam fel magamat illetően. A kérdéseire adott válaszom olyan mindennapossá vált, hogy Bum-Szuk egy idő után a Nem-Tudom-Uram~451 gúnynevet aggatta rám.

Tehát kilenc hónapig senki nem figyelt fel a tudása példátlan mértékű fejlődésére?

Bum-Szuk Kimnél csak Min-Szik és Agyar fordult meg rendszeresen. Agyar igazi neve egyszer sem hangzott el a jelenlétemben. Többnyire az új fordjaikkal és suzukijaikkal dicsekedtek, és pókereztek. A vonásaikat fölösleges lenne leírnom: havonta jártak arcformázásra. A három posztgrad az a fajta tisztavérű volt, aki átnéz a fabrikánsokon, hacsak nem egy Huamdonggil örömtanyán van. Bum-Szuk szomszédja, Gil-Szu Nun, egy ösztöndíjas alábbrétegű posztgrad időnként átdörömbölt a falon, mert zavarta a zajongás, de a három vállvezes fiatal csak még hangosabban visszadörömbölt. Gil-Szu Nunnal alig néhány alkalommal találkoztam.

Mi az a póker?

Egy kártyajáték, amit mohó hazudozók játszanak, akik a másik barátjának tettetik magukat. Agyar több ezer dollárt nyert el Bum-Szuk és Min-Szik Leikéről a játszmák alkalmával. Máskor Bum-Szuk rám szólt, hogy menjek el valahová, mert drogozni fognak; azt mondta, amikor tokszoznak, felzaklatja a jelenlétem. Ilyenkor felmentem a tanszék épületének tetejére, leültem a víztartály árnyékába, és figyeltem, ahogy a fecskék kapkodják a jókora szúnyogokat, egészen sötétedésig, amikorra a posztgradok már távoztak.

Miért nem találkozott többé Ving-027-tel?

Egy fülledt délután, három héttel a Taemoszanba érkezésem után, kopogás zavarta meg Bum-Szukot, aki éppen az arcformázó katalógusát böngészte. Mint már mondtam, nemigen érkezett hozzá váratlan látogató. „Tessék!” – szólt ki, és a katalógust elrejtette a Gyakorlati Genomika című tankönyv alá. A könyvet nem olvasta; ellentétben velem.

Egy szikár, inas tanítvány lökte be az ajtót a lábával. „Bum-Bum”-nak szólította Bum-Szukot. Posztgradom vigyázzállásba pattant, majd visszaült, és elernyedt.

– Üdv, Hae-Dzsu! Mi a helyzet? – kérdezte megjátszott könnyedséggel.

A látogató azt mondta, csak épp erre járt, és gondolta, beköszön; aztán elfoglalta a Bum-Szuk által felkínált széket. A beszélgetésüket hallgatva megtudtam, hogy Hae-Dzsu Im Bum-Szuk középiskolai osztálytársa volt, és most a Taemoszan Egyvélemény karán tanul. Posztgradom odaszólt, hogy hozzak a vendégnek egy pohár teát; míg a teával foglalatoskodtam, ők különféle jelentéktelen dolgokról beszélgettek. Majd kisvártatva Hae-Dzsu Im azt mondta:

– Gondolom, már hallottál róla, milyen pocsék napja van Min-Szik barátodnak.

Bum-Szuk előbb kijelentette, hogy Min-Sziket nem nevezné feltétlenül a barátjának, és csak azután kérdezte meg, hogy miért is van pocsék napja.

– A kísérleti példánya, Ving~027 szénné égett. – Mint kiderült, Min-Szik pluszjelnek nézett egy mínuszjelet az egyik gyúlékony alkálianyag palackjának címkéjén.

A posztgradom elhúzta a száját, vihogott, majd nevetésben tört ki. Hae-Dzsu ekkor igen szokatlan dolgot tett: rám nézett.

Ez miért szokatlan?

A tisztavérűek sok helyütt látnak minket, de szinte sosem néznek ránk igazából. Jóval később aztán Hae-Dszu elmesélte, hogy kíváncsi volt, miként reagálok a hírre. Bum-Szuk mindebből semmit nem vett észre; azon morfondírozott, felléphet-e kárpótlási igénnyel a Min-Szik kutatását szponzoráló társaság. Az ő egyszemélyes kutatásában, tette hozzá büszkén, senkit nem érdekel, ha munka közben elhullik egy-két kísérleti fabrikáns.

Nem érezte... nos, mit érzett ekkor? Sértettséget? Fájdalmat?

Vad haragot. Visszahúzódtam az oldalhelyiségbe. Nekünk fabrikánsoknak sem módunk, sem jogunk nincs az érzelmek kifejezésére, de az, hogy nem is vagyunk képesek érzelmeket átélni, csupán közkeletű téveszme. Akárhogy is nézzük, Ving~o27 húsz Min-Szikkel is felért; egy vállvezes posztgrad pökhendi gondatlansága következtében meghalt az egyetlen barátom ott a Taemoszan-hegyen; és Bum-Szuk ezt fölöttébb szórakoztatónak tartotta.

A harag megacélozza az akaratot. Ma már tisztán látom, hogy aznap tettem meg az első lépést a Kinyilatkoztatások-hoz vezető úton; az ebbe a kockacellába, s majd a Fények Házába vezető úton.

Hogyan telt a nyári szünet ideje, azalatt mit csinált?

Az előírások szerint Bum-Szuknak el kellett volna helyeznie egy átmeneti hálóban, hogy kizárja a fertőzés lehetőségét. Szerencsére azonban posztgradom már alig várta, hogy indulhasson fabrikáns-szarvasra vadászni Kelet-Koreába, Hokkaido szigetére, így megfeledkezett a regulákról; vagy talán azt képzelte, majd egy alábbrétegű közember elintézi ezt helyette.

Így hát egy nyári napon arra ébredtem, hogy üres az egész épület. Nem visszhangzottak a főbb folyosók; nem szóltak a csengők; nem harsantak fel bejelentések; még a légkonokat is kikapcsolták. A tetőről láttam, hogy a kapcsváros nyüzsög és zsibong, az égre füstcsíkot húztak az aerók rajai, de a kampusz a megszokottnál sokkalta csöndesebb volt. A fordparkolók jórészt kiürültek. A tűző napsütésben munkások dolgoztak az ovális téren: a burkolatot cserélték. Egyszerre felötlött bennem, hogy megnézem a sony naptárját, és így megtudtam, hogy elérkezett a nyári szünet első napja. Bereteszeltem a labor ajtaját, és elrejtőztem az oldalhelyiségben.

Vagyis öt héten át ki sem tette a lábát Bum-Szuk laborjából? Egyszer sem?

Egyszer sem: tudja, valósággal irtóztam attól, hogy meg kelljen válnom a sonymtól. Egy biztonsági őr minden Kilencednapon ellenőrizte, zárva van-e a labor ajtaja. Időnként hallottam, hogy Gil-Szu Nun dolgozik a szomszédos laborban. Éjszakánként leengedtem a redőnyt, és kikapcsoltam a szolárokat; Szappan volt elegendő a szünet tartamára.

De hát ez ötven nap egyedüllétet jelent megszakítás nélkül.

Elmém széltében-hosszában bejárta kultúránkat ez alatt az ötven nap alatt. Valósággal faltam a könyveket, kezdve a legnagyobb hatású gondolatébresztő művekkel: először Dzsong-Iltől a Hét dialektus; aztán a Legfőbb Elnök kötete, a Nea Szo Koprosz alapítása; Jeng admirálistól Az Összetűzések története – a listát ismeri maga is. A Kommentárok egy cenzorálatlan példányának címmutatója elvezetett az Összetűzések előtti gondolkodókhoz. A könyvtár persze jó néhány lekérést elutasított, de két Optimistával, Orwell-lel és Huxleyval is sikerrel jártam, akiknek a műveit lefordították későangolból; és hozzájutottam Washington Szatírák a demokráciáról című írásához is.

Még akkor is Bum-Szuk kutatási példánya volt – mármint jogi értelemben amikor a posztgrad visszatért az új szemeszter elején?

Igen. Beköszöntött az első őszöm; titokban összegyűjtöttem a legszebbeket az épület tetejére hullott lángvörös levelekből. Maga az ősz is korosodott idővel, és a levelek színei megfakultak. Az éjjelek harapóssá lettek; majd már a nappali órák is fagyosak voltak. A hideg újabb különleges érzést jelentett az öröklangy étkezde után. Bum-Szuk délutánonként többnyire elbóbiskolt a fűtött ondolon, miközben a 3D-t nézte. A nyár folyamán különféle gyanús befektetéseken rengeteg dollárt veszített, és mivel az apja nem volt hajlandó kifizetni helyette az adósságait, posztgradomon igen ronda hangulat lett úrrá. Dühkitörései ellen csak úgy tudtam védekezni, hogy igyekeztem láthatatlanná válni.

Mit szólt az első hóhoz?

Gyönyörűnek találtam. Abban az évben későn jött az első hó; a Tizenkettes Hónap Elsőéjén. Virradat előtt fölébredtem, és megbűvölve figyeltem, miként vonnak glóriát a pelyhek az udvarra néző ablakokat díszítő Újévi tündérek feje köré. Az elhanyagolt szobor körüli bokrok meghajoltak a hó súlya alatt; maga a szobor pedig komikus módon fenségessé vált. A hó fehérsége félhomályban a zúzódás bíborlilájába váltott.

Nagyjából ekkortájt lépett színre a történetben doktor Mefi, igaz?

Igen, Szeksztett Előestéjén. Már késő volt, amikor Bum-Szuk, Min-Szik és Agyar betokszozva, nevetéstől görnyedve becsörtetett a laborba. Az oldalhelyiségben voltam, alig tudtam hirtelen elrejteni a sonymat. Bum-Szuk a végzősök bojtos kalpagját nyomta a fejébe, Min-Szik pedig akkora kosár mentával illatosított orchideát tartott átkarolva, mint ő maga. Felém szórta a virágokat, és azt mondta: – Virágot Szpuninak... Szuminak... Szomninak vagy akárhogy is hívják...

Agyar kutatni kezdett a faliszekrényben, ahol Bum-Szuk a szodzsut tartotta, és sorra maga mögé hajított három üveget. – Ez mind kutyahúgy, egyik sem márkás! – vakkantotta. Min-Sziknek két palackot sikerült elkapnia, ám a harmadik szétrobbant a földön, amitől a posztgradok újra hangos nevetésben törtek ki.

– Takarítsd fel, Hamupipő! – parancsolt rám tapsolva Bum-Szuk; majd hogy Agyart megbékítse, kijelentette, hogy a legfinomabb italt fogja kinyitni, elvégre egyszer van egy évben Szeksztett Szünet.

Mire az utolsó szilánkot is összesöpörtem, Min-Szik talált egy zsigerpornó disneyt a 3D-n. Elmélyülten nézték, olykor összekaptak az érdemeit illetően, meg hogy elég élethű-e, és közben itták a szodzsut. Részegségükhöz aznap éjjel vakmerő vadság társult, különösen Agyaréhoz, és ez egyre inkább nyugtalanított. Visszahúzódtam az oldalhelyiségbe; onnan hallottam meg Gil-Szu Nun hangját a labor ajtaja felől, amint arra kéri a dorbézolókat, hogy ne zajongjanak annyira. Kilestem.

Min-Szik gúnyolni kezdte Gil-Szu szemüvegét; faggatta a posztgradot, miért nem tud a családja annyi dollárt összeszedni, hogy kijavíttassák a rövidlátó szemét. Bum-Szuk közölte szomszédjával, hogy ha az Óévi Szemeszter utolsó estéjén csöndre és nyugalomra vágyik, akkor dugja föl a fejét a seggébe. Agyar megpendítette, hogy szól az apjának, rendeljen el adóellenőrzést a Nun-klán összes tagjánál. Gil-Szu Nun még egy darabig dühösen pufogott az ajtóban, mígnem végül a három vállvezes cimbora szilvák záporával és további gúnyos sértésekkel elűzte.

Úgy tűnik, Agyar volt köztük a falkavezér.

Igen: hamar kitapintotta mások személyiségének gyengéit, és így könnyen ki tudta használni az embereket. Most bizonyosan nagy sikerrel jogászkodik a tizenkét főváros valamelyikében. Aznap éjjel ahhoz támadt kedve, hogy Bum-Szukot heccelje. A szodzsu üvegével a leterített hópárduc kodakja felé intett. Mennyire bambára genomizálják le ezeket az állatokat, kérdezte, hogy a kocaturisták minden veszély nélkül vadászhassanak rájuk?

Bum-Szuknak sértette a büszkeségét a kérdés; azzal vágott vissza, hogy ő csakis olyan ragadozókra vadászik, amelyek vérszomját felgenomizálják. A fivérével órákig követték ezt a párducot a Kathmandu-völgy egyik vadövezetében, mígnem végül a sarokba szorított állat a fivérére vetette magát, hogy átharapja a torkát. Neki magának csupán egyetlen lövésre maradt ideje. A golyó a levegőben úszó fenevad szemén át az agyába hatolt.

Agyar és Min-Szik pár pillanatig álmélkodást színleltek, majd kirobbant belőlük a nevetés. Min-Szik a lábával a padlót döngetve mondta: – Hogy te mennyi szart össze nem rizsázol, Kim! – Agyar közelebb hajolt a kodakhoz, és közölte, hogy szerinte digis.

Bum-Szuk méltóságteljesen fogott egy szintetikus dinnyét, arcot rajzolt rá, a szemöldök fölé odaírta, hogy „Agyar”, majd a dinnyét egy nagy halomba tornyozott újságra állította az ajtó mellett. Elvette az asztaláról a nyílpuskát, átment a helyiség másik végébe, megállt az ablak előtt, és célzott.

Agyar nagyot kiáltott: – Nem, nem, nem, nem, nem, nem, nem! –, és hadonászva tiltakozott, mondván, hogy egy dinnye nem harapja át a vadász torkát, ha elhibázza a lövést. Ezért aztán Bum-Szuk nincs is semmiféle nyomás alatt. Azzal odaintett, és rám parancsolt, hogy álljak az ajtó mellé.

Rögtön kitaláltam, mi a szándéka, és kérlelni kezdtem prosztgra-domat, ám Agyar lehurrogott; figyelmeztetett, hogy ha nem engedelmeskedem neki, akkor Min-Szikre bízza a Szappanomat. Ahogy Min-Szik arcáról lehervadt a vigyor, megértettem Agyar fenyegetését. Körmét a húsomba mélyesztve megmarkolta a karomat, az ajtóhoz vezetett, fejembe nyomta a bojtos kalpagot, macskaarcot firkantott a dinnyére, amit aztán a kalap tetejére tett.

– Lássuk hát, Bum-Szuk – szólt kötekedve –, még most is azt mondod, hogy remek céllövő vagy?

A Bum-Szukot Agyarhoz fűző barátság valójában a vetélkedés és utálat egyfajta elegye volt.

– Hát persze – felelte posztgradom.

Ismét kértem, hogy ne folytassák ezt.

Fölemelte a nyílpuskát, és rám parancsolt, hogy meg ne moccanjak.

Megcsillant a nyílvessző acélhegye. Egy ilyen fiús kivagyiság során meghalni értelmetlen, ostoba halál, de hát a fabrikánsok nem urai a helyzetüknek. Pendülés hallatszott, süvítés, majd a nyílvessző hersegve a dinnye belébe fúródott; a gyümölcs pedig legurult a kalapról. Min-Szik lelkesen tapsolt, remélve, hogy ezzel csökkentheti a feszültséget.

Megkönnyebbülésem elmosta megaláztatásom miatti felháborodásomat.

– Hát egy bumszli nagy dinnyéhez nem igazán kell lézeres célzás – jelentette ki Agyar, és szippantott egyet. – Egyébként nézd csak – mutatta a dinnyét fölemelve –, nem is a cicus szemét találtad el. – Nem lehet kétséges, folytatta aztán, hogy egy mangó méltóbb célpont egy olyan vadász számára, aki a Bum-Szuk által emlegetett képességekkel bír.

Bum-Szuk odanyújtotta a nyílpuskát Agyarnak: ha olyan nagy legény, mutassa meg ő is, mit tud; elég, ha feleakkora távolságról eltalálja a mangót.

– Rendben. – Agyar elvette a nyílpuskát, és rám parancsolt, hogy maradjak, ahol vagyok.

– Uram... – szólaltam meg kétségbeesetten.

– Fogd be a szád! – mordult rám Bum-Szuk, miközben már egy szemet pingált a mangóra. Agyar kimérte a távolságot, és felajzotta a nyílpuskát.

Min-Szik nyugtalan hangon figyelmeztette barátait, hogy egy kísérleti példány halála pokoli iratgyártással jár.

Agyar sokáig célzott. A keze meg-megrezdült. Aztán a mangó szétfröccsent, leve beterítette a falat. Tudtam, még nem gondolhatom, hogy a megpróbáltatásaimnak vége. Agyar ráfújt a nyílpuska végére.

– Dinnye harminc lépésről, mangó tizenötről... Emeljük a tétet... Legyen egy szilva tízről. – Rámutatott, hogy egy szilva még mindig nagyobb, mint a hópárduc szeme, de ha Bum-Szuk netán beismeri, hogy csak összerizsázott minden szart, és nem vállalja a megmérettetést, akkor ő Min-Szikkel együtt lezártnak tekinti a kérdést – legalább tíz teljes percre.

Bum-Szuk mérlegre tette a testi épségemet a becsülete ellenében. Óvatosan a fejemre tette a szilvát, és rám szólt, hogy ne mozogjak, álljak egészen mozdulatlanul. Kiszámolta a tíz lépést, megfordult, felajzotta a fegyvert, és célzott.

Gyilkos düh kezdett eluralkodni rajtam.

Döngetés rázta meg az ajtót. Menjen innen, Gil-Szu – gondoltam. – Most meg ne zavarja őket...

Bum-Szuk állkapcsa feszülten megrándult, ahogy rám szegezte a nyílpuskát.

A döngetés egyre makacsabbul folytatódott. Agyar ocsmány trágárságokat köpködött, Gil-Szu nemi szervét és az anyját emlegette.

Bum-Szuk tekintete a fejemen lévő szilvára tapadt. Kezén az ízületek egyszerre elfehéredtek.

Oldalt rándult a fejem; fájdalom mélyesztette éles fogát a fülembe; mögöttem hirtelen feltárult az ajtó. Fölnéztem; Bum-Szuk, Min-Szik és Agyar arcán egyforma kifejezést láttam: a váratlanul lesújtó végzet felismerését. A kíváncsiság néhány pillanatra eltompította a hasogató fájdalmat. Az ajtóban egy szakállas férfi állt lihegve; a haragtól majd szétrobbant. Köpenyét hó és jég lepte be.

Mefi Tanácsnok volt az?

Az Egyvélemény Professzora, a Kaliforniai Hajósnép Tervezet kidolgozója, a Nea Szo Koprosz Érdemérem kitüntetettje, Tu-Fu és Li-Po életrajzírója – Mefi Tanácsnok. Először meg sem ismertem. Folyadék csurgott le a nyakamon, végig a gerincemen. Megtapogattam a fülemet, mire még erősebb fájdalom mart belém; ujjaim fénylőek és skarlátvörösek lettek.

Bum-Szuk reszkető hangon szólalt meg:

– Tanácsnok, mi csak... – Sem Agyar, sem Min-Szik nem sietett a segítségére. A Tanácsnok patyolattiszta selyem zsebkendőt tapasztott a fülemre, és azt mondta, szorítsam oda erősen. Egyik belső zsebéből maroksonyt vett elő.

– Csang úr – szólt bele, és ekkor felismertem az álomittas utast, aki nyolc hónapja a Csongmjo Plázából elkísért ide. Azonnali elsősegélyt rendelt a laborba.

Aztán a posztgradokhoz fordult, és kijelentette, hogy vészjóslóan rossz csillagzat alatt kezdték meg a kígyó évét. Min-Szikkel és Agyarral közölte, hogy a fegyelmi tanácstól meg fogják kapni az értesítést kurzushátralékukról, azután elbocsátotta őket. Mindketten meghajoltak, majd sietve távoztak. Min-Szik még a kabátját is az ondolon hagyta, de nem jött vissza érte. Bum-Szuk arcán vigasztalhatatlanságba hajló önsajnálat tükröződött. Megmentőm egy percig hagyta, hogy a posztgrad gyötrődjön, s csak azután szólalt meg:

– Csak nem arra készül, hogy engem is meglőjön azzal a valamivel?

Bum-Szuk Kim csak ekkor eszmélt rá, hogy még mindig a kezében tartja az inkriminált nyílpuskát, és úgy hajította le, mintha százfokos volna. Mefi Tanácsnok körbenézett a laborban, majd beleszagolt a szodzsu üvegébe. A polipkarként gabalyodó végtagok a 3D-n elterelték a figyelmét. Bum-Szuk sután kapkodva nyúlt a táv-kapcsért, elejtette, fölkapta, megnyomta a STOP gombot, átfordította a távkapcsot a helyes irányba, újra megnyomta a STOP gombot. A Tanácsnok türelme mélységesen fenyegetően hatott; kíváncsian várta Bum-Szuk magyarázatát arra, mi okból használta a tanszék kísérleti fabrikánsát nyílpuskalövészet céltáblájaként.

Ezt én magam is kíváncsian várom.

Bum-Szuk az égvilágon mindennel megpróbálkozott. Megbocsáthatatlan mértékben ittas állapotba került a Szeksztett Előestéjének alkalmából; cserbenhagyta az ítélőképessége; figyelmen kívül hagyta a stressz tüneteit; rosszul válogatta meg a barátait; elragadta a hév, miközben pimaszságáért meg akarta fegyelmezni a fabrikánsát; Agyar tehet az egészről. Felhozott kifogásai mindegyikéből hiányzott a meggyőződés, és ez árulkodóan rávilágított arra, milyen gyatrán hazudik.

Megérkezett Csang úr egy medikockával, fertőtlenítőt fecskendezett a fülemre, alvgyorsot kent rá, végül tapasszal leragasztotta. Posztgradom megkérdezte, be fog-e gyógyulni a fülem. Mefi Tanácsnok válaszul közölte, hogy Bum-Szuk doktori tanulmányait azonnali hatállyal berekeszti. A bukott posztgrad falfehérre sápadt, ahogy ráeszmélt ennek a következményeire.

Csang úr kedvesen megszorította csupa vér kezemet, és tudtomra adta, hogy leszakadt a fülcimpám; egy Medikus reggel majd pótolja. Már azon járt az eszem, milyen megtorlásra számíthatok, ha kettesben maradunk Bum-Szukkal, ám ekkor Csang úr közölte, hogy Mefi Tanácsnokkal együtt elkísérnek új otthonomba. Induljak hát, velük kell mennem.

Ezt a hírt nyilván nagy örömmel fogadta.

Valóban, csak a sonymat sajnáltam. Töprengtem, hogyan vihetném magammal. Semmilyen megoldás nem jutott eszembe, jámboran bólintottam hát, remélve, hogy talán a Szeksztett Szünet alatt visszajöhetek érte.

Miként magyarázta a Tanácsnok, hogy éppen időben érkezett a megmentésére?

Nem kérdeztem; s megmentőm önszántából csak később adott erre magyarázatot. Az előcsarnokba vezető spirális lépcső minden figyelmemet lekötötte; a lefelé kanyargó út nehezebb, mint a felfelé vezető. Odalent örvénylő hullámocskákban verődött az előcsarnok ajtajának a hó. Csang úr elővett egy csuklyás köpönyeget meg egy pár bélelt nike-ot, és beöltöztetett.

Mefi Tanácsnok tréfás komolysággal elismerését fejezte ki Csang úrnak a zebramintás öltözék kiválasztásáért. Csang úr válaszul közölte vele, hogy ezen a télen Lhásza legdivatosabb utcáin majdhogynem kötelező viselet a zebramintás ruha.

Az Egyvélemény karának épületébe visznek át, a kampusz nyugati szegletébe, mondta Mefi Tanácsnok, és bocsánatot kért, amiért hagyták, hogy „az a három vállvezes bohóc” a játékával kockára tegye az életemet. Az időjárás miatt nem tudtak időben közbelépni. Nem tudván, mit is felelhetnék erre, jámboran a belém orientált válaszra hagyatkoztam: – Igen, uram.

A kampusz sétányain és kápolnáiban nyüzsgött a Szeksztett Előestéjét ünneplő tömeg. Csang úr megmutatta, hogy ha a töredezettebb, szemcsés jégre lépek, akkor nem csúszik annyira a nike-om. Hópelyhek telepedtek a szempillámra és az orrcimpámra. Ha az égre néztem, az az érzésem támadt, hogy fölfelé zuhanok. A hócsatázók Mefi Tanácsnok közeledtére tűzszünetet hirdettek; az ellenfelek meghajlással köszöntötték. Csuklyám alatt rejtőzve felséges érzéssel töltött el a névtelenség.

Amint az egyik udvaron vágtunk át, zene hangjait hallottam. Nem egy VizReklám, és nem is popdal hangját, hanem csupasz, visszhangzó hangot. Mefi Tanácsnok észrevette, mennyire lenyűgöz a zene, és közölte, hogy egy emberi kórus énekét hallom. Egy percre megálltunk, hogy jobban halljuk a zenét.

Az Egyvélemény Karának előcsarnokában a bejáratnál strázsáló két törvényőr tisztelegve köszönt, majd elvették a köpenyünket. Az épület pompája újdonság volt számomra; berendezése éppolyan fényűző volt, amennyire spártai a Pszichogenomika Tanszék. A szőnyeggel borított folyosókat ildzsongi tükrök szegélyezték, Szilla királyait ábrázoló vázák, valamint az Egyvélemény hőseinek 3D-i. Mefi Tanácsnok sorra megnevezte őket. A felvonó mennyezetéről csillár lógott; a fülke hangszórójából az Egyvélemény Katekizmusának Tételei hangzottak fel, de a Tanácsnok csöndet parancsolt.

Amikor a felvonó ajtaja kinyílt, tágas, halványan megvilágított, osztott szintű lakás tárult elénk, olyan, amilyenek a fentebbrétegű életmódot megvillantó VizReklámokban szoktak lenni. A helyiség közepén a kandallóban 3D-S tűz lobogott, körülötte mágleb bútorok libegtek. Kétfelől a csak egy irányban átlátható üvegfalon kinézve a kapcsváros szédítő látványa tárult elém, melyet csupán a hóesés fényragyogása tompított. A többi falon képek lógtak. Megkérdeztem a Tanácsnokot, hogy ez itt az irodája-e.

– Az irodám egy emelettel följebb van – felelte. – Ez itt az ön új lakóhelye.

Csang úr bólintással erősítette meg a kijelentést, majd javasolta, hogy kínáljam hellyel a vendégeket. Elnézést kértem Mefi Tanácsnoktól; azelőtt még soha nem volt vendégem, így a modorom nyilvánvalóan csiszolásra szorult.

A mágleb szófa kissé megingott a Tanácsnok súlya alatt, aki elhelyezkedvén előadta, hogy a lakást a menye kifejezetten rám gondolva alakíttatta át és rendezte be. A Rothko-vásznakat abban a reményben választotta, hogy kellően meditatív hangulatúnak fogom találni őket.

– Az eredetiekkel molekuláról molekulára megegyező másolatok – biztosított a Tanácsnok, miközben persze fogalmam nem volt arról, hogy ki vagy mi az a „Rothko” –, bár talán ki lehet jelenteni, hogy világunkban többé már semmi nem eredeti. A festő stílusa mintha az ön helyzetét tükrözné, Szonmi~451; azt festette meg, amit minden bizonnyal a vakok látnak.

Elképesztő este – az egyik percben nyílpuskalövészet, a másikban művészettörténeti elemzés...

Csakugyan elképesztő, és az estének még korántsem volt vége. A professzor megrótta magát, amiért nem ismerte fel a bennem rejlő képességeket, amikor a Csongmjo Plázától az egyetemig együtt utaztunk a fordjában.

– Azt gondoltam, ön is csupán egy újabb félig-meddig felemelkedett kísérleti alany, aki arra ítéltetett, hogy néhány hét elteltével teljesen leépüljön szellemileg. Ha az emlékezetem nem csal, még el is szundikáltam. Így történt, Csang úr? Az igazat halljam!

A felvonó mellett helyet foglaló Csang úr kijelentette, hogy emlékei szerint ura az utazás ideje alatt pihentette a szemét. Mefi Tanácsnok vállat vont.

– Most nyilván azon töri a fejét, hogy mivel hívta fel magára a figyelmemet, igaz, Szonmi?

Kérdése úgy hatott, mint egy invitáló kézfogás: Rajta, gyere elő, tudom, hogy odabent vagy! Vagy mint egy csapda. Udvariasan értetlenséget színleltem.

Mefi cinkos arckifejezése elárulta, hogy nem hibáztat az elővigyázatosságomért. Előadta, hogy a Taemoszanra tizenháromezer-kilencszáz diák jár, akiktől szemeszterenként kétmilliónál is több letöltési kérés fut be a könyvtárba. Ezek többsége tankönyv vagy a tananyaghoz kapcsolódó cikkek lekérése – a fennmaradó részt pedig az ingatlanáraktól és tőzsdei adatoktól kezdve a sportfordokon és steinwayeken át egészen a jógáig és a díszmadarakig ezerféle más teszi ki.

– A mondandóm lényege az, Szonmi, hogy fölöttébb eklektikus ízlésű olvasó kell ahhoz, hogy a könyvtár vezetője úgy döntsön, érdemes felhívnia rá a figyelmemet. – A professzor bekapcsolta maroksonyját, és felolvasott néhány címet a lekérési listámról. Hatos Hónap tizennyolcadika, A Gilgames-eposz. Hetes Hónap másodika, Ireneo Funes: Emlékezések. Kilences Hónap elseje, Gibbontól A római birodalom hanyatlásának és bukásának története. – A sony mályvafényében fürdő tanácsnok már-már büszkének tűnt. – Tízes Hónap tizenegyedike, a lehető legvakmerőbb tárgykeresés szeretett korpokráciánk testének eme rákjára, az Unióra.

Az Egyvélemény tisztviselőjeként, folytatta, az idő, a tér és az eszmék alternatíváinak ilyen fokú éhezése ráirányította a figyelmét egy belső émigré-re. Márpedig az efféle émigré-k kimondottan ígéretes nyersanyagul szolgálnak az Egyvélemény képviselői számára.

„Vendégem” elmagyarázta, miként derítették ki, hogy a szóban forgó sony tolakodóan kíváncsi tulajdonosa nem más, mint Nun Hel-Kvon, egy földtankutató a hóviharoktól gyakorta sújtott Onszöngből – aki két téllel ezelőtt síbalesetben elhalálozott. Mefi Tanácsnok ekkor egy eszes végzősre bízta a régimódi detektívmun-kát: derítse ki a tolvaj kilétét. Az E-hullámok letapogatásával a diák megállapította, hogy a sony receptora Bum-Szuk Kim laborjában van; ám képtelenségnek tetszett, hogy Bum-Szuk lenne az, aki elmélyed Wittgenstein műveiben. Így hát Mefi diákja hat héttel ezelőtt tilalomsötét idején a helyiség összes sonyjában elhelyezett egy mikroszemet. – Másnap pedig megtudtuk, hogy a mi rejtőző másként gondolkodónk nem is tisztavérű, hanem nyilvánvalóan az első stabilan felemelkedett fabrikáns a tudomány történetében, a hírhedett Juna~939 nővére, felszolgálótársa. Meglehet, a munkám kimerítő és kockázatos, de hogy unalmas lenne? Soha!

Ekkor már nyilvánvalóan nem volt értelme tagadni.

Így van. Mefi nem olyan volt, mint Rhí. Végighallgattam a beszámolóját a tanszékek közötti civódásokról, melyek azt követően törtek ki, hogy jelentette a történteket. A régi vágású korpokraták azt akarták, hogy euthanizáljanak, mivel deviáns vagyok; a pszichogenomikusok agyi élveboncolásnak akartak alávetni; a Marketing nyilvánosságra akarta hozni az ügyet, hogy létezésemet a Taemoszan Egyetem kísérleteinek áttörő eredményeként kürtölhessék szét.

Ám mint tudjuk, egyikük sem érte el, amit akart.

Nem. Az Egyvéleménynek sikerült átmeneti kompromisszumot kiharcolnia: hagyják, hogy folytassam a tanulást, távolról figyelik, miként élek illuzórikus szabad akaratommal, egészen amíg konszenzusos véleményre nem jutnak engem illetően. Bum-Szuk számszeríja azonban cselekvésre kényszerítette az Egyvéleményt.

No és... mi volt Mefi Tanácsnok szándéka önnel?

Újabb kompromisszumot akart kialakítani az értem versengők között, amit aztán mindenképp be is akart tartatni. A társaságok sok-sok milliárdnyi kutatási dollárt öltek privát laborokba, hogy létrehozzák – egyszerűen fogalmazva – azt, ami én voltam, ami én vagyok... ám mindhiába. Hogy leszereljék a genomikusokat, azt tervezték, hogy egy csapatnyi gondosan válogatott tudós interdiszciplináris vizsgálatokat végezhet majd rajtam. Emlékszem, ahogy Mefi a 3D-S lángok közé tartotta a kezét, és biztosított róla, hogy ezek a vizsgálatok nem lesznek sem fárasztóak, sem fájdalmasak, egy adott napon nem fognak három óránál tovább tartani, és a hét tíz napjából csak ötön kerülhet rájuk sor. Hogy elnyerjék a Taemoszan Egyetemi Tanácsának jóváhagyását, a kutatási hozzáférést licitre bocsátják; ily módon új uraim jelentős bevételre tesznek szert nekem köszönhetően. Az ortodoksz korpokraták elcsendesítése érdekében a felemelkedett fabrikánst olyan újabb kísérleti alanyként szándékoztak leírni, mely egyre inkább közelít a mentális entrópiához; ekképpen lehetetlenné tették, hogy az Abolicionisták és az Unionisták trójai falóként, ikonként, mártírként számoljanak velem.

Mindezen egyidejű törekvések hálójában megjelentek valahol Szonmi~451 érdekei?

Az Egyetem hozzájárult, hogy alapítványi diákként beiratkozzam. Ígéretet kaptam arra, hogy Lélek kerül a nyakpántomba, hogy kedvem szerint jöhessek-mehessek a kampuszon. Mefi Tanácsnok még azt is megígérte, hogy mentorálni fog, amikor az egyetemen tartózkodik. Elhúzta kezét a fűztől, és szemügyre vette az ujjait.

– Csupa fény, de semmi hév. A mai ifjoncok már akkor sem ismernék fel az igazi tüzet, ha éppen porrá égne a szállásuk. – Azt mondta, ezentúl ne „uram”-nak szólítsam, hanem „professzorinak.

Egyvalamit nem értek. Ha Bum-Szuk Kim ilyen ostoba léhűtő volt, hogyan fedezhette fel a pszichogenomika szent grálját.a stabil felemelkedést?

Hae-Dzsu Im ezt a következőképp magyarázta: az illető, akit Bum-Szuk felbérelt, hogy készítse el helyette a doktori disszertációját, igen szerencsés módon választotta ki a forrását. Bum-Szuk dolgozatának törzsanyagát egy Juszuf Szulejmán nevű menekült írta a Bajkál Intézetben tizenöt évvel ezelőtt. Akkortájt Szibériában a szélsőséges Abolicionisták jó néhány genomikust megöltek; Szulejmánnal és három professzortársával is autóba rejtett pokolgép végzett. A Bajkál ugyebár a Bajkál, Szulejmán pedig a Termelő Zónából érkezett bevándorló volt, így aztán a kutatási anyagát egészen addig az ismeretlenség homálya lengte körül, míg végül valamiképp el nem került Bum-Szuk bértollnokához. Ő pedig kapcsolatba lépett a Szong Papa Társasággal, és megegyeztek abban, hogy a felemelkedést célzó vegyületet belekeverik a Szappanunkba. Juna~939 volt az elsődleges kísérleti példány; én voltam a módosított tartalék. Bármily hihetetlenül hangzik is mindez, mondta Hae-Dzsu, gondoljak csak arra, hogy a tudománytörténet jó néhány mérföldkőnek számító felfedezése hasonló szerencsés véletlen eredménye volt.

És Bum-Szuk Kim egyáltalán nem volt tisztában azzal, milyen heves felzúdulást váltott ki a doktori kutatása?

Ez csakis egy olyan üresfejű alaknak kerülhette el a figyelmét, aki soha életében nem használt pipettát, aki még egy petri csészét sem tartott soha a kezében – és Bum-Szuk Kim ilyen üresfejű alak volt. Meglehet, ez nem véletlen.

Milyennek találta az új életét az Egyvélemény Karon?

Mint azt említettem, a Szeksztett Előestéjén költöztettek át, így volt hat csendes napom, mielőtt az új rendet megtapasztaltam volna. A legutóbbi Szeksztettnél nagyobb hidegek utoljára a negyvenes években voltak. Csupán egyetlenegyszer sétáltam körbe a fagyos kampuszon; úgy genomizáltak, hogy meleg étkezdékben érezzem jól magam. A Han-völgy tele ott a Taemoszan-hegyen marta a bőrömet és a tüdőmet, úgyhogy ezt a hat napot a lakrészemben töltöttem: tanultam.

Újév Napján a tilalomból ébredve meglepetés fogadott: három ajándékot találtam a szobámban. Egy újabb csillagot a nyakpántomra, mely immár a harmadik volt; az ütött-kopott régi sonyt, amit még Ving~027 adott nekem: most elhozták Bum-Szuk egykori laborjából; és egy könyvet, aminek most már el tudtam olvasni a címét: Hans Christian Andersen meséi. Kinyitottam, és egyszeriben ráismertem Junának a Kültérről szóló könyvére. Az első oldaltól az utolsóig végigolvastam, és közben nővéreimre gondoltam, akik szerte Nea Szo Koproszban a Csillagünnep örömét élik át. A boldog tucatcsillagosok nemsokára, a délelőtti órákban indulnak Hawaiira, Gyönyörhévbe; ők már törlesztették a Befektetést.

Azt kívántam, bár velem tarthatna Juna~939 is Másodnapon, bár együtt mehetnénk az első előadásra. Nagyon hiányzott; ahogy most is nagyon hiányzik.

Mi volt az első előadás, amelyre beült?

Szvanti biomatematika-elmélete; ám az órán legtöbbet a megalázásról tanultam. Csuklyám alá rejtőzve észrevétlenül jutottam el az előadóterem épületéig a piszkos latyakon át. Ám amikor a folyosón levettem a köpenyemet, Szonmi-vonásaim előbb meglepetést keltettek, majd nyugtalanságot. Amikor beléptem az előadóterembe, valósággal szerterobbant körülöttem az elutasító hallgatás.

De nem tartott sokáig.

– Ohó! – kiáltotta egy fiú. – Két ebburgert és egy forró ginzenget kérek! – A többiek nagyot nevettek. Úgy genomizáltak, hogy nem tudok elpirulni, de a pulzusom felgyorsult. Leültem a második sorba, ahol csak lányok üldögéltek. Smaragdszín fogú vezetőjük rám förmedt:

– Ez a mi sorunk. Menj hátra! Majoszagod van. – Szót fogadtam. Ahogy hátrafelé tartottam, papírnyíl ütődött az arcomnak.

– Én nem árulok hamburgert az étkezdédben, fabrikáns. Akkor te minek foglalod a helyet az én előadómban? – vetette oda valaki.

Már épp elindultam volna kifelé, amikor a kissé pókszerű doktor Csu’an felbotladozott a pulpitusra, és az asztalra ejtette a jegyzeteit, jelezvén, hogy kezdődik az előadás. Minden erőmmel igyekeztem figyelni; ismertem Szvanti elméletét, ám az alkalmazását nem. Úgy tizenöt perc elteltével doktor Csu’an végighordozta a tekintetét a hallgatóságon, és meglátott; a mondat közepén elakadt a szava. A diákok azonnal tudták, mitől. Doktor Csu’an erőt vett magán, és folytatta az előadást. Minden bátorságomat összeszedve a helyemen maradtam. Az előadás végén nem mertem kérdéseket feltenni. Odakint rosszindulatú megjegyzések özöne zúdult rám.

Tudott Mefi Professzor a diákok ellenséges magatartásáról?

Igen. Megkérdezte, hasznos volt-e az előadás; én az „informatív” jelzőt választottam, majd azt tudakoltam tőle, miért tanúsítanak irántam megvetést a diákok, amikor én erre semmiféle okot nem adtam.

Visszakérdezett: miért tart minden hatalmaskodó attól, hogy akik fölött hatalmaskodik, tudásra tesznek szert?

Nem mertem kimondani a „lázadás” szót, inkább a kerülőút mellett döntöttem.

– Nem lehetséges, hogy a társadalmi rétegek közötti különbségek nem is a genomikában vagy a veleszületett kiválóságban gyökereznek, még csak nem is a dollárban, hanem a tudásszint eltérésében?

A professzor ismét visszakérdezett: mindez vajon nem azt jelentené-e, hogy a Piramis egésze futóhomokra épült?

Úgy véltem, egy ilyen felvetés komoly kihágásnak minősíthető.

Mefi arcán öröm tükröződött.

– Akkor ehhez mit szól: a fabrikánsok a tisztavérűek lelkiismerete elé tartott tükrök; s amit e tükrökben látnak, undort kelt bennük. És ezért a tükröket okolják.

Megkérdeztem, mikor jutnak el oda, hogy magukat okolják.

Mefi azt felelte: – A történelem tanúsága szerint csakis akkor, ha rákényszerítik őket.

Egyszeriben ráébredtem, hogy nem bírom a telet.

– És erre mikor kerül sor?

A professzor megpörgette antik földgömbjét.

– Doktor Csu’an előadássorozata holnap folytatódik.

Nagy bátorság kellett ahhoz, hogy újra elmenjen.

Elkísért egy törvényőr. Ezúttal nem vagdaltak mindenféle szidalmakat a fejemhez. A törvényőr udvarias malíciával így szólt a második sorban ülő lányokhoz:

– Ez a mi sorunk. Lesznek szívesek hátul helyet foglalni.

A lányok rögvest elillantak, de én kényelmetlenül éreztem magam: nem az elfogadásom oldotta meg a helyzetet, hanem az Egyvéleménytől való félelmük. Doktor Csu’ant annyira felkavarta a törvényőr jelenléte, hogy miközben elmotyogta az előadását, egyetlenegyszer sem pillantott fel hallgatóságára.

Az előítélet olyan, akár az örökfagy.

Elmerészkedett még másik előadásra is?

Egyre, ami Lööwről szólt, a Fundamentumokról. Kísérő nélkül mentem; úgy gondoltam, inkább az inzultusok, mint a külső páncélzat. Korán érkeztem, leültem oldalt, és míg meg nem telt a terem, magamon tartottam az UV-t. A diákok bizalmatlanul méregettek, de már nem dobáltak meg papírdárdával. Két előttem ülő fiú hátrafordult. Becsületes, aggódó arccal néztek rám. Egyikük megkérdezte, csakugyan valamiféle mesterséges géniusz vagyok-e.

– A „géniusz” olyan szó, amivel nem árt óvatosan bánni – válaszoltam.

Igencsak elcsodálkoztak azon, hogy egy felszolgáló így beszél. A másik azt kérdezte:

– Nem pokoli érzés, hogy intelligens elmével egy ilyen kiszolgálásra genomizált, alacsonyabb rendű test csapdájában rekedt?

Kötődöm a testemhez, megkedveltem, feleltem neki.

Ahogy ez alkalommal kiléptem az előadóteremből, ötvenfejű hidra rontott rám: kérdések, mikrofonos walkmanek, villogó nikonok. Melyik Szong papa-egységből kerültem ide? Ki íratott be a Taemoszanra? Tényleg „felemelkedtem”? Hogyan történt? Vannak még ilyen fabrikánsok? Hallottam Juna~939-ről? Hány hetem van még hátra, amíg majd nálam is visszafordul a felemelkedés? Abolicionista vagyok? Járok valakivel?

Beengedték a sajtót az állami finanszírozású egyetemre?

Nem, de a sajtó mindenféle jutalmat ajánlott fel a Taemoszan Szonmijárói szóló cikkekért. Felhajtottam a csuklyámat, és megpróbáltam utat törni a tömegen át, hogy visszamehessek a lakrészembe, ám akkora volt a tumultus, hogy leverték az UV-met, a földre zuhantam, és csúnyán meg is tapostak, mire végül két civil ruhás törvényőrnek sikerült kiürítenie a folyosót. Mefi Professzor már várt az Egyvélemény épületének előcsarnokában; túlságosan értékes vagyok ahhoz, morogta, hogy odavessem magam a sóvár csőcseléknek. Energikusan forgatta esőköves gyűrűjét; ez volt nála a feszültség tudatalatti jele.

Az az egyezség született, hogy az előadásokat ezentúl a sonymra digizik majd.

Hogyan zajlottak a délelöttönkénti kísérletek?

Naponkénti emlékeztetőül szolgáltak arra, mi is a valós helyzetem. Visszagondolva már ráismerek az elidegenedésre, melytől Juna~939 is szenvedett, amikor magába zárkózott. Mi végre mindez a tudás, kérdeztem egyre magamat, ha nem használhatom fel arra, hogy jobbítsam általa az életemet. Ráébredtem, milyen sivár is a tágabb szemhatár. Kilenc évvel és kilenc csillaggal gazdagabban miként illeszkedhetnék be Gyönyörhévben ezzel a felsőbbrendű tudással? Vajon amneziádokkal kitörölhető elmémből mindaz, amit megtanultam? Akarnám ezt?

Hosszú órákon át csak ültem, és egyetlen oldalt sem haladtam a sonyn. Egyszer egész héten semmit nem olvastam, csak az egyik mesét Juna Kültérről szóló könyvében: A kis hableányt, ezt a komor értekezést a kitaszítottságról. Elérkezett a Négyes Hónap, és vele az első évfordulója annak, hogy szörnyszülöttként az egyetemre kerültem, de még a tavasznak sem örültem.

Lanyhul a kíváncsiságom, mondtam Mefi Professzornak a Thomas Paine-ről tartott szeminárium alkalmával. Verőfényes Elsőnap volt, a nyitott ablakon át baseballjátszma hangjai szűrődtek be.

Mentorom kijelentette, hogy meg kell találnunk ennek a kórnak a forrását, méghozzá minél előbb.

Erre valami olyasmit feleltem, hogy az olvasás nem kínál valódi tudást, és hogy a valódi tudás tapasztalat nélkül olyan, mint az étel tápanyag nélkül.

– Gyakrabban kellene kimozdulnia – mondta erre a professzor.

Járjon megint előadásokra? Vagy a kampuszra járjon ki? Netán a kapcsvárosba?

A Kilencedéjen megjelent nálam egy Hae-Dzsu Im nevű fiatalember, az Egyvélemény egyik posztgradja. Szonmi kisasszonynak szólított, és elmondta, hogy Mefi Professzor megkérte, „vidítson fel”. És mivel Mefi Professzor élet és halál ura a jövőjét illetően, hát most itt van. – Ez persze csak vicc – tette hozzá. Aztán megkérdezte, emlékszem-e rá.

Emlékeztem. A haja ezúttal katonásan rövidre nyírt és gesztenyebarna volt, a szemöldökét pedig csíkok szabdalták, ahol nem volt ékítve, de ő volt az: a szikár látogató, Bum-Szuk egykori osztálytársa, akitől értesültünk róla, hogy Ving~o27 Min-Szik ostobaságának áldozatává lett.

Hae-Dzsu Im körbenézett a lakrészemben.

– Hát ez már sokkal jobb hely, mint Bum-Szuk szűk odúja. Kényelmesen elférne itt a családom egész lakása.

Egyetértettem: a lakrész valóban igen tágas.

Hosszú csönd támadt. Végül Hae-Dzsu Im fölvetette, hogy szívesen ott marad a felvonóban egészen addig, míg nem kívánom, hogy távozzon.

Ismét szabadkoznom kellett: bocsánatot kértem tőle az udvariatlanságért, és beljebb invitáltam.

Levette a nike-ját, és így felelt:

– Én kérek bocsánatot az én udvariatlanságomért. Amikor zavarban vagyok, túl sokat beszélek, összevissza csupa marhaságot. Na tessék, már megint. Mondja, kipróbálhatom a mágleb sezlonját?

Hogyne, mondtam; aztán megkérdeztem, miért van zavarban.

A nyilvánvaló oka az, kezdte a választ, hogy pont úgy nézek ki, mint bármelyik más Szonmi, akit egy tucatétkezdéből szalajtottak, de amikor kinyitom a számat, mintha egy filozófiaprofesszor szólalna meg. Törökülésben letelepedett a sezlonra, és kezét a mágneses mezőn áthúzva hintázott.

– Egy hang a fejemben folyton azt hajtogatja – vallotta meg –, hogy „Ne feledd, ez a lány mérföldkő a tudománytörténetben. Az első stabil felemelkedésű fabrikáns! Vigyázz, mit beszélsz! Igyekezz bölcs lenni!” – Aztán persze, mondta, ontja a semmitmondó ostobaságokat.

Biztosítottam arról, hogy sokkal inkább érzem magam prototípusnak, mint mérföldkőnek.

Hae-Dzsu vállat vont, majd elmondta, hogy a professzor szerint jót tenne nekem egy kis északai kiruccanás a belvárosba, azzal mosolyogva felmutatott egy Lélekgyűrűt.

– Az Egyvélemény állja a költségeket. Juhé! A határ a csillagos ég. Milyen szórakozáshoz van leginkább kedve?

Nem értek a szórakozáshoz, válaszoltam bocsánatkérően.

Lássuk csak, próbálkozott tovább Hae-Dzsu, hogyan kapcsolódik ki?

– Gót játszom a sonymon – feleltem.

– Ez magának kikapcsolódás? – nézett rám hitetlenkedve. – És ki szokott nyerni, maga vagy a sony?

– A sony – mondtam. – Ha nem így lenne, hogyan fejlődhetnék?

– Vagyis akkor igazából a nyertes veszít – vetette fel Hae-Dzsu –, hiszen nem tanult semmit? És akkor mi a vesztes? Az igazi nyertes?

Nem tudtam, komolyan beszéle.

– Ha a vesztesek hasznukra fordíthatják – válaszoltam –, amit az ellenfelüktől tanulnak, akkor igen, hosszú távon nyertesekké lehetnek.

– Te jóságos Korpokrácia! – fújtatott Hae-Dzsu Im. – Na, irány a belváros!

Nem irritálta kissé a fiatalember?

Eleinte nagyon is irritált; de emlékeztettem magam arra, hogy ez a posztgrad a Mefi Professzor által felírt gyógyír a betegségemre. Emellett Hae-Dzsu dicséretére legyen mondva, kezdettől „személyként” bánt velem, és ennyire spontán módon még Juna~939 sem beszélt velem. Megkérdeztem tőle, általában mit szokott csinálni Kilencedéjen, amikor nem kényszerül arra, hogy egy becses prototípusra felügyeljen.

Hae-Dzsu diplomatikusan visszafogott mosollyal közölte, hogy a Mefivel egy rétegbe tartozóknak senkit nem kell kényszeríteniük; egyszerűen csak javaslatokat vetnek fel. Amúgy Kilencedéjt a csoporttársaival egy étkezdében vagy bárban szokta tölteni, vagy szerencsés esetben klubbuliban egy csajjal.

Nem voltam a csoporttársa, és csajnak sem igazán lehetett volna nevezni.

Azt javasolta, menjünk el egy galleriába, és „ízleljük meg Nea Szo Koprosz gyümölcseit”.

Nem érezné feszélyezve magát, kérdeztem, ha egy Szonmi társaságában látják? Ha gondolja, vehetek fel kalapot és kendőt.

Hae-Dzsu Im hamiskásan nézett rám, majd azt mondta, inkább varázslószakállat kellene ragasztanom, és rénszarvasagancsot biggyesztenem a fejemre.

– Ilyesmivel nem szolgálhatok – feleltem.

Erre elnevette magát, és kijelentette, hogy azt veszek fel, amihez csak kedvem van, és biztosított róla, hogy a belvárosban sokkal kevésbé leszek feltűnő, mint egy előadóteremben. A takszi lent áll, mondta még, ő pedig az előcsarnokban vár, amíg elkészülök.

Izgult amiatt, hogy elhagyja Taemoszant?

Egy kicsit igen. Hae-Dzsu idegenvezetőt játszva igyekezett lekötni a figyelmemet. Utasította a takszist, hogy az Elesett Plutokraták Emlékműve felé menjünk, kerüljük meg a Kjöngbokkung Palotát, és menjünk végig a Tízezer VizRek Sugárúton. A sofőr egy keskeny orrú, tisztavérű bangladesi volt, aki szép haszonra számíthatott a társasági költségszámláról.

– Kitűnő este a mai a Hold-torony felkeresésére – pendítette meg, és Hae-Dzsu azon nyomban lecsapott az ötletre. A spirálút kanyarogva vezetett fel a gigászi piramisra, magasan, egyre magasabban a kapcsváros kulisszái fölé, magasan minden fölé, kivéve a társasági monolitokat. Járt már északa a Hold-toronynál, Archivista?

Nem, még nappal sem. Mi polgárok többnyire inkább meghagyjuk a tornyot a turistáknak.

Menjen el egyszer! A kétszázharmincnegyedik emeletről a kapcsváros a kszenon, a neon, a nyüzsgés, a karbdioksz és a kulisszák ködévé olvadt. Ha nem lenne dóm üvegburája, világosított fel Hae-Dzsu, ebben a magasságban a szél úgy röpítene el bennünket, mintha szökevény papírsárkányok lennénk. Aztán sorra mutogatta a különféle kupolapúpokat és nevezetességeket, melyek közül néhányat felismertem a VizReklámokból és a 3D-ről. A Csongmjo Pláza megbújt egy monolit mögött, de a stadionját látni lehetett: akár egy nyitott, nappalkék szem. Aznap éjjel a MagTárs volt a lunárszponzor. A messzi Fudzsin álló hatalmas lunárprojektor egyik VizReket a másik után vetítette a Hold felszínére: csecsemőméretű paradicsomok; krémes karfiolkockák; lyuk nélküli lótuszgyökér, a MagTárs Márkaalakjának bő nedvű szájából előbukkanó szövegbuborékok.

Lefelé menet a koros takszisofőr a Mumbai nevezetű, mára víz alá került távoli kapcsvárosban töltött gyerekkoráról mesélt, melynek idején a Hold mindig csupasz volt még. Hae-Dzsu azt mondta, a VizRek nélküli Holdat rémisztőnek találná.

Melyik galleriába mentek?

A Vangszimni Gyümölcsöskertbe. A galleria az enciklopédiákat juttatta eszembe; mintha egy enciklopédiát nem szavakból, hanem tárgyakból állítottak volna össze. Órákon át sorra mutogattam a tárgyakra, Hae-Dzsun pedig megnevezte őket: bronzmaszk, instant fecskefészekleves, fabrikáns szolgáló, aranysuzuki, légszűrő, saválló zsinór, a Szeretett Elnök mindentudó modellje és az Eredendő Első Tanácsnok szobormása, ékkőporos parfüm, gyöngyselyem kendő, valós idejű térkép, holttáji kézműves tárgy, programozható hegedű. Aztán megmutatott egy patikát, benne a sok-sok csomagot az ezerféle tablettával: rákra, aidsre, alzheimerre, ólomtokszra; elhízás ellen, anorekszia ellen, kopaszság ellen, sűrű haj ellen, örömmámor ellen, levertség ellen; az idősödést gátló harmatport; a harmatpor mértéktelen fogyasztása elleni szert.

Huszonegy óra elmúlt, és még csak a tizedét sem láttuk a körzetnek, egynek a sok közül. Hogy tódultak pezsegve a fogyasztók vásárolni, vásárolni és vásárolni; a kereslet rengeteg cellájú szivacsaként, mely kiszívja a termékeket és szolgáltatásokat minden árusból, étkezdéből, bárból, üzletből és zugból, s közben ontja magából a dollárt.

Hae-Dzsu egy elegáns kávézó emelvényéhez vezetett. Magának egy starbuckot, nekem pedig aquát rendelt. Elmagyarázta, hogy a Gyarapodás Törvénye értelmében a fogyasztóknak minden hónapban adott összegű dollárt kell költeniük, mégpedig egy rétegtől függően meghatározott kvóta szerint. A felhalmozás antikorpokratikus bűncselekménynek számít. Mindezt már tudtam, de nem szóltam közbe. Elmondta azt is, hogy az édesanyja megfélemlítve érzi magát a modern galleriákban, ezért helyette többnyire ő tudja le a kvótát.

Kértem, meséljen arról, milyen érzés egy család tagjának lenni.

A posztgrad egyszerre mosolygott és ráncolta a homlokát.

– Szükségszerű teher – vallotta meg végül. – Anyunak az a hobbija, hogy mindenféle apróbb betegségeket szed össze, aztán meg az ezeket gyógyító szereket. Apa a Statisztikai Minisztériumban dolgozik, és esténként a 3D előtt alszik el nassolás közben. – A szülei mindketten természetes módon fogantak, közölte bizalmasan, eladták a második gyerekszülés kvótáját, és az érte kapott dollárból alaposan genomizáltatták őt, aminek köszönhetően most megcélozhatja az olyannyira vágyott karriert az Egyvéleménynél. Azóta az Egyvélemény képviselője akar lenni, amióta először látott törvényőrös drámákat a 3D-n. Remek életnek tűnt, hogy ajtókat rúghat be, és még meg is fizetik érte.

A szülei biztosan nagyon szeretik, ha ilyen áldozatot hoztak érte, véltem. Hae-Dzsu erre felvilágosított arról, hogy a nyugdíjukat az ő fizetéséből kapják majd. Aztán azt tudakolta, nem volt-e földrengéssel felérő megrázkódtatás, amikor egyszer csak elkerültem a Szong papából, és áttelepítettek Bum-Szuk laborjába. Nem hiányzik-e az a világ, amihez igazítva genomizáltak?

– A fabrikánsokat úgy orientálják, hogy ne hiányozzon nekik semmi – feleltem.

No de a felemelkedésemmel nem haladtam már meg jóval az orientálásomat? – tapogatózott.

Azt feleltem, hogy ezen majd elgondolkodom.

Nem tapasztalt semmilyen negatív reagálást a galleriában lévő fogyasztók részéről? Mármint annak kapcsán, hogy Szonmiként a Szong papán kívül jelenik meg.

Jó néhány fabrikáns volt még ott: hordárok, házicselédek, takarítók. Nem tűntem ki különösebben a többiek közül. Aztán egy kis idő múlva, amikor Hae-Dzsu kiment a higienizálóba, újabb magyarázatot kaptam arra, miért nem keltek senkiben olyan felháborodást, amilyet a diákokban a kampuszon. Egy rubinszeplős, tinikorúan feszes bőrű, ám árulkodóan idősebb szemű nő lépett oda hozzám, és elnézést kért a zavarásért.

– Tudja, a médiában dolgozom, divatfürkész vagyok – mondta. – A nevem Lily. Már jó ideje figyelem magát – árulta el kuncogva. – Na de ez nyilván nem lep meg egy ilyen bátor, ilyen jó érzékű, és mindenekelőtt ennyire a jövőbe látó nőt, mint maga, drágám, nem igaz?

Egészen összezavart, nem értettem, miről beszél.

Azzal folytatta, hogy én vagyok az első fogyasztó, akinél azt látja, hogy nem szab határt, teljes egészében egy jól ismert kiszolgáló fabrikánstípus mintájára arcformáztatja magát.

– Alábbrétegűek talán azt mondják erre, vakmerőség – jelentette ki ünnepélyesen –, én viszont azt mondom, zseniális. – Aztán megkérdezte, nem volna-e kedvem modellt állni egy „hajmeresztően trendi 3D-S magazinnak”. Biztosított róla, hogy sztratoszférikusan magas összeget fizetnének, és a fiúm barátainak csurogna a nyála az irigységtől, márpedig nekünk nőknek a féltékeny férfi az oldalunkon egyet jelent a dollárral a Leiken.

Köszönetet mondtam, de elhárítottam az ajánlatot, hozzátéve, hogy a fabrikánsoknak nincsen fiúja. Türelmesen mosolygott, és alaposan szemügyre vette arcom minden vonását, aztán kérlelni kezdett, áruljam el, ki az arcformázóm.

– Aki ilyen mesterien dolgozik, azt muszáj ismernem. Micsoda remek apró részletek!

A magtartály és az orientáció után a Szong papa pultja mögött éltem az életemet, mondtam, így hát sosem találkoztam az arcfor-mázómmal.

A divatmagazinos nő nevetése vidáman csengett, mégis bosszúsnak hatott.

Értem már – nem akarta elhinni, hogy nem tisztavérűvel van dolga?

Adott egy névjegyet, és azt javasolta, gondoljam át a dolgot, és hívjam fel.

– Ilyen lehetőség nem pottyan az ember ölébe a hét mind a tíz napján.

Amikor a takszival visszaértünk az Egyvélemény épületéhez, Hae-Dzsu Im megkért, hogy ezentúl inkább a keresztnevén szólítsam. Az „Im úr” hallatán mindig úgy érzi, mintha az egyetemen lenne. Végül megkérdezte, nem érek-e rá esetleg a következő Kilencednapon is.

Nem kívánom, válaszoltam, hogy az értékes szabad idejét hivatalos kötelezettséggel töltse.

Elismerte, hogy előzetesen nem tudta, mire számítson; ámde, biztosított róla, kimondottan jól érezte magát.

– Úgyhogy jöhetne egy újabb forduló.

– Hát jó – feleltem.

Vagyis a kimozdulás segítette abban, hogy túljusson a... kedvetlenségén?

Megértettem, hogy az ember környezete identitásának egyik kulcsa, és a korábbi környezetem, a Szong papa-egység olyan kulcs, melyet elveszítettem. Ráébredtem, hogy fel akarom keresni az étkezdét a Csongmjo Pláza alatt. Azt hiszem, nem tudnám elmagyarázni, mi okból; ám egy vágy lehet egyszerre bizonytalan és erős.

Aligha bölcs döntés, hogy egy felemelkedett kiszolgáló fabrikáns ellátogasson egy étkezdébe...

Nem állítom, hogy bölcs döntés volt; csupán azt, hogy szükséges. Hae-Dzsu is a kétségeinek adott hangot tíz nap múlva; aggódott, hogy „eltemetett dolgok kerülnek a felszínre”.

Pontosan ez volt döntésem lényege. Énem túlságosan nagy részét temettem el.

Végül belement, és megmutatta, hogyan tupírozzam fel a hajamat, és hogyan kenjek kozmetikumokat az arcomra. Nyakpántomat egy színpompás selyemkendő takarta, és lefelé a felvonóban Hae-Dzsu még a jádeberakásos vizorját is az orromra biggyesztette.

A Négyes Hónap Kilencednapján a Csongmjo Pláza nem az a rajzó-nyüzsgő szélcsatorna volt, amire emlékeztem, hanem pezsgő kaleidoszkópja a VizReklámoknak, fogyasztóknak, vezállásúaknak és popdaloknak. A Szeretett Elnök monumentális szobra bölcsen és jóindulatúan vizslatta népének rajait. A Pláza délkeleti végén feltűnt a Szong papa kettős árkádíve. Hae-Dzsu megfogta a kezemet, és emlékeztetett rá, hogy bármikor visszafordulhatunk. Beálltunk a sorba a felvonó előtt; Hae-Dzsu egy Lélekgyűrűt húzott az ujjamra.

Miért?

Hogy szerencsét hozzon; Hae-Dzsu kissé babonás volt. Bepréselődtünk a felvonóba, és a fülke alászállt; mennyire más volt, amikor Csang úrral ketten utaztunk benne!

Aztán egyszer csak nyílt az ajtó, és az éhes fogyasztók áradata kisodort magával az étkezdébe; döbbenten álltam, látva, milyen csalókák voltak az emlékeim.

Milyen tekintetben?

A kupola tágas tere: szűkös zug. A dekoráció diadalmas pirosa és sárgája: rideg és közönséges. A tiszta levegő: az olajos bűztől felfordult a gyomrom. A Taemoszan csendje után az étkezde zsivaja olyan volt, akár a szűnni nem akaró fegyverropogás. Szong papa ott állt a Talapzatán, üdvözölte a belépőket. Nyelni próbáltam, de a torkom kiszáradt. Biztosra vettem, hogy Márkaalakunk mindjárt megfeddi tékozló leányát.

De nem. Ránk kacsintott, a nike-ja pántjánál fogva felfelé rántotta magát, tüsszentett, zsupszolt egyet, majd visszahuppant a Talapzatára. A gyerekek sikítva nevettek. Hogyan válthatott ki belőlünk egy bárgyú hologram oly mélységes csodálatot?

Hae-Dzsu ellépett mellőlem, hogy keressen egy üres asztalt, én pedig körbekerültem az Agyat. Nővéreim ott mosolyogtak a mennyezeti lámpák édeskés fényében. Milyen lankadatlan szorgalommal dolgoztak! Ott voltak a Junák, ott volt Ma-Leu-Da~108, akinek nyakpántján most is ott tündöklött halott barátnőm csillaga. Ellene tervezett százféle bosszúm most mind oly hitványnak tűnt. Hát hogyan tudtam volna annál sanyarúbb sorsot kiötölni, mint hogy tizenkét évet dolgozzon a Szong papában? Az én régi pultomnál a nyugati oldalon egy tanonc Szonmi állt. Mellette pedig Kjelim-889, aki Juna helyére került. Beálltam a pultja előtti sorba; a feszültség egyre nőtt bennem, ahogy fogyatkoztak előttem az emberek.

– Üdv! A nevem Kjelim~889! Ételeink ínycsiklandóak, varázslatosak, ez Szong papa étkezdéje! Parancsoljon, hölgyem. Mivel szolgálhatok?

Megkérdeztem, felismer-e.

Kjelim~889 még ragyogóbban mosolygott, hogy elfedje zavarodottságát.

Halkan és tagoltan megkérdeztem tőle, nem emlékszik-e Szonmi~451-re, a régebben mellette dolgozó felszolgálóra, aki egy reggel csak úgy eltűnt.

Üres mosoly volt a válasza. Az „emlékezni” ige hiányzott a szótárából.

– Üdv! A nevem Kjelim~889! Ételeink ínycsiklandóak, varázslatosak, ez Szong papa étkezdéje! – ismételte.

– Boldog vagy itt, Kjelim~889? ~ firtattam.

Lelkesedés ömlött el az arcán, és bólogatott.

– A „boldog” szó benne van a Katekizmus Második Tételében.

El is tudom mondani. „Ha tartom magam a Katekizmushoz, akkor Szong papa szeretni fog; ha Szong papa szeret, akkor boldog vagyok.”

Zord kényszer serkent föl bennem. Megkérdeztem a Kjelimet, nem akar-e úgy élni, mint a tisztavérűek. Nem vágyik-e arra, hogy inkább csak üldögélhessen az étkezde asztalánál, ahelyett hogy tö-rölgetné?

Kjelim~889 borzasztóan igyekezett, hogy elégedetté tegyen. Így válaszolt:

– A felszolgálók Szappant esznek!

Igen, de nem szeretné ő is látni a Külteret? – makacskodtam tovább.

Az arckifejezése a mása lehetett az enyémnek akkorról, amikor Juna~939 kihágásait hallgattam.

– A felszolgálók csak akkor látják meg a Külteret, amikor tucatcsillagosok lesznek – felelte.

Egy tisztavérű lány cinkgyűrűs, pengető-körmös ujjával megbökött hátulról.

– Ha feltétlenül muszáj a fafejű fabrikánsokat heccelnie, Elsőnap reggel csinálja, ne Kilencednap este. Szeretnék még tilalomsötét előtt a galleriákba érni, vili?

Gyorsan rendeltem egy rózsaitalt meg egy adag cápaínyt. Azt kívántam, bár ott lenne mellettem Hae-Dzsu; aggódtam, mi lesz, ha nem működik a Lélekgyűrű, és lelepleződöm, kiderül, hogy menekült fabrikáns vagyok.

A Lélekgyűrű működött, ám a kérdéseim máris rám sütötték a bajkeverő bélyegét.

– A saját fabrikánsait rétegezze fel! – vetette oda mogorván a fogyasztó lány fiúja, ahogy elmentem mellettük a tálcával a kezemben. – Abolicionista! – Más tisztavérűek aggódva pillantottak rám, mintha fertőző beteg lennék.

Hae-Dzsu a nyugati oldalon talált helyet. Vajon hány ezer alkalommal töröltem le ennek az asztalnak a lapját? Hae-Dzsu tapintatosan megkérdezte, sikerült-e valamilyen érdemleges felismerésre jutnom.

– Egyszerű rabszolgákként dolgozunk itt tizenkét éven át – feleltem suttogva.

Megvakarta a fülét, és körbenézett, nem hallja-e valaki, miről beszélünk. Aztán belekortyolt a rózsaitalba, és bólintott. Úgy tíz percig csak néztük a VizReklámokat, egy szót sem szóltunk.

Vagyis a látogatása a Szong papába végül is... csalódás, egyfajta antiklimaksz volt? Vagy megtalálta felemelkedett énjének a „kulcsát”?

Úgy vélem, a kulcs az volt, hogy nincs kulcs. A Szong papában egyszerű rabszolga voltam; a Taemoszanon pedig egy valamivel több joggal rendelkező rabszolga. Történt azonban még valami az étkezdében. Ahogy a felvonó felé mentünk, ráismertem egy vállvezes nőre, aki a sonyján ügyködött. Hangosan ki is mondtam a nevét: – Rhí asszony.

A makulátlan harmatporos nő felnézett, buja, átformázott ajka meglepett mosolyra húzódott.

– Azelőtt csakugyan Rhí asszony voltam, de most már Ahn asszony a nevem. Az előző férjem tavaly egy tengerihorgász túrán vízbe fulladt.

– Jaj, ez igazán borzasztó – mondtam.

Ahn asszony megkérdezte, honnan ismertem néhai férjét.

Hazudni jóval nehezebb, mint azt a tisztavérűeket látva hinni lehet.

Ahn asszony megismételte a kérdést.

– A feleségem a házasságunk előtt a minőségi sztenderdek felelőse volt a Társaságnál – magyarázta sietve Hae-Dzsu, majd hozzátette, hogy a Csongmjo Pláza az én körzetembe tartozott, és Rhí Ügyelő példamutató társasági tisztviselő hírében állt.

Ahn asszonyban halvány gyanú ébredt. Megkérdezte, pontosan mikor is dolgoztam együtt néhai férjével.

Erre a kérdésre végre tudtam válaszolni.

– Amikor az egyik helyettese egy Cso nevű fogyasztó volt.

Továbbra is eltökélten mosolygott, de a mosolyának hangulata megváltozott.

– Ó, igen, Cso helyettest áthelyezték valahová északra, hogy megtanulja, mi az a csapatszellem.

Hae-Dzsu megfogta a karomat, és így szólt:

– Nos, „mindenki Szong papáért, Szong papa mindenkiért”. Várnak a galleriák, drágám. Ahn asszony láthatóan olyan hölgy, aki nem szereti, ha vesztegetik az idejét. – Azzal minden jót kívántunk egymásnak.

Később, lakrészem csendjében Hae-Dzsu elismerően azt mondta:

– Ha én hangolódtam volna fel és lettem volna kiszolgálóból elmebajnokká alig tizenkét hónap alatt, akkor bizony én most nem az Egyvélemény Karának egyik vendéglakásában lennék, hanem már rég megzakkant volna az agyam. Azt mondja, hogy levert, én viszont nem látok mást, csak állhatatosságot. Teljesen rendjén való, hogy megkavarodott, és úgy érzi, kifordult önmagából. Ez nem jelenti azt, hogy baj van magával; nem, ez teljességgel emberi.

Elővettük a gót, és tilalomig játszottunk. Hae-Dzsu nyerte az első játszmát; a másodikat én.

Hány alkalommal jártak a kapcsvárosban?

A Korpokrácia Napjáig minden Kilencednapon. Ahogy egyre jobban megismertem Hae-Dzsut, tisztelet ébredt bennem iránta. Egy idő múlva Mefi Tanácsnokkal egyetértve már én is sokra tartottam a fiatalembert. Szemináriumaink alkalmával a professzor nem hozta szóba kiruccanásainkat; lehetséges, hogy a védence készített beszámolókat, ám Mefi azt akarta, hogy éljem át a magánélet bensőségességét. Tanácsnoki feladatai egyre több idejét kötötték le, így találkozásaink rendszertelenné váltak. Folytatódtak a délelőtti vizsgálatok az udvarias, ám felejthető tudósokkal.

Igen sokatmondó volt Hae-Dzsu odaadó érdeklődése a kampuszon folyó intrikák iránt. Rányílt a szemem arra, hogy a Taemoszan korántsem egységes organizmus, hanem egymással csatározó törzsek és érdekcsoportok egyvelege, ahogy a Dzsucse is. Az Egyvélemény Kar megvetéstől övezve őrizte uralmát mindenek fölött. „A titkok olyanok, akár az orvlövész golyói” – idézte gyakran professzorát Hae-Dzsu. Csakhogy ez az uralom egyszersmind arra is magyarázatul szolgált, hogy a törvényőrnek készülők között miért csak néhány jelöltnek van barátja a karon kívül is. Hae-Dzsu elismerte, hogy a férjre vágyódó lányok vonzónak találják a státuszt, melyet ő is be fog tölteni, ám a nála idősebb férfiak igyekeztek elkerülni, hogy a társaságában becsípjenek.

Archivista, múlik az idő. Előreléphetnénk a kampuszon töltött utolsó estémre?

Ahogy kívánja.

Hae-Dzsu lelkes rajongója volt a disneyknek, és a Mefi Professzor mentoráltjaként élvezett kiváltságainak egyike az volt, hogy hozzáférhetett a biztonsági archívum tiltott anyagaihoz.

Mármint a Termelési Zóna Unionista szamizdatjaihoz?

Nem. Egy még ennél is tiltottabb zóna, a múlt anyagaihoz. Az Összetűzések előtti disneykhez. Akkoriban ezeket „mozgóképnek vagy „film”-nek nevezték. Hae-Dzsu elmondta, hogy az ősöknek volt egy olyan művészeti ága, melyet a 3D és a korpokrácia már réges-rég semmivé sorvasztott. Hinnem kellett neki: hiszen soha más disneyt nem láttam, csak Bum-Szuk vérpornóit. A Hatos Hónap utolsó Kilencedéjén Hae-Dzsu a kampusz egyik vetítőtermének kulcsát lengetve érkezett; magyarázatként csak annyit mondott, hogy a Média Tanszék egyik diákja tartozott neki egy szívességgel. Színpadias suttogással tette hozzá:

– Hoztam egy diszket, rajta halál komolyan az egyik legjobb filmmel, amit bármely korban alkotó rendező valaha készített.

Jelesül?

Egy pikareszk volt, a címe Timothy Cavendish rettenetes megpróbáltatásai; jóval Nea Szo Koprosz megalapítása előtt készült, az elkorcsosult európai demokrácia egy mára rég holttájjá vált provinciájában. Látott már a huszonegyedik század eleje táján készült mozgóképet?

Egy nyolcadrétegű archivista még csak nem is álmodhat ilyen szintű biztonsági hozzáférésről! Megdöbbent, hogy egy hétköznapi posztgrad hozzájuthatott efféle gyújtó hatású fikciós műhöz, még ha az Egyvélemény diákjáról van is szó.

Már az is fogós és nyugtalanító kérdés, hogy korpokratikus államunk miért helyez törvényen kívül bármely történelmi diskurzust. Csak nem azért, mert a történelem emberi tapasztalatok egész tárházát vonultatja fel, olyan tapasztalatokat, amelyek versenyre kelhetnek a Média által kínáltakkal? Ha így van, akkor viszont mi célból tartják fent az ön minisztériumáéhoz hasonló levéltárakat, amelyeknek még a léte is államtitok?

Erre nem tudok válaszolni. Mi volt a véleménye erről a filmről, a Timothy Cavendish rettenetes megpróbáltatásairól?

A világa lenyűgözött; leírhatatlan mértékben eltért a miénktől. Akkor minden alantas munkát tisztavérűek végeztek; fabrikánsok pedig még csak csenevész birkák voltak. Az emberek teste a korral megereszkedett és elcsúnyult; harmatpor még nem létezett. Az idősek a szenilisek és inkontinensek számára létrehozott börtönökben várták a halált; nem volt rögzített életkor, nem volt euthanázium.

Mindez úgy hangzik, mint egy komor disztópia.

Abban a korban, ahogy most is, a disztópia a szegénység függvénye volt, nem az állami politikáé. Az üres vetítőterem kísérteties keretként szolgált a régi disney karcos tájaihoz.

Óriások vonultak át a vásznon, a nap fényébe vonva, melyet akkor ejtett rabul a lencse, amikor az ön nagyapjának nagyapja, Archivista, még az anyja méhében rugdalózott.

Az idő az, ami egy szemvillanás alatt megállítja a történelem menetét; az idő az az iram, mellyel a múlt eltűnik. A film átmenetileg feltámasztja a letűnt világokat. Azok a mára leomlott épületek, azok a rég elporladt arcok magukkal ragadtak. Olyanok voltunk, amilyen te vagy – mondták. – A jelen nem számít. Az az ötven perc Hae-Dzsuval a mozivászon előtt maradéktalan boldogságban telt.

Csupán ötven perc volt?

Hae-Dzsu maroksonyja egyszer csak felbúgott az egyik kulcsfontosságú jelenetnél, amikor a címbéli könyvtolvajnak valamiféle rohama támad; arca megdermedt egy tányér borsó fölött. Hae-Dzsu sonyjából halálosan rémült hang hallatszott: – Hszi-Li vagyok! Itt állok kint! Engedj be! Megtörtént a legrosszabb, amitől tartottunk! – Hae-Dzsu megnyomott egy gombot a távkapcson, mire kinyílt a terem ajtaja; sárga fénypászma vetült az üres székek sorára. Egy diák rontott be, az arca verítéktől fénylett; tisztelgett Hae-Dzsunak, majd elhadarta a hírt, mely szétbomlasztotta az életemet. Újra. Negyven-ötven törvényőr rohanta le az Egyvélemény Karát, Mefi Professzort letartóztatták, és most minket keresnek. Azt a parancsot kapták, hogy Hae-Dzsut állítsák elő kihallgatásra, engem pedig azonnal lőjenek le, amint megtalálnak. Elfoglalták és őrzik a kampusz főbb pontjait.

Mire gondolt, amikor ezt meghallotta?

Képtelen voltam gondolkodni.

Kísérőtársam tartása ekkor már komor tekintélyt sugárzott, mely, mint hirtelen ráeszméltem, mindig is érződött rajta. A rolekszére pillantva megkérdezte, hogy Csang úr szabad-e még. Hszi-Li, a hírnök jelentette, hogy Csang úr elindult az alagsori fordparkolóba.

Ekkor a férfi, akit Hae-Dzsu Im Posztgradként ismertem, egy száz évvel azelőtt kitalált szereplőt alakító, réges-rég halott színész képmásával a háttérben a szemembe nézett, és a nevemen szólított.

– Valójában nem az vagyok, akinek mondtam magamat.

A LOCCSOGÓ-GÁZLÓNÁL, MEG AMI UTÁNA JÖTT

A vén Georgie bá’ meg én többször tanálkoztunk, mint kellett vóna, meg nem tudni, ha megholtam, mit csinál máj’ velem a vicsorgó ürdünge... szóval ide még egy kis cupákot, és mindent elmondok a első tanálkánkró’. De jó, zsíros’s’szaftos darabot, á-á, ne a ropogósbó’ kínálgassál...

A honokaai piacró’ trekkeltünk hazafelé, rongyos ruhába’, a bátyám, Ádám, meg Papa meg én, láp’s’mocsár utakon, a taligánk rúdja eltörött. Hamar utolért a este, ezér’ sátor’ütöttünk a Loccsogó-gázló déli partján, mer’ a Waipio napok óta tombolva nyelte a esőt, és megdagadt a tavaszi ár miatt. Loccsogó mocsaras de baráccságos föld, de a Waipio-völgyet a milijó madáron kívül más senki se’ lakta, ezér’ nem takartuk be se’ a sátrunk, se’ a taligánk, se’ semmit. Papa engem elküldött rőzsét’s’tüzifát szedni, ő és Ádám meg a sátort ütötte fel.

Namost, aznap szőőrnyűű rajtam vót a hasfolyás, mer’ Honokaába’ állott kutyacsülköt burkoltam, és ott guggoltam a szurdok feletti kazuárfa sűrűbozótba’, mikor hirtelen megéreztem a szemeket, engem bámultak.

– Ki van ott? – kiabáltam, de a fojtó aljnövény lenyelte a hangomat.

– Ohha, meleg helyzetbe’ vagy, fijam! – súgta a fojtó alj növény.

– Halljam a neved! – ordítottam, de nem túl hangosan. – Itt van nálam a bicskám, amúgy!

– Mi a neved, fijú: Zakri, a Bátor vagy Zakri, a Nyuszi? – susolta pont a fejem fölött valaki. Felnézek, hát, frankón ott ül Georgie bá’ egy korhadó kazuárfa ágon, a lába keresztbe’, éhes szemébe’ ravasz vigyor.

– Én nem félek tőled! – mondtam, de megmondom a őszintét, a hangom csak annyira hallatszott, mint kacsafing a hurrikánba’.

Frankón reszkettem legbelül, mikor Georgie bá’ leugrott a ágró’, és az’tán mi lett? Eltűnt mögöttem egy porfelhőbe’, jaja. Semmi se’ maradt... csak egy hízott hájmadár kapirgált szuszogva, má’ láttam is, ahogy megkopasztva nyárson forog! Hát, gondoltam, Zakri, a Tökös szembeszállt Georgie bá’-val, jaja, s a öreg odábbállt gyávább áldozatot vadászni. El akartam mesélni a kísérteties kalandomat Papának meg Ádámnak, de mindég jobb fincsi’s’ínycsiklandó kaja mellett mesélni, hát óvatosan’s’halkan felhúztam a gatyám, a csóri kövér csirke felé osontam... és ráugrottam.

Miszter Hájmadár kisiklott a kezembő’ és meglépett, de nem adtam fel, á-á, a nyomába’ vótam tüskeszúr árkon’s’bokron, tavasszal gyógyuló száraz ágakon, mindenen keresztül, fel a folyó mentén, a tüske szőőrnyűű összeszúrta a arcom, de, tuggyátok, rajtam vót a vadászláz, észre se’ vettem, hogy fogynak körülöttem a fák, meg se hallottam a Hiilawe-vízesés közeledő zúgását, nem én, míg puff, ki nem értem a tóhoz, és meg nem riasztottam pár lovat. Á-á, nem vadlovat, ezeket a lovakat szegecselt bőrpáncél borította, és Nagyszigeten ez csak egyet jelentett, jaja, konákat.

Tíz-tizenkét tetovált harcos, má’ tápászkodtak is, nyúltak a ostorér’ meg a pengéér’, harci kiáltásokat szórva rám! Úúúh, hát rohantam vissza szurdoknak lefele, amerrő’ jöttem, a üldözőbő’ üldözött lett. A legközelibb kona futott utánam, a többiek lóra kaptak, röhögve, jól szórakoztak. Bepánikoltam, a pánik meg, ugye, szárnyakat ad a lábaknak, de összezavarja a fejed, hát inaltam, mint a nyúl, vissza Papához. Még csak kilences vótam, csináltam, ösztönbő’, ami jött, nem gondolkoztam, mi történhet.

De a sátorig nem jutottam el, külömben nem ülnék itt és mesélnék nektek. Egy indagyökérbe’ – vagy talán Georgie bá’ lábába’ – megbotlottam’s’elestem, és legurultam egy avarral teli gödörbe, ami elbújtatott a fejem felett eldübörgő kona lovasok elől. Lapítottam, és hallgattam, ahogy a duhaj ordítozás tőlem pár lábnyira a fák között mennydörög tovább... egyenesen Loccsogó felé. Ahol Papa meg Ádám.

Gyorsan’s’ügyesen kúsztam tovább, de elkéstem, jaja, nagyon elkéstem. A konák bekerítették a táborunkat, ostorpattogtatva köröztek. Papa a fejszéjét lóbálta, a bátyám a kopjáját, de a konák csak játszottak velük. A tisztás szélén maradtam, félelmembe’ maj’ összepisiltem magam, moccanni se’ tudtam. Suhiii!, sivított egy ostor, Papa meg Ádám felborult, és a porba’ vonagolt, mint angolna a homokba’. A kona főnök, egy cápafejű rohadék, leszállt a lováró’, a sekély vízen átcikázva odament Papához, hátramosolygott kifestett tesóira, elővette a pengéjét, és fültől fülig nyitotta Papa torkát.

Életembe’ nem láttam vörösebbet, mint a Papám bugyogó vére. A főnök lenyalta a vért a pengérő’.

Ádám holtra vált, elszállt belőle a lélek. A egyik kifestett senkiházi összekötözte kezét’s’lábát, és rádobta a legidősebb bátyámat a nyergére, mint egy zsák tarókrumplit, a többiek átkutatták a táborunkat vasholmit meg mást keresve, ami nem kellett nekik, összetörték. A főnök megin’ lóra ült, visszafordult, és pont rám nézett... a vén Georgie bá’ szemeivel.

– Zakri, te Gyáva, arra születtél, hogy engem szolgálj, hát mér’ harcolsz ellenem? – kérdezték a szemek.

Megmutattam-e, hogy nincs igaza? Maradtam-e, hogy nyakonszúrjak egy konát? Követtem-e őket a táborukba? Kiszabadítottam-e a bátyámat? Á-á, Zakri, a Bátor Kilencéves, hát, ő felkígyókúszott a lombos ágak közé, egy bújóhelyre, és szipogva imádkozott Szonmihoz, hogy ne tanálják meg, és igázzák le őt is rabszolgának. Jaja, ennyire vótam képes. Uh, ha én vagyok Szonmi, és meghallom, undorba megrázom a fejem, és eltaposom magam, mint egy szalmabogarat.

Mikor este lett és visszaosontam, Papa ott feküdt, vére még bugyogott a sós sekélyesbe’; tuggyátok, addigra a folyó kezdett csendesedni, a idő tisztult. Papa, aki viccelt’s’játszott’s’szeretett. Csúszós, mint a csíkhal, nehéz, mint a bivaly, hideg, mint a kő, a vérpatakokat elmosta a folyó. Még nem tudtam őszintébe’ gyászolni, értitek, minden túlságosan szőőrnyűű borzalom vót. Namost, Loccsogó úgy hat-hét mérföld hegyen’s’völgyön Csontos-parttól, úgyhogy ott csináltam sírdombot Papának, ahol vót. Nem emlékeztem pontosan Priorissza imáját, csak azt a részt, hogy Drága Szonmi, ki közöttünk jársz, vezesd vissza ezt a lelket a Völgy Mébibe, könyörgünk Hozzád. Ezt azér’ elmondtam, átkeltem a Waipión, és nyitott bicskával botorkáltam a erdőbe’ hazafele, bele a éjszakába.

Egy tündérbagoly rámrikoltott, „Jól küzdöttél, Zakri, a Bátor!” Visszakiabáltam neki, hogy kussoljon, de megin’ rámrikoltott: „Mér’, ha nem, engem is elkalapálsz, mint a konákat? Uhh, a csi-csi-csibéim életére kérlek, kegyelmezz!” Fenn, a Kohala-hegységbe’, a dingókutyák azt vonyították: „Zakrííí-íí-í Gyááávaaa-aa-a.” Végül, a Hold Hölgy is felém fordította a arcát, de nem szólt hozzám, á-á, nem is kellett, tudtam, mit gondol rólam. Ádám három-négy mérföldre innen ugyanezt a holdat bámulta, de a kiszabadításátó’ olyan messze álltam, mint ide Honolulu. Sírva fakadtam. Bőgtem’s’bőgtem’s’bőgtem, jaja, mint egy hasfájós, árva baboa.

Egy mérföld hegymenet után elértem Ábel tanyáját, és felkiabáltam őket. Ábel legidősebb fia, Izsák beengedett, és elmeséltem, mi történt a Loccsogónál, de... elmondtam-e mindent úgy, ahogy vót? Á-á, Ábel pokrócaiba csomagolva, ahogy a tűz meg a kajájuk átmelegítette, Zakri, a kisfijú, hazudott. Nem vallottam be, hogy odavezettem a konákat Papa táborához, értitek, aszontam, hogy elmentem a bozótba egy hájmadarat leszedni, és mikorra visszaértem... Papát megölték, Ádám eltűnt, mindenhol kona patkónyomok a sárba’. Semmit se’ tudtam csinálni, se’ akkó’, se’ most. Tíz benga kona vadállat Ábeléket is pont olyan könnyen le tudta vóna mészárolni, mint Papát.

Látom rajtatok, mire gondoltok. Hogy mér’ hazudtam.

Értitek, az új történetbe’ nem szerepelt se’ Zakri, a Futóbolond, se’ Zakri, a Majrés, csak Zakri, a Szerencsétlen’s’Szerencsés. A hazugságok keselyűk, Georgie bá’ küldi őket, fenn köröznek, amíg nem tanálnak egy mihaszna’s’elkanászodott lelket, akire lecsapnak és belevájják a karmaikat, és akkó’ este Ábel tanyáján ez a védtelen, fonnyadt lélek, jaja, ez én vótam.

Na most, emberek, ti egy ráncos csórit láttok, a tüdőnyálka lassúba elárassza a lélegzetem, és má’ nem sok telet élek, á-á, tudom. A azóta eltelt negyven hosszú év magasábó’ kiáltok le Zakri, a Kilencévesre: „Oi, figyelj! Ilyen időkbe’ élünk, nem szállhatsz szembe a világgal! Nem a te hibád, ennek a összetört’s’felforgatott világnak a hibája, ennyi!” De bármilyen hangosan kiáltok vissza, Zakri, a Kisfijú, meg se’ hallja, és soha nem is fogja meghallani.

A kecskenyelv ajándok, vagy veled születik, vagy nem. Ha veled született, a kecskék értik, amit parancsolgatsz, ha nem, beletaposnak a sárba, és csak állnak fölötted, és kinevetnek’s’kicsúfolnak. Én Papától kaptam örökbe a kecskenyelvet, és néha, mikor terelgettem őket, szinte hallottam, ahogy valahol a közeibe’ a furulyáját fújja, pedig Priorissza aszonta, Kashinski tanyáján született újra, amarra, a Mormon-völgybe’. Mindegy, minden hajnalba’ megfejtem a kecskemamákat, az’tán a Lapicka-hágón át felvittem a egész nyájat a Kohala-csúcsokra a o’Elepaio-völgy bejáratához. Mézge néni kecskéit is rám bízták, nekije úgy tizenöt-húsz vót, úgyhogy összesen ötven-hatvan kecskére vigyáztam’s’ellesztettem’s’néztem, melyik beteg. Ennyi kecskére vigyázni együtt sok, de őket jobban szerettem, a buta jószágot, mint magamat, különössen az’tán, hogy Papát megölték, és Ádámot leigázták rabszolgának. Mindeniknek adtam nevet. Ha leszakadt a ég, bőrig áztam mialatt tetvésztem őket, ha napos vót a idő, ropogósra sültem mellettük, és ha felmentünk a Kohalába, olyan időkbe’ éltünk, hogy három-négy éjszakát is ott vótunk egyhuzamba’, jaja. Sokat kellett ám a szemet guvasztani. A hegyekbe’ a dögevő dingók, meg-megpróbáltak ellopni egy-egy kalimpáló kisgidát, ha nem vót a kezed ügyébe’ a kopjád. Mikor Papa kisfijú vót, még kóboroltak arra mookini vademberek Szélvédtébő’, és le-lenyúltak egy-két kecskét, de az’tán a konák elrabolták és délnek vitték a mookiniket, és a tanyáikat Hawin belepte a moha meg a hangyák. Mi, kecskepásztorok úgy ismertük a Kohala-hegységet, mint más senki, minden zugot’s’patakot, kísértetjár helyet, acélfákat, amiket a korábbi fosztogatók otthagytak, és egy-két-három Régiek épületét, amirő’ rajtunk kívül senki se’ tudott.

A kecskepásztorok híresek vótak arró’, hogy milyen könnyen beizgulnak rájuk a lányok. Tudjátok, ha egy lány rá vót izgulva egy pásztorra, csak követnie kellett a furulyaszót, míg oda nem ért, ahol má’ más senki se’ vót, és ott csináltuk, a szabad ég alatt, és senki se’ látta, csak a kecskék, de ők sohase’ mondtak semmit a öreg Pletyó Anyónak.

Így ültettem el a első baboám a Hajófenék tanyai Jayjo hasába’ egy citromfa tövébe’ egy nyári napon. Vagyis a vót a első baboa, amirő’ tudtam. A lányok olyan ravaszak lesznek, hogy a kivel’s’mikor, meg minden. Tizenkettes vótam, Jayjo teste izmos vót, és akarta’s’nevetett, mindketten pörögtünk’s’robbantunk a szerelemtől, jaja, mint ti ketten itt, úgyhogy mikor Jayjo pocakja kigöm-bölödött, a házasságró’ beszéltünk, és hogy odajön lakni a Bailey tanyára. Tudjátok, nálunk sok vót a üres szoba. De az’tán Jayjo hasábó’ a víz holdnapokkal idő előtt elfolyt, és Banjo átvitt a Hajófenék tanyára, ahol vajúdott. A baboa pár perccel az’tán bújt elő, hogy odaértem.

Ez nem egy vidám mese, de a Nagyszigeten töltött életemrő’ kérdeztetek, és ezek a emlékek bújnak elő. A baboának nem vót szája, á-á, nem vótak orrlukai, hát nem tudott lélegezni, és onnantól halódott, hogy Jayjo mamája elvágta a zsinórt, drága, pici csórikám. A szemeit sose’ ki nem nyitotta, csak megérezte a Papája kezének melegét a hátán, színét vesztette, abbahagyta a rugdalózást, és megholt.

Jayjo teste ragadt’s’puffadt, és úgy látszott, ő is haldokol. A asszonyok azt mondták, tűnjek el, hadd jöjjön be a gyógyfüves ember.

Elvittem a vászonzsákba bagyulált holt baboát Csontos-partra. Olyan magányos vótam, azon gondolkoztam, vajon Jayjo magja vót rossz, vagy a én magom vót rossz, vagy egyszerűen csak a szerencsém vót rossz. Üres egy reggel vót a vérvirágbokrok alatt, a tenger hullámai feltántorogtak a partra, mint a beteg jószág, az’tán összeestek. A baboa sírdombját hamarább sikerült összehordani, mint Papáét. Csontos-parton a levegő hínár’s’hús’s’rothadásszagú vót, a kövek között régi csontok hevertek, és ott mindég csak addig maradt a ember, amíg feltétlenül muszáj vót, kivéve, ha légynek vagy hollónak született.

Jayjo nem holt meg, á-á, de soha nem nevetett’s’pörgött, mint azelőtt, és nem házasodtunk össze, á-á, meg kell azt tudni, hogy a magotokbó’ tisztaép vagy maj’nem tisztaép baboa növekszik, nem igaz? Külömben ki vakarja máj’ le a mohát a tetőrő’, ki kencéli a bálványfádat, hogy ne rágják meg a termeszek, ha má’ másik testbe’ leszel? Úgyhogy, ha Jayjóval egymásba botlottunk egy-egy gyűlésen vagy piackor, annyit mondott:

– Nem-e esős a reggel?

És én válaszoltam:

– Jaja, esni fog e estig is, asszem.

Azzal mentünk is tovább.

Három évvel később hozzáment egy bőrműveshez Kane Valleybő’, de nem mentem el a lakomaünnepre.

Kisfijú vót. A mi megholt, nevesincs baboánk. Kisfijú.

A völgylakóknak csak egy istenük vót, úgy hívták, Szonmi. A Nagyszigeten lakó vadembereknek általába’ annyi istenük vót, hogy ha mind összegyűlnek, hosszabb lenne a sor, mint amekkorát egy kopjával hajintani lehet. Lenn, Hilóba’, imádkoztak Szonmihoz, ha kedvük vót, de vótak más isteneik is, cápaistenek, vulkánistenek, kukoricaistenek, tüsszentésistenek, szőrösszemölcs-istenek – ami eszedbe jut, a hilók kitanáltak neki egy istent. A konák egy egész törzsre való háborúistent meg lóistent meg ilyeneket imádtak. De a völgylakókat nem érdekelték a vademberek istenei, á-á, csak Szonmi vót a egy igaz.

Köztünk élt, vigyázott a Kilenc Vág Völgyekre. Nem láttuk, de vót, hogy megjelent, bottal járó öreg néne – én néha sugárzó fiatal lánynak képzeltem. Szonmi segített a betegeknek, jóra fordította a balszerencsét, és a igaz’s’jóéletű völgylakó lelkét halálakor visszaültette egy másik anyaméhbe ugyanitt a Völgyekbe’. Vót olyan, hogy emlékeztük a múltéletünket, vót, hogy nem, vót olyan, hogy Szonmi elmondta Priorisszának, ki kicsoda egy álomba’, vót, hogy nem... de hittük, hogy mindég újraszületünk mint völgylakók, hát a halál nekünk nem vót olyan ijesztő, á-á.

Má’mint kivéve, ha a lelked Georgie bá’ szerezte meg. Tudjátok, ha vadultál’s’önzőztél és lábbal tapostad a Civ’lizácijót, vagy ha Georgie bá’ belevitt a rosszba, meg minden, akkó’ a lelked elnehezült, és szúróssá vált, és lehúzta a sok kő. Akkó’ Szonmi nem tanált neked új anyaméhet. A ilyen gonosz, önzős embert „kőszív”-nek hívtuk, és völgylakóra annál szörnyűbb sors nem várhatott.

Mostanra a Civ’lizácijó gyertyalángja kialudt, mit számítanak ezek a dolgok? Hát, nem mondhatom, hogy jaja, és nem mondhatom, hogy á-á. Egyszerűen csak Szonmi kezébe adom a lelkem, és imádkozom, hogy a következő életemre jó helyre ültesse, ha má’ a mostaniba’ megmentette, és ha nem álmosított el a tűz benneteket, elmesélem tövirő’ hegyire, hogy mi történt velem.

A egyetlen épület a Csontos-parton Kane-völgy és Honokea-völgy köz’t a Bálványfa-ház vót. Nem vót parancsolva, hogy tilos a bemenet, de senki se’ ment be csak úgy, mer’ szerencsétlenséget hozott, ha ok nélkül megzavartad a ház nyugalmát. Halálunk után ott tartottuk a bálványfáinkat, amiket életünk során kifaragtunk’s’kifényeztünk, és amikre szavakat véstünk. A én időmbe’ sokezer bálványfa sorakozott a polcokon, jaja, mindegyik egy-egy völgylakóé, akik, mint én is, születtek’s’éltek’s’újraszülettek amióta csak a Flotilla elhozta őseinket Nagy-szigetre, mikor a Összeomlás elől menekültek.

Legelőször Papával’s’Ádámmal’s’Jónással mentem be a Bálványfa-házba hétéves koromba’. Barka szülése közbe’ Mamának a vére nem állt el, és Papa elvitt minket imádkozni Szonmihoz, hogy meggyógyuljon, mer’ a Bálványfa-ház külölleges, szent hely vót, és Szonmi ott általába’ pont arra figyelt, aki elment hozzá. Benn sötét’s’nedves vót, viasz’s’tikfa-olaj szag. A padlótó’ a tetőig polcok, rajtuk laktak a bálványfák, hogy mennyi, nem tudtam, á-á, nem számolgatod őket, mint a kecskéket, de a múltéletek többen vannak, mint a mostéletek, ahogy falevélbő’ is több van, mint fábó’. Papa hangja, ahogy a félhomályba’ megszólalt, ismerős vót de kísérteties, kérte Szonmit, hogy Mama ne haljon meg, hagy legyen még a lelke abba’ a testbe’, és magamba’ én is ugyanezt kértem, pedig tudtam, hogy Georgie bá’ kiszúrt magának Loccsogóná’. És az’tán valami morrogást hallottunk a csend mélyébő’, milijó suttogó hangot, mintha a tenger, de mi tudtuk, hogy nem a tenger, á-á, a bálványfák, és Szonmi ott vót velünk, és meghallgatott.

Mama meggyógyult. Tudjátok, Szonmi megsajnál.

Másodszor a Alomlátó Éjen mentem a Bálványfa-házba. Tizennégy rovátka a bálványfán azt jelentette, felnőtt völgylakók lettünk, és egyedül maradunk a Bálványfa-házba’ egy éjszakára, és Szonmi külölleges álommal ajándokoz meg. A lányok megálmodták, ki lesz a férjük, a fijúk meg hogy mibő’ fognak élni, más álmokat meg el kellett mesélni Priorisszának, hogy augurálja. Mikor reggel kijöttünk a Házbó’, má’ felnőtt férfiak’s’nők vótunk.

Hát, naplemente után lefeküdtem Papa takarójába csavarva, fejem alatt a bálványfám, még nem megfaragva. Kinn Csontos-parton csörgött’s’csattogott a tenger, hullámtörők köpülték’s’forralták, és akkó’ meghallottam a álmosmadár klappogását. De nem is a álmosmadár vót, á-á, hanem egy csapdának a ajtaja pont mellettem, kötél is lógott lefele a alsóvilág egébe’. Mássz le! – súgta Szonmi, hát lemásztam, de láttam, hogy a kötelet emberi ujjakbó’s’csuklókbó’ fonták. Felnéztem, és láttam, hogy tűz repül felém a Bálványfa-ház padlójáró’. Vágd el a kötelet! mondta egy gonosz ember, de féltem, hogy leesek, jaja, hát nem vágtam el.

A következő álomba’ Jayjo szobájába’ a karjaimba’ fogtam torzszüle fijamat. Rugdalózott’s’ficánkolt, mint akkó’. Gyorsan, Zakri – mondta a ember –, hasíts neki szájat, hogy kapjon levegőt! Elővettem a bicskámat, és kanyarintottam a fijamnak egy mosolygót, mintha sajtot szelnék, olyan érzés vót. A szájbó’ fehér hab buggyant, és azt kérdezte: Mér’ vetted el a életem, Papa?

A ut’só álomba’ a Waipio-folyó mentén sétáltam. Egyszer észre-veszem, hogy a túlparton Ádám boldogan pecázik! Integettem, de nem látott, hát odaszaladtam a arany-bronz hídhoz, ami igazábó’ nincs is ott, á-á. Mikor végre átértem a túlnansóra, szomorú szipogva láttam, hogy nincs ott semmi, csak rohadó csontok, meg egy kis fic-ficánkoló ezüstös angolna a homokba’.

A angolna a Bálványfa-ház ajtaja alatt bevilágoló hajnalhasadot jelentette. Megjegyeztem a három álmot, és Priorisszához mentem a hullámpermeten keresztül, senkivel se’ tanálkoztam. Priorissza a csirkéit etette a Iskolaház mögött. Figyelmesen meghallgatta a álmokat, az’tán aszonta, ezek misztérijum álmok, és parancsolta, hogy várjak a Iskolaházba’, amíg ő imádkozik Szonmihoz, hogy adja neki a igaz jelentésüket.

A Iskolaházba’ érezni lehetett a Civ’lizácijós Kor szentséges misztériumát. A Völgyek minden könyvei ott vótak a polcokon, gyűröttek’s’molyette, de azokba’ vót ám a Tudás, jaja! Vót egy világlabda is. Nem értettem, ha a világ egy óriás labda, mér’ nem esik le róla mindenki, és még most se’ értem. Tudjátok, nekem nem vót nagy eszem a ‘skolatudáshoz, nem úgy mint Barkának, aki lehetett vóna a következő Priorissza, ha máshogy történik minden. A Iskolaház ablakai üvegbő’ vótak, épek a Összeomlás óta. De a legnagyobb csoda a óra vót, amennyire én tudom, a egyetlen működő óra a Völgyekbe’, egész Nagyszigeten, egész Hawaiin. Tudjátok, nem kellett bele elem, felhúzós vót. ‘Skolás koromba’ féltem a tik-tak póktó’, ahogy ott figyelt’s’osztályozott minket. Priorissza megtanította nekünk a óranyelvet, de elfelejtettem, kivéve azt, hogy Perc meg Fél Múlt. Emlékszem Priorisszát, ahogy tanítja: „A Civ’lizácijónak szükség a Idő, és ha haggyuk hogy e Óra meghaljon, a idő is meghal, és akkó’ hogy szerezzük vissza a Civ’lizácijós Kort, ami a Összeomlás előtt vót?”

Azon a reggelen is a óramutatókat bámultam, míg Priorissza visssza nem jött a augurálásbó’, és le nem ült velem szembe’. Elmondta, hogy Georgie bá’-nak kell a lelkem, ezé’ átokbó’ megködösítette a álmok jelentését. De szerencsére Szonmi elmondta nekije, mi a álmok igaz jelentése. És nektek is emlékeznetek kell eme álmok igaz jelentését, mer’ nem egyszer változtatják meg ennek a mesének a folyását.

Első: Égő tenyerek, ne vágd el a kötelet.

Második: Alvó ellenség, torkát el ne vágd.

Harmadik: Lángoló bronz, rá ne lépj.

Bevallottam, hogy nem értem. Priorissza aszonta, ő se’ érti, de a mindegy is, mer’ máj’ megértem a jóslatokat, amikor eljön a igazi perc, és mélybe beletanította a emlékezésembe a jelentést. Az’tán adott tiktojást reggelire, még meleg’s’frissen, és megmutatta, hogy’ kell kiszívni a sárgáját szalmaszállal.

Na, akarjátok hallani a bölcselődök Csodahajóját?

Á-á, a Hajót nem én tanáltam ki, igazi vót, ahogy itt ülünk, ti meg én. Ezzel a két szememmel láttam, uhh, hússzor, vagy még többször. A Hajó évente kétszer, a tavaszi meg a őszi egyenlőségkor futott be a Flotilla Öbölbe, mikor a nap meg a éj ugyanolyan hosszú. Amúgy, vadember helyekre sohase’ futott be, se’ Honokaába, se’ Hilóba, se’ Szélvédtébe nem. És mér’? Mer’ csak nekünk, völgylakóknak vót annyi sok Civ’lizácijónk, ami a bölcselődöknek elég vót, jaja. Nem akartak csereberélni a vadakkal, akik azt hitték a Hajóra, hogy fenséges fehér madáristen, vagy valami! A Hajó égszínű vót, nem is lehetett látni, amíg teljesen meg nem közelítette a partot. Nem vótak evezők, á-á, se’ vitorlák, nem széllel vagy áramlattal úszott, hanem a Régiek Tudása hajtotta. Hosszú vót a Hajó, mint egy szigetecske, magas, mint egy kisebb hegy, és elfért benne két-három-négyszáz ember is, vagy egy milijó.

A Régiek Tudása sok-sok kérdést’s’rejtélyt rejteget, nem-e? A Hajó is. Mi hajtotta? Merre utazott? Hogy élte túl a bummvillámlást a Összeomlásba’? Hát, sose’ tudtam mindenre a választ, és Zakri igazat mesél, nem úgy, mint a legtöbb más mesélő. A Hajón lakó törzset bölcselődnek hívták, és egy Bölcselőde-sziget nevű helyrő’ jöttek. Bölcselőde nagyobb vót, mint Maui, kisebb, mint Nagysziget, és a messzimesszi kékségbe északnak vót, többet nem is tudok vagy nem is mondok róla.

Szóval, a Hajó a Iskolaház-foktó’ körbül tíz dobásnyira horgonyzott le, és a orrábó’ kiugrott egy pár pindur darázscsónak, és a hullámok tetején a partra röpült. Mindenikbe’ ült hat-nyóc férfi’s’nő, szép ruhába’, amik nem lettek vizesek, amikor ők igen. Oh, minden dolguk csoda vót. A hajósasszonyok férfiasak vótak, tudjátok, a hajuk le vót vágva, nem copfonba kötött, mint a völgylakó nőké, és csontos’s’erősek vótak. A bőrük egészséges vót és finom, nem himlőpettyes, de mind barnasör vagy fekete színűek vótak, és jobban hasonlítottak egymásra, mint a többi ember, akik Nagyszigeten laknak. És a bölcselődök nem vótak beszédesek, á-á. Két őrt hagytak a csónakoknál a parton, és ha megkérdeztük: „Uram, önt hogy hívják?” vagy „Kisasszony, ön merre?”, csak rázták a fejüket, mintha azt mondanák: „Semmire se’ válaszolok, á-á, hát ne kérdezgessen.” Valami fura Tudás megállított minket, nem mentünk közelebb. A levegő besűrűsödött, nem engedett odajutni. Kínzó fájdalmat is hozott, hát nem forszírtuk a dolgot, á-á.

A Közösbe’ csereberéltünk. A bölcselődök furán beszéltek, nem lustán’s’piszkosan, mint a hilók, inkább sósan’s’hűvösen. Mire partra szálltak, a hír má’ eljárt, és a legtöbb tanyáró’ má’ útba’ vótak a gyümölcskosarak’s’zöldségkosarak, hús– meg mindenféle kosarak a Közös felé. A bölcselődök még friss patakvizet is gyűjtöttek arra való hordókba. Cserébe a bölcselődök adtak vasárut, ami jobb vót, mint bármelyik, amit Nagyszigeten csináltak. Becsületesek vótak, és sose’ kötekedtek, mint a honokaai vademberek, de a udvarias beszéd válaszvonalat rajzol, ami azt jelenti: „Tiszteletbe’ tartalak, de nem vagyunk rokonvér te meg én, hát ne lépj át a vonalamon, jaja?” Így aztán a bölcselődök sohase’ kérdezték a nevünket, és soha nem mondták meg a övükét, de azér’ mi fiatalok elbeceneveztük őket, hogy Kisfőnök, meg Kalapácsfej, meg Csúnyanő, és miután a látogatók visszamentek a Hajójukra, Papáink’s’Mamáink is úgy hívták őket a hátuk mögött.

Jaja, a bölcselődök húúha szigorú szabályok szerint csereberéltek. Olyan árut nem adtak, ami fejlődőbb, mint ami má’ megvót Nagyszigeten. Például, Papa halála után a gyűlés elhatározta, hogy Ábel tanyája mellé őrségházat épít, hogy védje a Muliwai utat, a Loccsogó-gázlót meg minket, Kilenc Völgyeket összekötő főútvonalat. Priorissza kért a bölcselődöktől külölleges fegyvereket, hogy védekezhessünk a konák ellen. A bölcselődök á-át mondtak. Priorissza nagyon szépen kérlelte. Akkó’ is á-át mondtak, és azzal annyi.

Egy másik szabály vót, hogy nem mondanak nekünk semmit arró’, mi van a óceánon túl, meg Bölcselőde-szigetrő’ se’, csak a nevét. Truman Bomsz a Inouye tanyáró’ kérte, hagy menjen fel a Hajóra, akkó’ láttam a összes bölcselődöt legközelebb állni ahhoz, hogy nevessen. A főnökük á-át mondott, és senki se’ lepődött meg, hogy a főnökük á-át mond. Tiszteletbe’ tartottuk a szabályokat, mer’ úgy gondoltuk, megtisztelés a mi Civ’lizácijónknak, hogy velünk csereberélnek. Priorissza mindég meghívta őket a ünnepre, de a főnök mindég udvariasan á-át mondott. A csereberélt árut bepakolták a csónakba. Egy óra múlva a Hajó eltűnt a látóhatáron, tavaszba’ keletnek, őszbe’ északnak.

Így mentek a látogatások minden évbe’, emberemlékezet óta. Eljött a idő, eljött a Hajó, eltelt a idő, elment a Hajó. Egészen tizenhat éves koromig, amikor egy Meronima nevű bölcselőd nő velünk lakott a tanyán egy ideig, és az’tán minden megváltozott, a én életem, a völgylakóké, jaja, minden más lett. A összes mesém közül amik biztos, hogy igazak és nem más mesélőtől valók, azok róla szólnak, ezek a én saját igaz meséim róla, Meronimáró’.

A legjobb kilátás a Kohala-hegyi legelőkrő’ Széljártára fenn, magasan, a Lapicka-hágón túlró’, a Holdfészek-tetőrő’ nyílt. Egy csillogó tavaszi délután arra nyájaztunk, mikor látom, hogy a Hajó a Flotilla-öbölbe tart, és micsoda húúha fenség látvány vót, kék, mint a óceán, ha nem egyenest a Hajót nézted, nem is lehetett kivenni, á-á. Hát, tudtam, hogy gyorsba’ le kéne mennem csereberélni, de, tudjátok, nekem a kecskékre kellett vigyázni, meg minden, és mire a Közösbe érek, a bölcselődök úgyis má’ indultak vóna, úgyhogy maradtam ahol vótam, és henyésztem’s’bámultam a Tudás csoda Hajóját, ami úgy jött’s’ment, mint a vadlibák meg a bálnák.

Amúgy, ezt csak magamba’ mondtam, hogy ezér’ maradtam, de a igazi indok egy Rózsás nevű lány vót, aki palilaleveleket gyűjtött a mamájának a gyógyfőzeteihez. Tudjátok, égő lázba’ kívántuk egymást, és azon a álomkába’s’pacsirtadalos délutánon vágytól szomjazva faltam’s’szürcsöltem kínálkozó mangóit és duzzadó fügéjét, és a biztos, hogy eszem ágába’ se’ vót máshova menni, és Rózsás se’ gyűjtött sok palilalevelet akkó’ délután, á-á. Ó, ti fiatalok most nevettek és piroskodtok, de vót idő, jaja, hogy én is úgy, mint ti most.

Eljött a este, mire hazatereltem a kecskéket, Mama meg kétségbeesve verdesett, mint egy szárnyaszegte lúd, és úgy szitkozódott rám, hogy Szusszinak kellett elmesélni, mi történt. Miután végeztek a Közösbe’ a csereberével, ahelyett hogy egycsapásra mindenkit visszaparancsolt vóna a Hajóra, ahogy mindég, a bölcselőd főnök kérte, hagy beszéljen Priorisszával kettesbe’. Sok perc telt el, Priorissza előjött, és gyűlést hívott. A közeli tanyákró’ a összes völgylakó ott vót, kivéve a Bailey tanyát, a mienkét. Értitek, Mama se’ ment el a Közösbe’. Úgyhogy a gyűlés elkezdődött akkó’s’ott.

– Idén a bölcselőd főnök egy külölleges cserét szeretne –, mondta Priorissza. – Egy hajósasszony fél évig velünk szeretne lakni’s’dógozni egy tanyán, hogy kitanulja a mi életünket, hogy jobban megértsenek minket, völgylakókat. Cserébe’ a főnök mindenbő’, amit márna csereberéltünk, még egyszer annyit ad. Hálók’s’edények, lábasok’s’vasáru, mindenbő’ dupla annyi. Gondoljátok el, micsoda megtisztelés ez, és milyen sok más holmikat kaphatunk ezekér’ a következő Honokaa Piacon.

Nem sokba’ telt, hogy egy nagy beleegyezős jaja! kiáltáshoz mindenki csatlakozzon, és Priorisszának fel kellett emelni a hangját, hogy a következő kérdést meghallják a hangzavarba’.

– Ki látja vendégül a bölcselőd látogatót?

A beleegyezős „Jaja! „-t mintha elvágták vóna. Hirtelen mindeniknek eszébe jutott, nála mér’ nincs hely. „Nálunk kicsi a hely.” „Két baboát várunk, a vendég nem tudna jól aludni.” „A kutyáink a tanyán széttépnék.” Rusty Volvo, egy daga-daga bugris mondta ki elsőnek: „Hát a Bailey tanya?” Értitek, se’ Mama, se’ én nem vótunk ott, hogy vízoltsuk a ötletet, így aztán elterjedt, mint a futótűz. „Jaja, Bailey Papa halála óta náluk van üres szoba!” „Baileyék a tavalyi aratáskor többet vettek ki a Közösbő’, mint amennyit betettek, jaja, náluk kell lakjon!” „Jaja, és Bailey-éknek segítkézre is szükségük van, Bailey Mama örülni fog a segítőnek!” Azzal be is zárt a gyűlés.

Hát, most én lettem a szárnyaszegte lúd, jaja, én. A bölcselődök mit esznek’s’isznak? Szalmán alszanak? Alszanak egyáltalán? Hat holdhó! Mama osztott, amiér’ nem mentem el a Piacra, igazigaz, Mama vót a Bailey-ház feje, de én vótam a legöregebb férfi a tanyán, ott kellett vóna lennem, jaja.

– Elmegyek Priorisszához és megmondom neki, hogy minálunk nem maradhat semmilyen bölcselőd – mondtam.

– Kipikopkop – válaszolt a ajtó.

Jaja, Priorissza vót, hozta a bölcselődöt, hogy beköltözzön, Mylo a ‘skolaszolga is segített. Biztos lett, a Völgyek vendége nálunk lakik, akár tetszik, akár nem, akkó’ má’ nem mondhattuk, „Tűnés!”, á-á. Szégyent hoznánk a házunkra és a bálványfáinkra. A hajósasszonynak a Tudástó’ ecetszaga vót, ő szólt először, mer’ Mama is meg én is megkukultunk.

– Jó estét, a nevem Meronima, és nagyon szépen köszönöm, hogy vendégül látnak a Völgyekbe’ – mondta. Mylo gúnyosba kivigyorogta a zavaromat, mint egy varangy, meg tudtam vóna ölni.

Elsőnek Szusszi emlékezte, mit csinál egy házigazda, leültette a vendégeket, és elküldte Jónást itókáér’, falatokér’ meg ilyenekér’. Meronima újra megszólalt:

– A én törzsembe’ szokás, hogy kis ajándokokat adjunk a házigazdának, mikor a tartózkodás elkezdődik, úgyhogy, remélem, nem baj...

Benyúlt a útitáskájába, és ajándokozott nekünk. Mama kapott egy fájin lábast, Honokaába’ öt-hat bála gyapjút is adnának érte, ott állt, levegőér’ kapkodott, valahogy elgágogta, hogy ő nem fogadhat el ilyen csilivili ajándokot, mer’ vendégül látni Szonminak tetsző dolog, jaja, és nem ajándokér’ cserébe, mer’ valaki vagy vendéglát ingyér’ vagy sehogy, de a bölcselőd asszony azt válaszolta, hogy ezek a ajándokok nem fizetség, á-á, hanem csak előre köszöni a szívességet, és Mama nem mondott á-át megin’ a ajándokra. Szusszi és Barka nyakláncot kapott, csillogtak, mint a csillagok, ők meg bociszemmel bámulva örültek, és Jónás kapott egy egész tenyérnyi tükröt, amitől elájult, fényesebb vót az, mint akármelyik törött üvegdarab, amit néha még márna is tanál a ember néha-néha.

Mylo má’ nem vigyorgott mint a varangy, de nekem nem tetszett ez a nagy ajándokozás, kicsit se’ tetszett, á-á, értitek, ez a idegen frankón megvette a rokonvérimet, de azt má’ nem. Hát csak annyit mondtam, a hajósasszony lakhat nálunk, de nekem nem kell a ajándokja, és kész.

Durvábban mondtam, mint kellett vóna, és Mama szúrószemmel nézett, de Meronima csak annyit mondott: „Persze, megértein”, mintha teljesen udvariasan’s’természetesen viselkedtem vóna.

Hát, aznap este, meg még utána is, egyfolytába’ jöttek a látogatók hozzánk a tanyára mekegni, szerte Kilenc Völgyekbő’, rokonvérek’s’tesók meg családtagok a múltéletbő’ s ismeretlen atyafiak, akikkel csak piackor tanálkoztunk, jaja, Maukától Mormonig mindenki, jöttek kopogtató benézni, hogy lehet-e hinni Pletyó Anyónak, hogy egy élő’s’hús’s’vér bölcselőd lakik Baileyékné’. Persze mindenkit be kellett hívni, és úgy hápogtak ámulva, mintha maga Szonmi üldögélt vóna a konyhánkba’, de persze annyira azé’ nem szájtátottak, hogy frankón ne tudnák bekáhelni’s’bevedelni, amit eléjük kínáltunk, jaja, és miközbe’ ittak, évekre elegendő kérdést zúdítottak elő Bölcselőde-szigetrő’ meg a húúha Hajóró’.

De vót valami fura a egészbe’. Úgy látszott, mintha Meronima válaszolna a kérdésekre, de amit mondott egy bolhányit se’ csillapította a kiváncsit, á-á. Például, a unokatesóm Spensa a Kluni tanyáró’ megkérdezte: „Mi hajtja a Hajót?” A bölcselőd válaszolta: „Fúziós motor.” Mindenik bólogatott nagy okosan, mint Szonmi: „Aha, fúziós motor, jaja.” Senki se’ kérdezte, mi a bánat a „fúziós motor”, mer’ nem akartak vadembernek vagy hülyének látszani a gyűlés előtt. Priorissza megkérte Meronimát, mutassa meg Bölcselőde-szigetet a térképen, de Meronima csak rábökött valahova, és mondta: „Itt van.”

– Hol? – kérdeztük... Tudjátok, semmi se’ vót ott, csak a kékséges tenger, és nekem például a vót a érzésem, hogy kigúnyol minket csúfba’.

Aszonta, Bölcselőde-sziget semelyik közvetlen a Összeomlás előtt rajzolt térképen nincs ott, mer’ akik felfedezték, titkolták. Régiebb térképeken rajta van, jaja, de Priorissza térképén nincs.

Akkorra má’ kicsit felbátorodtam, és megkérdeztem a vendéget, mér’ akarnak a nagy-sok Tudás bölcselődök rólunk, völgylakókró’ tanulni? Mit taníthatnánk mi nekije, amit nem tud?

– A tanulás tartja életbe’ a elmét – válaszolta Meronima és akármilyen régi vagy új, nagy-sok vagy kis-kevés Tudás is lehet igaz.

Csak én vettem észre, hogy a hízelgő szavak célra repülnek, és hogy ez a alattomos kém kihasználja a egyszerűségünket, hogy valódi szándokát elleplezze, hát a első kérdésem ehhez a kártyaarchoz nekem is hátsószándékba’ vót.

– De ti bölcselődöknek van a legcsodább’s’leghatalmasabb Tudása a Kerek Világba’, nem-e?

Ohó, milyen ravasz szavakat adott válaszul!

– Több van, mint a törzseknek Hawaiin, de kevesebb, mint a Régieknek a Összeomlás előtt.

Értitek? Nem mondott vele túl sokat, á-á.

Emlékszem azt is, hogy csak három őszintét válaszolt. Ruby a Potterbó’ megkérdezte, a bölcselődöknek mér’ barna a bőre, mint a kókuszdijó, mér’ nem láttunk soha világos színűt, á-á, vagy rózsásszínt a Hajón. Meronima aszonta, a ősei a Összeomlás előtt megváltoztatták a magjukat, hogy a baboák sötét bőrűek legyenek, mer’ akkó’ az megvédte őket a vöröshimlő betegségtő’, és így a baboák baboái is sötét színűek lettek, apáró’ fijúra, mint alma a fájához, jaja.

Bomsz a Inouye tanyáró’ megkérdezte, férje van-e, mer’ neki nincs felesége, van viszont makadámijadijó– meg füge– és citromültetvénye egymagára. Mindenki nevetett, jaja, Meronima mosolygott. Aszonta, egyszer vót férje, de évekkel ezelőtt megölték a vadak, és van egy fija, Anafi, Bölcselőde-szigeten lakik. Sajnálozta, hogy kihagyja a citromokat’s’fügéket, de hogy ő má’ túl öreg a férjpiacra, és Bomsz csalódottan lebólintott, és aszonta:

– Oh, Hajósasszony, összetöröd a szívemet, jaja, most törted össze.

Végül a unokatesóm, Kobbery megkérdezte:

– Hát hány éves vagy?

Jaja, erre mind kíváncsik vótunk. De a válasz mindenkit meglepett.

– Ötven.

Jaja, ezt mondta, és mi ugyanúgy csodálkoztunk, ahogy most ti. Ötven. Megfagyott a levegő a konyhába’, mintha hirtelen hideg szél fújna. Ötven évig élni nem csoda, á-á, hanem kísérteties, nem természetes, jaja.

– Hát meddig él egy bölcselőd? – kérdezte Melvil Fekete Ökörbő’. Meronima vállat vont.

– Hatvan, hetven évig...

Huú, mind levegőér’ kapkodtunk! Alapon, negyvenévesen má’ kértük Szonmit, hagy legyen vége, és hagy szülessünk újra gyorsba egy másik testbe’, mint mikor elvágod a torkát a kutyádnak, akit szeretsz, mer’ beteg és haldoklik. Harmadik Truman vót a egyetlen völgylakó, aki valaha ötven évig élt, nem kapta el se’ a vöröshimlőhámlást, se’ a tüdőnyálkát, és mindenki tudta, hogy egy hurrikánéjjelen megegyezett Georgie bá’-val, jaja, a barma eladta a lelkét néhány extra évér’ cserébe. Hát ezek után a beszélgetés frankón megakadt, a népek csoportokba’ hazamentek, hogy továbbpletyózzák, amiket Meronima mondott, és közbe’ sóhajtoztak: „Szonminak hála, nem nálunk lakik.”

Tetszett, hogy a átok sunyi vendégünk mindeniknek megmutatta, el kell őtet kerülni, és nem szabad bízni benne, á-á, egy bolhányit se’, de én nem aludtam akkó’ éjjel, a kutyák, a éjjeli madarak és a varangyok neszelése miatt, meg mer’ egy titokzatos valaki halkan jár’s’kelt a tanyán, megfogott dolgokat emitt, és letette amott, és ezt a titokzatos valakit úgy hívták, Változás.

*

Egy, két’, há’, a bölcselőd asszony három nap alatt bevette magát hozzánk. El kell ismerni, nem viselkedett úgy, mintha ő lenne a világ közepe, á-á, nem lustálkodott egy percet se’. Segített Szusszinak fejni és Mamának a sző’s’fonással, és Jónás elvitte madártojást gyűjteni, és meghallgatta, amit Barka mesél a ‘skoláró’, és vizet hordott, és fát vágott, gyorsba tanult. Persze a pletyósok figyelték, mindég jöttek a népek, csodálni a ötvenéves asszonyt, aki huszonötnek nézett ki. Akik várták, hogy máj’ csinál trükköket’s’varázst, hamar csalódtak, nem varázsolt, á-á. Mama vagy két nap elteltével má’ nem aggódott a hajósasszony miatt, á-á, egyre barátságosabb lett, bízott is benne. „A vendégünk Meronima így, a vendégünk Meronima úgy”, ezt kukuri-kukorékolta reggeltő’ estig, és Szusszi meg még tízszer rosszabb vót. Meronima meg csak tette a dolgát, de este leült a asztalhoz, és külölleges papírra írogatott, ami papír sokkal fájinabb vót, mint a mienké. Húúha gyorsba’ tudott írni, de nem a mi nyelvünkön, á-á, hanem valami más beszédbe’. Tudjátok, más nyelvek is vótak a Régi Országokba’, nem csak ez.

– Mirő’ írsz, Meronima? – kérdezte Barka, de a bölcselőd csak annyit mondott:

– A napjaimra’, gyönyörűin, a napjaimra’.

Útáltam ezt a gyönyörűzés-t a családba’, és nem tetszett, ahogy a idős népek ott somfordáltak, és azt kérdezgették tőle, hogy, amúgy, télleg, mi a hosszú élet titka? De frankón az idegesített a legjobban, hogy a Völgyekrő’ írogat olyan írásba’, amit völgylakó nem tud elolvasni. Tudást írt, vagy szimatol, vagy Georgie bá’ keze?

Egy fülledő hajnalon én fejtem, mer’ Szusszi betegen hétalvólustált, mikor a vendég megkérte, hagy jöjjön velem legeltetni. Mama mondta, persze, jaja. Én nem vótam lelkes, hűvös faarccal megjegyeztem, hogy:

– Kecskepásztorolni nem túl érdekes annak, aki olyan Tudós, mint maga.

Meronima udvariasba válaszolt.

– Zakri Gazda, engem minden érdekel, ami völgylakó dolog, de persze ha nem szeretnéd, hogy munka közbe’ zavarjalak, akkó’ nem, csak gyere ide, és mondd meg.

A szavai csuszamos jószág vótak, értitek, ahogy először á-á, és az’tán meg má’ átfordul és jaja? Mama árgus sólyomszemmel figyelt, hát végül azt kellett mondanom:

– Persze, jaja, jöjjön.

Felfele a Elepaio-úton terelgetve a kecskéket egy szót se’ szóltam. Kluni tanyáját elhagyva egy tesó, Ártány Gubi rámkiáltott: „Mizújs’, Zakri!”, hátha megállók beszélgetni, de mikor Meronimát meglátta, eltátotta a száját, és annyit mondott: „Vigyázz magadra, tesó.” Oha, hogy szerettem vóna lerázni a asszonyt a nyakamra’, hát parancsoltam a kecskéknek, hogy: „Szedjétek a lábatokat, csigabugák”, és gyorsabbra fogtam a mászást, azt reméltem, hogy kifárasztom, tudjátok, folyásnak felfele mentünk a Lapicka-hágón, de nem adta fel, á-á, még a Holdfészek fele vezető sziklás ösvényen se’. Akkó’ megtanultam, hogy egy bölcselőd van olyan kemény, mint egy völgylakó kecskepásztor. Gondolom, tudta, mi jár a fejembe’, és belül csak nevetett rajtam, hát többet nem is szóltam hozzá.

És mit csinált, mikor Holdfészkére értünk? Leült a Hüvelyksziklára, elővette a füzetét, és lerajzolta a húúhaszép kilátást. Hát, Meronima húúha rajzvarázsolt, el kellett ismernem. A papíron előtűntek a Kilenc Vág Völgyek, a part, a szirtek, fentföldek’s’lentföldek, úgy néztek ki, mint igazábó’. Nem akartam odafigyelni rá, de nem lehetett megállni. Mindennek megmondtam a nevét, amit lerajzolt, és ő meg leírta a neveket, az’tán mikor mondtam, hogy e má’ félen írás, félen rajzkép, Meronima azt válaszolta:

– Ahogy mondod, Zakri, egy térkép sikeredett.

Egyszer csak hallottam egy gallyat roppanni mögöttünk a örökzöldfák szélén. Nem a kóbor szellő, á-á, nem ám, valami láb frankón ott mászkált, de hogy emberláb, pataláb vagy mancsláb, nem tudtam. Konák nem jártak a Kohala széljártai lejtőin, de a konák nem jártak a Loccsogó-gázlóhoz se’, á-á, hát bementem a sűrűbe megnézni’s’látni. Meronima velem akart jönni, de mondtam, hogy maradjon. Lehet, hogy Georgie bá’ jött megin’, hogy tovább rohassza a lelkem? Vagy csak egy kóbor mookini remete, aki kaját keres? Kopjával a kézbe’ osontam közelebb a fenyőkhöz, és közelebb a fenyőkhöz...

Rózsás lovagolt egy vastag mohás farönkön.

– Látom, új barátnőd van – mondta csendbe’, de a szemében egy őrjöngő dingószuka lángolt.

– Ő? – mutattam vissza Meronimára, aki minket nézett, ahogy beszélünk. – Hát nem mondta neked a pletyó, hogy a hajósasszony má’ akkó’ öregebb vót, mint a Nagymamám, mikor Szonmi újraszülte? Ne legyél rá féltékeny! Ő nekem nem úgy, mint te, Rózsás. Ő annyira Tudós, hogy kitörik a nyaka, mer’ lehúzza a feje!

Rózsás többé nem vót csendbe’.

– Szóval akkó’én hülye vagyok?

A nők, úúh, a nők! Mindenbe’ megtanálják a rossz szót, megjegyzik, az’tán felhányják, hogy mivel bántottad meg őket! Amilyen vágytó’ fűtött forrófej vótam, azt gondoltam, egy kis durvabeszéd visszaadja a eszét, hát aszontam:

– Tudod, hogy nem ezt mondom, te hűűlye, kerge liba...

Nem fejezhettem be a nyugtatgatást, hogy visszaadja a eszét, mer’ Rózsás úgy szájba vágott, hogy megfordult velem a világ, és a földre estem. Annyira meglepődtem, hogy csak ültem ott, mint egy baboa, akit leejtettek. Megérintettem a orrom, és piros lett a ujjam.

– Au! – mondta Rózsás, az’tán – Há-há! – az’tán – A gödölyékkel beszélhetsz így, te mocskosszájú kecskepásztor, de velem nem, rohassza el a lelked Georgie bá’!

A Völgyekbe’ ez vót a legszörnyűbb átok. Milijó dirib-darabra törött a szerelmünk’s’vágyunk egymás iránt, és Rózsás a kosarát lóbálva odábbállt.

Valakire rá kellett kenni, hogy Rózsás elhagyott, és a én nyomorúságom’s’szégyenem a rohadt bölcselődöt hibáztatta. Akkó’ reggel a Holdfészekbe’ feltápászkodtam, összekajabáltam a kecskéket, és köszönés nélkül áthajtottam őket Hüvelyk-rétre legelni. Meronima tudta, mi a ábra, emlékezitek, vót egy fija Bölcselőde-szigeten, békébe’ hagyott.

Mikor este hazaértem, Mama meg Szusszi meg Jónás a konyhába’ üldögéltek. Meglátták a orrom, és mindentudón összenéztek.

– Neked meg mi történt a ormányoddal, bátyó? – kérdezte Jónás jókedvűen.

– Hogy a orrom? Holdfészkén elestem, és megütöttem – mondtam neki gyorsbavág.

Szusszi kuncogva hozzátette:

– Aszondod, nem Rózsásöklén ütötted meg magad, Zakri bátyó? – és mind a hárman visítva vihogni kezdtek, mint a denevérek. Én meg szőőrnyűűn elpiroskodtam, és bedühösödtem. Szusszi elmondta, hogy tanálkozott Bejesusszal, és ő mesélte neki, mer’ Bejesus tanálkozott Wolttal, Rózsás unokatesójával, de nem nagyon figyeltem, á-á, mer’ közbe én Meronimát küldtem elfele a öreg Georgie bá’-ba, megállás nélkül, és szerencsére aznap este Meronima nem vót otthon, á-á, Mézge néninél szőni tanult.

Hát, leballagtam a partra, és a Hold Hölgyet bámulva vártam, hogy lenyugodjon a dühöngő nyomorérzés. Emlékszem egy levesteknőst, tojni totyogott a parton, és dühömbe’ maj’nem megöltem, értitek, ha én szenvedek, szenvedjen a állat is. De belenéztem a szemébe, ősöreg szemei a jövőt is látták má’, jaja, hát elengedtem. Felbukkant Gubi’s’Kobbery a deszkákkal, hullámlovagolni mentek a csillagos vízen, Kobbery húúhaszépen tudott szörfölni, hívtak engem is, de nem vótam szörfös kedvembe’, á-á, nekem ki kellett valahogy józanodnom.

Egy Ut’só-völgybe való ‘skolás nyitott ajtót, aki a Iskolaházba’ lakott meg dógozott, ő engedett be a főnöknőnk házába’, megkínált sörrel, és elment Priorisszáér’ a Közösbe. Benn ropogott a tűz, lenn a Flotilla-foknál zúgott a óceán. Priorissza éppen csirkét vágott, bejött, és amit mondott, meglepett:

– Pletyó szerint fájinul vendéglátjátok a külölleges vendégünket.

– Igen? Hát engem meg pont a külölleges vendégünk dühösített be, de nagyon – válaszoltam.

– Ejha, hogyhogy? – kérdezte Priorissza.

– Jaja, tudod-e, hogy titkos térképeket csinál a Völgyünkre’? – kérdeztem.

– Ilyenekre gondolsz? – húzta elő Priorissza ugyanazt a térképet, amit Meronima aznap reggel a Holdfészeknél rajzolt. – Ezt a Iskolaháznak adta, hogy a tanulók megismerjék a szülőföldünk hegy’s’völgyeit.

Hát, ez lehűtött, de azér’ nem adtam fel könnyen.

– Leírja egy könyvbe, amit a völgylakóktó’ tanul, de nem olyan írásba’, amit mi is értünk, á-á, kémnyelven ír, amit csak ő tud elolvasni.

Priorissza ezzel se’ foglalkozott.

– A Összeomlás előtt Hawaiin több tucat nyelv élt, és még annál is több a Kerek Világba’. Tudod, Zakri, ha én lennék Bölcselőde-sziget vendége, én is leírnám a emlékeket a én írásomba’, hát akkó’ mér’ ne írhatna a vendégünk itt, Nagyszigeten, a ő írásába’?

– Priorissza – mondtam végül –, te nem gyanakszol, hogy a bölcselőd valamire készül? A térképrajzvarázs lehet, hogy a első lépés a hadtervébe’, hogy elfoglaljanak. Mi van, ha ki akarnak innen űzni? Mi van, ha titokba’ paxot kötöttek a konákkal? Úgy értem, semmit se’ tudunk róluk, télleg semmit.

Priorissza meghallgatott, de nem hitte el, amit mondok, á-á, azt gondolta, megpróbálok visszatáncolni, hogy ne kelljen vendégül látni Meronimát.

– Láttad a Hajót, és láttad a vasáruikat, és láttad azt a kis Tudást, amit átadnak nekünk. Ha a bölcselődök télleg azt forralnák, hogy lerohanják a Völgyeket, asszed, itt ülnénk’s’beszélgetnénk? Hozz bizonyítékot, hogy Meronima merényletet tervez, és álmunkba’ le akar gyilkolni minket, és gyűlést hívok. Ha nincs bizonyítékod, hát, tartsd a szád. Vádaskodni a külölleges vendég ellen nem udvarias, Zakri, a Papád nagyon nem örülne.

A mi Priorisszánk sose’ mondta meg, mikor fejezi be, de tudtad, vége van a beszélésnek. Ennyi vót, magamba’ maradtam, jaja, én, Zakri, a bölcselődök ellen.

A napok jöttek’s’mentek, és felmelegedett a idő, beköszöntött a nyár, fűzöld’s’tajtékos. Figyeltem, ahogy Meronima befúrja magát a Völgyekbe, ismerkedik a népekkel, tanulja, hogyan élünk, mennyit tulajdonolunk, hányan tudnak közülünk harcolni, és térképezte a Kohala-hegységen át a Völgyekbe vezető utakat. Egy-két idősebb és tapasztaltabb embernél megpróbáltam kitudni, nem-e gyanakszanak, vagy nem-e dühösíti őket a bölcselőd, de ahogy kimondtam, hogy lerohan vagy megtámad, furcsállottak, döbbent villámszemmel néztek rám meg a gyanakszomra, hát elszégyelltem magam, és befogtam, tudjátok, nem akartam, hogy a pletyó megbillogozzon. Kedvesnek kell lennem Meronimához, hogy elaltassam, hátha félrecsúszik a barátságos maszk, és kimutatja a igazi arcát, jaja, hagy legyen bizonyítékom, amit odaadok Priorisszának, és akkó’ gyűlést hív.

Nem vót más választásom, mint várni, maj’meglátjuk. Meronima télleg népszerű lett. A nők mindenfélét elmondtak neki, mer’ nem vót közülünk való, és nem adott tovább titkokat Pletyó Anyónak. Elkezdte követni egy nevesincs fekete kutya, aki előtte Elepaio Völgybe’ garázdálkodott, mindenhova vele ment, hát elnevezte Pith’gorasnak, vagy valami hasonló furának, mi csak Pitnek hívtuk, és maradékkal etettük, és éjjel ő vigyázta a kecskéket. Látjátok? Még a völgylakó kóborkutyák is megszerették azt a rohadt bölcselődöt. Priorissza megkérte, hogy tanítsa a számokat a Iskolaházba’, és Meronima beleegyezett, jaja. Barka szerint jó tanár vót, de Priorissza Tudásánál többet nem tanított nekik, pedig Barka tudta, hogy ha akart vóna, lett vóna még ott más tanítanivaló is. Vótak olyan ‘skolások, akik bekenték a arcukat tintával, hogy jobban hasonlítsanak a bölcselődre, de Meronima megmondta, hogy mossák le, külömben nem tanít nekik, mer’ a Tudás és a Civ’lizácijó nem függ a bőröd színétő’, nem biza.

Egyik este a tornácon Meronima a bálványfákró’ kérdezgetett.

– A bálványfákba’ a lelkek laknak? Vagy ők a arcok’s’rokonok, életszakaszok közös emlékezete? Vagy imák Szonmihoz? Vagy sírkövek, üzenetet visznek a mostéletbő’ a leszéletbe?

Tudjátok, a bölcselődökkel mindég csak a mér’ meg a hogy, azt nem ismerték, hogy valami úgy van és kész, hagy legyen. Homouszion is ilyen vót itt, Mauin, nem-e? Mézge bácsi megpróbált válaszolni, de belezavarodott, és beismerte, hogy pontosan tudta, mik a bálványfák egészen addig, amíg el nem kellett magyaráznia. Mézge néni szerint a Bálványfa-ház tartotta össze a völgylakók jelenét a múltjukkal. Velem nem sokszor történt meg, hogy gondolatot olvastam, de abba’ a percbe’ tudtam, a hajósasszony elhatározza: „Aha, hát akkó’ nekem el kell mennem a Bálványfa-házba, nem-e?” Á-á, nem szóltam egy szót se’, de a következő hajnalon elballagtam a Csontos-partra, és elbújtam a Öngyilkó-sziklán. Tudjátok, aszittem, ha elkapom a idegent, ahogy tiszteletlen a bálványfákkal, vagy, még jobb, bemocskozza őket, a öreg völgylakókat ellene tudom bujtani, és kiokosítom a népeket meg a atyafiakat, hogy mi a bölcselőd igazi foga fehérje.

Szóval, ott ültem a Öngyilkó-sziklán, és vártam, közbe’ azokra gondoltam, akiket Georgie bá’ lökött onnan be a lenn vicsorgó habokba. Jól emlékszem a szeles reggelt, jaja, homok’s’homokfű csépelte a partot, selyemkóró hajladozott, a száguldó hullámok röptét kettévágták a hullámtörők. Ettem egy kis gombagombócot, amit magammal vittem reggelire, de még mielőtt befejezhettem vóna, kit látnak szemeim, ki csörtet a Bálványfa-ház fele, hát, Meronima, jaja, és Bomsz Inouye. Fejüket összedugva suskusolnak nagy egyetértésbe’! Ó, most iramodott csak el a képzeletem! Vajon Bomsz épp most férkőzik be a idegen jobbkezének? Mi van, ha ki akarja Priorisszát golyózni a főnökségbő’, hogy ő legyen a Kilenc Völgyek főnöke, mikor a bölcselődök beszorítanak minket a Kohala-hegységbe meg a tengerbe a kétszínű júdás átverésükkel?

Bomsz kedves arc vót, jaja, mindenki szerette, viccesen mesélt, szépen mosolygott, meg minden. Velem a kecskenyelv született, hát, ővele meg a, hogy’mondjam, emberek nyelve. A ilyen emberbe’, aki olyan ügyesbe fűzi a szavakat, mint ő, nem lehet megbízni. Egyenesen a Bálványfa-házba mentek, peckesen, mint a kokasok. Pit kutya kinn várt, ahogy Meronima parancsolta neki.

Mint a lélegzet, olyan csendbe’ osontam utánuk. Pit követett a szemével: „Figyellek, Zakri!”, de nem ugatott. Bomsz frankón kitárta a ajtót, hogy lássanak, ezér’ nem nyikorgott, mikor utánuk mentem lábujjhegyen. A homályba’ vesző polcok mellől, ahol a legrégiebb bálványfákat tartottuk, hallottam Bomsz mormolását. Összeeskü tervek, tudtam! Közelebb kúsztam, hogy értsem is, amit lehet.

De Bomsz a nagypapája Truman nevű papáját magyarázta, jaja, azt a Harmadik Trumant, aki még mindég benne van Nagyszigeten meg itt Mauin is a mesékbe’. Meronima kíváncsinak tűnt, hát Bomsz megmutatta Harmadik Truman bálványfáját, meg arró’ dicsekedett, hogyan mászta meg a ő régi ősrokona a Mauna Keát. Jaja, szakállas mese! Ha ti, fiatalok nem ismeritek Truman Bomsz meséjét, itt a ideje, hogy megtudjátok, úgyhogy ne mozduljatok, türelem, viszont adjátok má’ tovább azt a rohadt spanglit.

Truman Bomsz fosztogató vót, még abba’ a időbe’, mikor a Régiek dolgai erre’s’arra, szemétgödrökbe’ hevertek. Egy reggel úgy ébredt, hogy befészkelte magát a fejébe a gondolat, lehet, a Régiek csilivili holmikat vittek fel Mauna Keára, hogy ott biztonságba’ lesznek. Nőtt, növekedett a gondolat, estére Truman már el is döntötte, hogy megmássza a rettenetes vulkánt, hogy megnézze, amit látni lehet, jaja, és hogy másnap indul is. Hiába mondta neki a felesége, hogy:

– Meg vagy bolondulva, nincs ott semmi, csak a Mauna Kea, meg Georgie bá’ szentélyei a fertályának a falai mögött. Nem enged be, csak ha frankón holt vagy, és a lelked neki adod.

Truman csak annyit válaszolt:

– Menj aludni, te vén, kerge liba, nincs egy bolhányi igaz se’ ezekbe’ a hűűlye babonákba’.

Azzal elalszik, felébred, és hajnalhasadtakor elmasírozik a Waipio-völgy fele.

Truman, a Bátor, három kemény napon át trekkelt’s’mászott, közbe’ mindenféle kalandok, amikre most nincs idő, de túlélt mindent, és az’tán ott tanálta magát a félelmetes’s’kísértetlakta csúcson a felhőkbe’, amit Nagyszigeten bárhonnan látni lehet, és olyan magasan vót, hogy eltűnt alatta a világ. Mindent hamu borított, jaja, sehol semmi zöld, csípős szél süvöltött mindenhol, mint a veszett dingókutya. De Truman útját elállta egy fal, mérföldeken át körbe a csúcson, vaskőbő’, magasabb, mint a mamutfenyő. Truman naphosszat ment, bejáratot keresett, mer’ megmászni vagy aláásni ki vót zárva, és, mit gondoltok, mit tanált egy órával sötétedés előtt? Egy hawaii embert, a szél ellen csuklyába bújva, keresztbelábbal ült egy szikla mögött, és pipázott. A hawi is fosztogató vót, akár hiszitek, akár nem, azér’ ment Mauna Keára, mint Truman. Olyan elhagyatott vót a hely, hogy Truman meg a hawi elhatározták, összeállnak, a zsákmányt meg risztolják, fifti-fifti.

De a következő pillanatba’ megfordult Truman szerencséje, jaja. A vastagfelhők köddé vékonyodtak, a fémkapuk a fertály falába’ megrázkódtak, és csak úgy maguktól mennydörögve kitárultak. A kapun benézve, Tudás vagy varázs, Truman nem tudta eldönteni, de mit látott emberünk, egy csoport kísérteties szentélyt, pont ahogy a régi mesékbe’ hallotta, de Truman nem vót ijedős, á-á, mohón a Régiek csilivili dolgait meg holmijait képzelte a szentélyekbe. Hátba vágta a hawi embert, és aszonta neki:

– Johohó, gazdagabbak vagyunk, mint a királyok meg a szenátorok a Összeomlás előtt, pajtás!

Persze, ha Truman Bomsz hasonlított valamennyire a dédunokájára, ekkor má’ val’szeg azt tervezte, hogy tudná behúzni a egész zsákmányt magának.

De a hawi ember nem mosolygott, á-á, hanem a csuklyája alól komoran azt dörmögte:

– Völgylakó tesó, végre megpihenhetek.

Truman Bomsz nem értette a dolgot.

– Még nem ment le a nap, mire gondolsz? Én nem vagyok álmos, hát te mér’ lettél az hirtelen?

A hawi ember belépett a gyászos kapun. Ekkor Truman összezavarodott, és utánaordibált:

– Most ne aludj, pajtás! Itt a idő behúzni a Régiek húúha csilivili holmiját!

És követte üzlettársát a néma fertályba. Mindenfele fekete, girbegurba sziklák hevertek, a ég, az is fekete, szakadozott vót. A hawi ember imádkozva letérdelt. Truman szívét hideglelő járta át, tudjátok, mer’ egy hűvös fuvallat lefútta a térdeplő hawi csuklyáját. Truman meglátta, hogy a üzlettársa egy régholt hulla, félig csontváz, félig rothadó hús, és a hűvös fuvallat Georgie bá’ keze vót, jaja, ott állt a ürdüng, és egy görbe kanalat lóbált.

– A falakon kívül magányba’s’szomorú vótál, ugye drágám – mondta a ürdüngkirály a hawinak –, ahogy a élők országát jártad megkövült lélekkel, frankón holtan? Mér’ nem engedtél a hívásomnak hamarabb, te bolond ember?

Azzal Georgie bá’ bemártotta a kanalát a ember szemgödrébe, jaja, kihalászta a lottyadt agyvelőtől csöpögő lelket, és hamm, bekapta, csak úgy cuppogott a lófogai alatt. A hawi ember kétrét hajlott, és hirtelen a fertályudvart rondító girbegurba fekete sziklává vált.

Georgie bá’ lenyelte a hawi lelkét, megtörülte a száját, fingott egyet, és csuklani kezdett. „Vadember lelkek, pompás falatok, mandulabefőtt és savanyú jóborok”, énekelte a ürdüng, és odatáncikált Trumanhoz, aki földbe gyökerezett, jaja, tudjátok, annyira betojt a látványtól. „De a völgylakó lelkek erősek és tiszták, olvadnak nyelvemen, mint a mézgiliszták.” A ürdüng szája halszagú és fingszagú vót.

– Fifti-fiftibe’ egyeztetek meg – Georgie bá’ megnyalta görbe, rücskös kanalát. – Most kéred a részed, Harmadik Truman Mormon-völgybő’, vagy ha má’ megholtál?

Ekkor Truman magához tért, és inait, mint a nyúl, ki a gyászos kapun, megbotlott’s’legurult, mint a hegyomlás, a élete múlt rajta, hátra se’ nézett. Mikor visszaért a Völgyekbe, aki csak meglátta, bámulta, pedig még meg se’ szólalt. Truman haja induláskor hollófekete vót, de hazaérkezéskor meg fehérebb, mint a tajték. Minden egyes hajaszála.

Emlékszitek, én, Zakri, a Bálványfa-házba’ bújóhelyemen kucorogva hallgattam, ahogy Bomsz nemkívánt vendégemnek meséli ezt a régi mesét, és mutogatja családi múltélete bálványfáit. Jó hosszan elmagyarázta neki a jelentésüket és a használatukat, az’tán aszonta, mennie kell hálókat javítani, hát egyedül hagyta Meronimát. Alighogy elment, a bölcselőd bekiabált a homályba:

– Na, mit gondolsz Truman felől, Zakri?

Ó, frankón sokkot kaptam, nem is álmodtam, hogy tudja, ott hallgatózok! De olyan hangon mondta, hogy azt higgyem, nem akar zavarba hozni vagy megszégyeníteni, á-á, úgy csinált, mintha együtt mentünk vóna a Bálványfa-házba.

– Gondolod, hogy Truman hülye dajkamesél, vagy van benne valami igaz is?

Nem vót értelme úgy tenni, mintha ott se’ lennék, mer’ frankón tudta, hogy ott vagyok. Felálltam, és a polcokon át odamentem, ahol a bölcselőd ült és egy bálványfát varázsrajzolt. Addig meredtem bagolyszemmel a homályba, amíg ki tudtam venni Meronima arcát.

– Ez a hely a legszentebb szent hely – mondtam. – Ez Szonmi lakhelye, ahol mi most.

A hangom keményen dörrent, bár a hallgatózásom tompított a odamondáson.

– Idegennek semmi dóga itt átjárogatni, a mi bálványfáink között.

Én nem vótam udvarias, de Meronima igen.

– Kértem engedélyt Priorisszától, hogy beléphessek, és megadta. Nem nyúlok a bálványfákhoz, csak Bomsz családtagjaiéhoz, aszonta, nem bánja. Kérlek, mondd el, mér’ aggódol, Zakri. Próbálom megérteni, de nem tudom.

Értitek? Ez a rohadt bölcselőd tudta, honnan várja a támadást, mielőtt magad kigondoltad vóna!

– Behülyítheti a főnöknőnket, Priorisszát – mondtam neki hűvösen és mos’má’ rosszindulatba – , behülyítheti Mamát meg a családomat, a egész rohadt Kilenc Völgyeket, de engem nem ver át, á-á, egy percig nem ver át! Tudom, hogy nem mondja el a teljes őszintét!

Végre egyszer megleptem, én meg külömben megkönnyebbültem, hogy abbahagyhatom a sunyizást, és kimondhatom nyíltba, mit gondolok.

Meronima mintha összeráncolta vóna a szemöldökét.

– Mirő’ nem mondom el a teljes őszintét?

Jaja, sikerült Felsőtudás Királynőt frankón sarokba szorítani.

– Hogy mér’ szasszerolja a földünket, a életünket’s’minket!

Meronima sóhajtva visszatette Bomsz bálványfáját a polcra.

– Ami itt számít, Zakri, az nem a fél-őszinte vagy a teljes őszinte, hanem hogy valaki rosszat akar, vagy nem akar rosszat, jaja. – Amit utána mondott, mintha kopját szúrt vóna a hasamba. – Neked magadnak nincs titkod, amit nem akarsz, hogy bárki megtudja róla a teljes igazat, Zakri?

Minden elhomályosult előttem. Honnan tudhatna Loccsogóró’? Évekkel ezelőtt történt! A bölcselődök összejátszanak a konákkal?

Van valami olyan Tudásuk, amivel belelátnak a fejed legsötétebb zugaiba, és kitudják a eltemetett szégyent? Semmit se’ mondtam.

– Esküszök, Zakri, Szonmira – mondta –, Szonmira...

Rákiabáltam, hogy ó, a idegenek meg a vademberek nem is hisznek Szonmiba’, úgyhogy a szájára ne vegye, be ne mocskozza Szonmi nevét!

Meronima nyugodtan’s’csendbe’ válaszolt, mint mindég. Aszonta, nagyon nincs igazam, jaja, mer’ ő hisz Szonmiba’, még jobban is, mint én, de ha nekem inkább úgy tetszik, a fijára, Anafira esküszik. A fija életére’s’sorára megesküdött, hogy a bölcselődök semmit se’ forraltak a völgylakók ellen, nem is fognak, és hogy a bölcselődök frankón sokkal de sokkal jobban tisztelik a én törzsemet, mint ahogy aztat én el tudom képzelni. Arra is megesküdött, hogy amikor eljön a ideje, el fogja nekem mondani a teljes őszintét.

És elment, a győzelmét meg magával vitte.

Még maradtam egy kicsit, és megnéztem Papa bálványfáját, és ahogy a kifaragott arcát néztem, a Elepaio-folyóba’ elmerülő arcát láttam. Forró könnyek buggyantak elő a szégyentől’s’fájdalomtól. Nekem kellett vóna a Bailey tanya fejének lenni, de a parancsolgatásom annyit ért, mint egy ijedt gidáé, és annyi észfurfangom vót, mint egy csapdába esett nyúlnak.

„Hozz bizonyítékot, Völgylakó”, mondta Priorissza, „vagy tartsd meg a véleményed magadnak.” Hát ettől kezdve minden percemet azzal töltöttem, honnan szerezhetnék bizonyítékot, és ha egyenes úton nem, akkó’, ám legyen, máj’ máshogy, de szerzek. Pár nappal később a egész család átment Mézge nénihez, Meronima is, mer’ mézet gyűjteni tanult. Korán visszajöttem a legeltetésbő’, jaja, a nap még a Kohalák fölött járt, és beosontam a vendég szobájába, és megkerestem a útitáskáját. Nem tartott soká’, a hajósasszony a ágydeszka alatt tartotta. Vótak benne olyan kis ajándokok, amiket nekünk adott, mikor megérkezett, de vót benne felsőtudás holmi is. Dobozok, amikbe’ nem zörgött semmi, de nem vót tetejük, nem tudtam őket kinyitni, egy kísérteties szerszám, amilyet még nem láttam, olyan formája’s’tapintása vót, mint egy kecske lábszárcsontjának, de szürke vót és nehéz, mint a lávakő, két pár jó minőségű csizma, három-négy füzet tele rajzvarázzsal meg titkos bölcselőd írással. Nem tudom, hol rajzolta a rajzokat, de nem Nagyszigeten, a biztos, olyan növények’s’madarak, amiket még álmomba’ se’ láttam, á-á. De a utolsó holmi vót a legcsodább.

Nagy ezüsttojás, akkora, mint egy baboa feje, rajta horpadások meg jelek, ahova a ujjakat kell tenni. Hihetetlen súlya vót, és nem gurult. Tudom, hogy ennek semmi értelme, de a meséknek a Régiek Tudásáró’, a repülő házaknak, a üvegekbe’ növekvő baboáknak és a világon keresztülszáguldó képeknek sincs értelme, pedig úgy vót, mesélők meg régi könyvek is így mondják. Hát a két kezembe fogtam a ezüsttojást, és elkezdett pörögni meg izzani, jaja, mintha lelke lenne. Gyorsba vág letettem, és megállt. A kezem melege indította el?

Olyan szomjas vót a kíváncsim, hogy megin’ megfogtam, és a tojás felmelegedett, és kijött belőle egy szellem! Jaja, egy szellemlány, pont a tojás fölött, úgy igaz, ahogy itt ülök, ott lebegett a feje meg a nyaka, mint a holdfény a víztükrön, és beszélt! Ekkor megijedtem, és elvettem a kezem a ezüsttojásró’, de a szellemlány maradt, jaja.

És mit csinált? Beszélt’s’beszélt, mint én most nektek. De nem mindennapi mesélő vót, á-á, a Régiek nyelvét beszélte, és nem csinált mást, csak válaszolt a kérdésekre, amiket egy ember, akinek nem látszott a arca, suttogó hangon kérdezgetett tőle. Minden szóra, amit megértettem, jutott öt-hat, amit nem. A szellemlány arcán keserű mosoly, mandulaszeme szomorú, jaj, milyen szomorú, de büszke és erős is. Mikor összeszedtem a bátorságom magamba’, azt suttogtam:

– Nővér, te elveszett lélek vagy? – Nem hallotta, úgyhogy megin’ megkérdeztem:

– Nővér, lától engem? – Végül megértettem, hogy a szellemlány nem hozzám beszél, és nem lát engem.

Megpróbáltam megérinteni felhőnek látszó bőrét’s’tüskehaját de, esküszöm, átszűrődött a ujjaim között, jaja, mint a tükörkép a vízen. Csillogó szemén és száján át hártyapici molylepkék repkedtek ide-oda, jaja, oda-vissza.

Ó, annyira félelmetes’s’csodaszép’s’szomorú vót, belefájdult a lelkem.

Hirtelen a szellemlány visszatűnt a tojásba, és egy férfi jött a helyére. Egy szellem-bölcselőd, és ez látott engem, és vadul rámdörgött:

– Fijú, te ki vagy, és hol van Meronima?

Közelebb hajolt, és morgó arca megnőtt, a hangja vicsorgott.

– Kérdeztem tőled valamit, ha nem válaszolsz izibe’, úgy elátkozom szőőrnyűű módon a családodat, hogy egy baboa se’ él máj’ egy holdnál többet, se’ mostantól se’ sémikor!

Kivert a víz, a torkom kiszáradt.

– Zakri, uram. És Meronima jól van, jaja, Mézge néninél mézet csinálnak.

A bölcselőd szemei átlőtték a lelkem mélyét, hogy higgyen nekem, vagy á-á.

– És Meronima tudja, hogy a házigazda a holmijába’ turkál, mikor nincs otthon? Őszintét felelj, mer’ látom, ha hazudsz.

Fájdalomtól rángatóztam, ahogy megráztam a fejem.

– Hát ide figyelj – ennek a embernek olyan súlyos vót a beszéde, mint Priorisszának –, izibe’ visszateszed a oriszont, ezt a tojást a kezedbe’ oda, ahol tanáltad. Senkinek, de senkinek nem beszélsz róla. Külömben tudod, mit csinálok?

– Igen – mondtam –, olyan szörnyen elátkozza a családomat, hogy a baboák nem érik meg a második holdat.

– Jaja, megjegyezted – mondta a mennydörgőember. – Figyellek, Zakri a Bailey tanyábó’ – mondta a szellem-bölcselőd, látjátok, még azt is tudta, melyik tanyáró’ vagyok, mint Georgie bá’.

Visszatűnt, a ezüsttojás elcsendesült, és megállt. Gyorsba visszapakoltam Meronima dolgait a útitáskába, és visszagyömködtem a ágy alá, hogy bárcsak ne ütöttem vóna bele a orrom. Tudjátok, amit tanáltam, nem bizonyíték vót Priorisszának, á-á, amit tanáltam felsőtudás-átok lett a szerencsémen, és, be kellett vallanom magamba’, piszokfolt a házigazda becsületemen.

De a szellemlányt se’ tudtam kiverni a fejembő’, á-á, kísért éjjel’s’nappal. Teli vótam érzéssel, nem fért belém, kicsordult a lelkembő’. Ó, fiatalnak lenni nem könnyű, mer’ minden, ami zavar és fáj, életedbe’ először zavar és fáj.

A Hold Hölgy kikerekedett, a lánya meg elfogyott, és hirtelen a hatbó’ má’ három hold eltelt, míg a Bölcselőd Hajó eljön Meroni-máér’, hogy hazavigye. Mostanra valamiféle paktó alakult ki köztem és a vendég között. Nem bíztam a hajósasszonyba’, de elég udvariasan elviseltem, hogy nálunk van, hogy jobban szemmel tudjam tartani. Az’tán egy szeles délután megtörtént a első esemény a sok közül, jaja, ami a paktót megtörte, és amitől kezdve a kettőnk élete összefonódott, mint a szőlőindák.

Egy esős reggel, Munro tesó legkicsibb k....randa gyereke rohant szurdoknak fel, visítva, hogy megtanáljon Felkel Farmnál, ernyőlevelek alatt kucorogva, és szőőrnyűű hírt hozott. A húgom, Barka a Kutyaszikla-parton pecázott, skorpióhalra lépett, és most hidegrázva, lázkiverve haldoklott a Munro tanyán. A gyógyfű-asszony, Wimoway, jaja, Rózsás mamája, próbált segíteni, és Leary, a hilo gyógyítóember is kántálta a igéit, Barka ereje mégis egyre fogyott’s’vékonyodott, jaja. Általába’ deltás izomemberek se’ élték túl a skorpióhalat, á-á, szegény kis Barka haldokolt, két órája vót hátra, vagy három.

K....randa vigyázott a kecskékre, én meg hanyatthomlok a somfaerdőn keresztül a Munro tanyára, és jaja, minden úgy vót, ahogy K....randa mondta. Barka teste lángolt, és nem kapott levegőt, és senkit se’ ismert meg. Wimoway csipesszel kiszedte a mérgező tüskéket, és átmosta a csípést nőni péppel, Szusszi meg hidegvizes ruhával borogatta a homlokát. Jónás elment a Bálványfa-házba Szonmihoz könyörögni. Szakáll Leary rojtos-bojtos varázslándzsáit rázva hilo varázsigéket mormolt, hogy elűzze a rontó szellemeket. Látszott, hogy a Leary hókuszpókusz nem segít, Barka haldoklott, ez vót a levegőbe’, de azér’ Mama azt akarta, hogy Leary ott legyen, tudjátok, milijó külömböző babonába’ bízunk, mer’ aszisszük, valamelyik hátha segít. Hát én mit csináljak, semmit, csak ott ültem, és fogtam Barka tűzforró kezét, és emlékeztem a kővé dermedt, semmirejó Zakrit, aki végignézte, ahogy a konák körbeveszik’s’elintézik a ostorral Papát meg Ádámot. Lehet, hogy Papa vagy Szonmi hangja vót, de lehet, hogy a sajátom, egyszer csak egy csendes hang azt pukkantotta a fülembe: Meronima.

A pletyó tudta, hogy Meronima fenn van a Gusjaw-szurdokba’, tudjátok, Wolt járt korábban arrafele, ő mondta, hát rohantam oda, és jaja, ott is vót, a gőzölgő esőbe’ kis ügyes üvegeket töltögetett vízzel a szurdokba’. Nála vót a cuckoffer, amibe’ a külölleges dolgait tartotta, ezt megköszöntem Szonminak.

– Jónapot! – kiáltotta a hajósasszony, mikor meglátott pocsolva igyekezni.

– Sajnos nem jó – ordítottam vissza –, Barka meghal!

Meronima szomorún hallgatta a balesetet, sajnálta, de á-á, nincs gyógyító Tudása, és Nagyszigeten Wimoway gyógyfüvei meg Leary kántálása a gyógyítás, és a itteni beteg népeknek a nagy-szigeti gyógyítás a legjobb, jaja?

– Kutyaszart – mondtam.

Mélységes szomorún rázta a fejét.

– Mi, bölcselődök, megfogadjuk, hogy nem avatkozunk a dolgok természetes rendjébe.

Ravasz beszédbe váltottam.

– Barka Meronima néninek hívja, és őszerinte maga családtag. Annyi biztos, hogy úgy jön’s’megy a tanyánkon, mintha családtag lenne. Ezt is csak úgy teszi, hogy jobban tanulhasson minket? Még egy része a fél-őszintének?

Meronima arca megrándult.

– Nem, Zakri, ezt nem csak úgy teszem.

– Hát akkó’ – kockáztattam a jószerencsét –, én asszem magának van külölleges gyógytudása, ami segít’s’meggyógyítja a családtagját.

Meronima szúrós szavakat dobott rám.

– Mér’ nem kutatod át megin’ a holmimat, és veszed el a külölleges bölcselőd gyógytudást?

Jaja, tudta a ezüsttojást meg engem. Úgy csinált, mintha nem, de tudta. Nem vót értelme tagadni, hát nem mondtam á-á-t.

– A kishúgom meghal, amíg mi itt állunk ‘s’ veszekedünk.

Megállt a idő, de esővíz’s’folyóvíz tovább folytak, míg a világ világ. Végül Meronima aszonta, jaja, eljön, megnézi, de a skorpióhal mérge erős és gyorsan öl, és valószínűleg nem tud semmit se’ csinálni, hogy megmentse a húgomat, és jobb lesz, ha megértem ezt a igazságot. Nem mondtam egy szót se’, csak gyorsba a Munro tanyára vittem. Mikor a bölcselőd megérkezett, Wimoway elmondta, ő mit próbált, Szakáll Leary meg aszonta:

– Óóóó... gyün a ürdüng... óóó, a külölleges érzékem érzi, hogy itt van...

Barka má’ elájult, jaja, csak feküdt mozdulatlan, mint egy szobor, alig suttogó lélegzet kaparta a torkát. Meronima szomorú arcáró’ azt olvastam: „Á-á, má’ túl messze jár, nem tudok mit tenni.” Barka homlokára pápá-puszit nyomott, és szomorúsággal telve hátraballagott a zuhogó esőbe’.

– Óóó, nézzétek a bölcselődöt – károgta Leary. – Tudásuk meghajtja a acélbú’ való csudahajót, de a élet’s’halált összekötő mocsárbú’s’dagonyábú’ csak Lázár Anygyal Szent Kántája húzhatja ki a jányka lelkét.

Kétségbeestem, a húgom haldoklott, a eső dobolt, és megin’ pukkantott ugyanaz a hang a fülembe’. Meronima.

Nem tudom, mér’, de kimentem utána. Munro fazékműhelyének ajtajába húzódott, bámulta a zuhogó esőt.

– Nincs jogom szívességet kérni magától, nem vótam jó házigazda, á-á, nyavalyarossz házigazda vagyok, de... – Nem jutottak eszembe a szavak.

A bölcselőd nem mozdult, nem nézett rám, á-á.

– A néped életének van egy természetes rendje. Barka rálép a skorpióhalra, akár itt vagyok, akár nem.

Esőmadarak licseg-locsogtak.

– Én csak egy hülye kecskepásztor vagyok, de asszem, má’ azzal, hogy itt van, megtöri a természetes rendet. Asszem, megöli Barkát, ha nem csinál semmit. És asszem, ha a fija, Anafi feküdne ott, és skorpióhalméreg marná a szívét’s’tüdejét, nem lenne olyan fontos magának a dolgok természetes rendje, jaja?

Nem válaszolt, de tudtam, hogy figyel.

– Mér’ több egy bölcselőd élete, mint egy völgylakóé?

Elvesztette a nyugalmát.

– Nem azér’ jöttem, hogy valahányszor valami rossz történik, Szonmit játsszak, csettintsek a ujjammal, és rendbe hozzam! Ember vagyok én is, Zakri, mint te vagy bárki más!

– Megígérem, hogy nem valahányszor, csak most a egyszer.

Könnyek ültek a szemébe’.

– Ez nem olyan dolog, amit megígérhetsz, mer’ be is lehet tartani.

Hirtelen áradni kezdtek belőlem a szavak, elmondtam neki a igazat a Loccsogó-gázlóró’, jaja, minden bolhányi részletet. Hogy’ vezettem oda a konákat, akik megölték Papát és leigázták rabszolgának Ádámot, és hogy soha senkinek se’ mondtam el addig a percig. Nem is tudom, mér’ mondtam el a legféltettebb titkomat a ellenségemnek, míg a legvégén megértettem, és azt is elmondtam.

– Amit most elmondtam magának magamról meg a lelkemről, torkomnak szegezett penge. Elmondhatja Pletyó Anyónak, és tönkretehet, amikor csak akar. El fogja hinni, ahogy kell, mer’ a ut’só szóig igaz, és a népek is hinni fognak magának, mer’ érezik, hogy a lelkem rohad. Most, ha van gyógytudása, bármi, ami segíthet Barkán, adja ide, mondja el, csinálja. Soha de soha se’ fogja megtudni senki, á-á, esküszöm, csak maga meg én tudjuk.

Meronima két kezébe fogta a fejét, mintha szét akart vóna a jajtól robbanni, és valami olyasmit mormogott, hogy: „Ha ezt a elnök megtudja, a egész fakultást szélnek ereszti.” Jaja, vót, hogy egész nyájra való olyan szavakat mondott, amiket nem értettem. A cuckofferébő’ elővett egy hangyatojásnyi pici türkiszkék kavicsot, és aszonta, csempésszem Barka szájába, de ügyesen, senki se’ lássa, á-á, vagy nehogy azt higgye, látott valamit.

– És Szonmi szerelmére – figyelmeztetett Meronima ha Barka életbe’ marad, amit nem ígérek, úgy csináld, hogy a gyógyfüves kapja a hurrá-hurrát a gyógyulásér’, ne a vudu kígyóháj’s’békamáj Hilóbó’, megértetted?

Hát fogtam a türkiszkék gyógyszert, és még egyszer megköszöntem.

– Senkinek egy szót se’ mostantól, amíg élek – kérte Meronima, és ezt a ígéretet szigorúba megtartottam. Amikor a drága kishúgom homlokán kicseréltem a vizesruhát, a szájába dugtam a kavicsot, ahogy mondta, senki se’ látott semmit. És mi történt?

Három nap múlva Barka már ott ült a Iskolaházba’ tanulni, jaja.

Három nap! Igen, nem gyűjtöttem má’ bizonyítékot, hogy a bölcselődök szimatolnak, hogy az’tán rabszolgát csináljanak belőlünk. Leary Hilóbó’ eldicsekedett fűnek’s’fának’s’kisbékának, a Kerek Világnak, hogy nincs nála nagyobb gyógyító, még a bölcselődök se’, de a legtöbb nép úgy hitte, Wimoway főzete használt, jaja, nem pedig Leary kántái.

Nyúlborda és sült tarókrumpli vót a vacsora körbül egy holddal az’tán, hogy Barka meggyógyult, mikor Meronima meglepőt jelentett be. Meg akarta mászni a Mauna Keát, mielőtt a Hajó eljön érte, hogy lássa, amit látni lehet. Elsőnek Mama jutott szóhoz, frankón aggódott:

– Ugyan mér’, Meronima nővér? Nincs ott semmi, csak örökös télvíz meg nagy kupac sziklák.

Namost, Mama nem mondta ki, amit mindannyian gondoltunk, nem akart vadembernek’s’udvariatlannak látszani, de Szusszi, hát ő nem fogta vissza magát.

– Nimi néni, ha oda felmész, Georgie bá’ megrohasztja a lelkedet, és kivájja a gonosz’s’rossz kalanával, ami van neki, és bekapja, hogy sohase’ fogsz újraszületni, hanem a testedbő’ jégfagyott kőszikla lesz. Itt kell maradnod a Völgyekbe’, ahol biztonságba’ vagy.

Meronima nem gúnyolta ki Szusszit, csak annyit mondott, a bölcselődöknek van olyan Tudása, ami elriasztja Georgie bá’-t. Aszonta, meg kell mászni Mauna Keát, külömben Széljártát nem lehet letérképezni, amúgy is, a völgylakóknak ki kell szagolni, mit variálnak a konák Szélvédte és Waimea város környékén. Vót idő, mikor ilyen szavakra újra felzümmögött vóna bennem a gyanú, de akkó’ már nem, á-á, és szörnyen aggódtam a vendégér’. Napokig ment a pletyó, mikor ez a hír szárnyra kapott. A hajósasszony megmássza Mauna Keát! A népek beugrottak, hogy figyelmeztessék, ne üsse a orrát Georgie bá’ dógába, külömben nem jön le élve. Még Bomsz is beugrott, hogy szóljon, a mesébe’ megmászni Mauna Keát egy dolog, de télleg megmászni őrültség’s’bolondság. Priorissza aszonta, Meronima szabadon jöhet-mehet, ahova akar, viszont nem parancsolta senkinek, hogy vezesse el Meronimát, az a hegy túl nagy ismeretlen’s’kockázat, három nap fel, három le, dingókutyák, konák, meg Szonmi tudja még mi minden a úton, külömben meg a Honokaa Piacra készülődésnél szükség van mindenkire, aki él’s’mozog a tanyákon.

Mindenkit megleptem, jaja, magam is, mikor felajánlottam, hogy vele megyek. Nem én vótam a legtökösebb bikaborjú a istállóba’. Akkó’ mér’ csináltam? Nem nehéz kitanálni. Egy, tartoztam Barkáér’. Kettő, a lelkem félig má’ amúgy is megrohadt, jaja, holtbiztos, hogy nem szilietek újra, hát nem vót vesztenivalóm. Jobb, ha a én lelkem másik felét kalanazza be Georgie bá’, mint ha egészbe’ valakiét, aki amúgy újraszületne, nem-e? Ez nem bátorság, ez józanész. Mamának nem tetszett, lesz itt mindjár’ elég dolog a Völgyekbe’, aratás, satöbbi, de eljött a nap, és Meronima meg én útra keltünk. Mama adott útravalót, amit ő füstölt meg savanyított, és aszonta, Papa büszke lenne, ha látna ilyen nagynak’s’bátornak. Jónás adott egy külölleges éles’s’fájin szigonyt csíkossügérre, Szusszi meg kagylóhéj amuletteket, hogy elszédítsék’s’elvakítsák Georgie bá’-t, ha üldözőbe venne. Kobbery, a unokatesóm, átjött vigyázni a kecskékre, ő egy csomag mazsolát adott a családi szőlőkertbő’. Ut’sónak Barka, ő megpuszilt engem, meg Meronimát is, és megígértette, hogy hat nap múlva visszajövünk.

Nem másztuk meg a Kukuihaele-ösvényt Loccsogótól keletnek, á-á, hanem a szárazföld fele trekkeltünk, délnek, végig a Waiuli-patak mentén, és a Hiilawe-vízesésnél felismertem a tisztást, ahol öt-hat évvel azelőtt a konákba botlottam, akik megölték Papát. Má’ nem vót tisztás, hanem sűrű aljnövény, a közepén tábortüzek perzselte nyomok. Vadásztam pár sügért a szigonnyal, amit Jónástól kaptam, a Hiilawe-tó sekélyében, hogy biztos elég legyen a kaja. Zuhogott a eső, a Waiuli-patak túl magasra duzzadt, nem lehetett átkelni, hát a cukornádon át bozótvágtuk magunkat felfele, jaja, jó félnapnyi járást, biza, az’tán elértük a Kohala-gerincet; a szeles hegygerincen alig kaptunk levegőt, és a vándorló felhőkön át megláttuk a Mauna Keát, magasabb vót, mint a ég, jaja. Persze Honokaábó’ láttam én má’ a Mauna Keát, de egy hegy, amit meg akarsz mászni más lesz, mint amikor még nem akartad megmászni, akkó’ már nem olyan szép, á-á. Ha eléggé csendbe’ vagy, meg is hallod a hegyet. A cukornád megritkult, és szárazfenyő lett helyette, ahogy elértük a Régiek Waimea-ösvényét. Má’ néhány mérföldet megtettünk a ősi’s’repedezett úton, mikor tanálkoztunk egy prémvadásszal meg a mosolygós kutyájával egy itatótónál. Yanagi bácsinak hívták, és nyálkatüdő-betegsége vót, annyira, hogy azt gondoltam, hamarosan a ifjú Yanagi veszi majd át a családi üzletet. Azt mondtuk neki, gyógyfüvesek vagyunk, külölleges növényeket gyűjtünk, vagy elhitte, vagy nem, de cserélt velünk gombagombócot sügérre, és figyelmeztetett, hogy Waimea város má’ nem olyan barátságos hely, mint vót, á-á, konák dirigálnak és randaríroznak össze’s’vissza, és nem lehet kiszámolni a viselkedésüket.

Waimea várostól körbül egy mérföldnyire keletnek patkódobogást hallottunk, hát azonnal levágódtunk a útró’, épp időbe’, mer’ arra jött három kona harcos fekete ménen, meg egy lovászfijú a póniján. Gyűlölés meg félelem reszkettek bennem, és nyársra akartam őket húzni, mint a királyrákot szoktuk, csak kicsit lassabban. Arra gondoltam, lehet, hogy a lovászfijú Ádám, de minden fiatal konáró’ is mindég ezt gondoltam, és mivel sisakot hordanak, nem lehetett biztosat tudni, á-á. Onnantól nem beszéltünk sokat, mer’ a beszédet könnyen meghallják a kémek, akiket nem szúrtál ki. Bokros hangáson keresztül tartottunk délnek, míg el nem értük a szélesutat. Mesélőktől hallottam má’ róla, és most itt vót előttem, nyíltan’s’hosszún nyújtózó lapos kőút. Csemeték meg bokorindák kúsztak fel rajta, de csodaszép’s’vad vót a tágas, szeles pusztaság. Meronima aszonta, a Régiek nyelvén Rep Tér-nek hívták, itt szálltak le a repülő hajók, jaja, mint a vadlibák a Polulu-lápnál. Nem keltünk át rajta, megkerültük, tudjátok, hogy rejtőzködve maradjunk, ne nyílt terepbe’.

Amikor lement a nap, sátort ütöttünk egy kaktuszbozótos lapályon, és amikor besötétedett, tüzet gyújtottam. Magányba’ éreztem magam, távol a Völgyektől meg a családomtól, de ott, a senkiföldjén Meronima álarca alól ki-kibújt a igazi, és sokkal többet mutatott, mint előtte akármikor. Őszintébe megkérdeztem:

– Milyen a többi, a Kerek Világ, a idegen országok a óceánon túl?

Azér’ nem mindjárt engedte le a álarcáját.

– Teszerinted milyenek?

Hát elmondtam neki a képzelésem, régi könyvekbő’ meg képekbő’, amiket a Iskolaházba’ láttam. Országok, ahol a Összeomlás nem történt meg, városok, amik nagyobbak, mint egész Nagysziget, csillagtornyok meg naptornyok, amik magasabbra nyúlnak, mint a Mauna Kea, öblök, ahol nem egy, de milijó Bölcselőd Hajó elfér, csodadobozok, amik annyi fájin kaját csinálnak, hogy nem győzöd burkolni, csodacsövek, amikbő’ árad a sör, hogy nem győzöd nyakalni, országok, ahol mindég tavasz van és nincs betegség, se’ harc, se’ rabszolga. Országok, ahol mindenki csodaszép tisztaszülött, és százötven évet él.

Meronima összehúzta magán a takarót.

– A szüleim és a generációjuk úgy hitte, vannak valahol egész városok, ahol a Régiek túlélték a Összeomlást, valahol a óceánon túl, pont mint ti, Zakri. Régibő’ való nevek kísértették a képzelé-süket, hogy... Melbun, Orkland, Jo’berg, Buenas Yerbs, Mumbay, Sing’pore.

A hajósasszony olyanokat beszélt most nekem, amit völgylakó még nem hallott, és csendbe’ csupa fül vótam.

– Végül, öt évtizeddel később, az’tán, hogy a népem megérkezett Bölcselődre, megin’ tengerre tettük a Hajót, ami odavitt.

Dingókutyák azt vonyították messzimesszi, hogy valakik meg fognak halni, kértem Szonmit, ne mi.

– Megtanálták a városokat ott, ahol a régi térképek mutatták, de halott-romvárosokat, dzsungelfojtott városokat, himlőrohadt városokat, élő városoknak, amilyenekre vágytak, nyomát se’ tanálták. Mi, bölcselődök nem hittük el, hogy a mi kis lángunk a Civ’lizácijó legfényesebb lángja a Kerek Világba’, és messzebb’s’messzebb hajóztunk évről évre, de nem tanáltunk tudósabb Civ’lizácijót. Micsoda komoly teher kétezer pár kéznek! Esküszöm neked, nincs sok olyan hely a Kerek Világba’, aminek annyi Tudása van, mint nektek Kilenc Völgyekbe’.

Egyszerre éreztem magam aggódni’s’biiszkének, ahogy hallgattam, mint egy Papa, és mintha ő meg én nem is kiilömböztünk vóna olyan nagyon, mint valami isten meg a hódolója, á-á.

A második napon bolyhos felhők gomolyogtak visszafele nyugatnak, és a sunyi szélvédtei napsugár ki-kibújt, hangosan sziszegőn perzselt. Mint a bálnák ittuk a jeges’s’friss patakok vizét. Magasabba’s’hűvösebbe másztunk, amíg má’ kutyák nem szagolhatták ki a nyomunkat. A száraz törpeerdőket meg-megszakították pengeéles fekete lávasziklák, Mauna Kea köpte’s’öklendezte ki őket. Csigalassún haladtunk közöttük, jaja, ha finoman hozzáértél, megvágták a ujjad véresre, hát állatbőrbe csavartam a csizmám’s’kezem, meg Meronimának is.

Hólyagok tépték a talpát, tudjátok, ő nem vót kemény kecskepásztor, mint én, de akármilyen is vót az a nő, nyafogós, az nem, á-á. Tüskebokorerdőbe’ ütöttük fel a sátrat, a viaszkos sűrű köd elrejtette a tüzet, de elrejtette a kém-osonókat is, és ez idegesített. A testünk sajgott’s’kimerült, de nem vótunk még álmosak, úgyhogy vacsora közbe’ beszélgettünk.

– Frankón nem félsz – kérdeztem, felmutatva a hüvelykujjam –, hogy tanálkozunk Georgie bá’-val, mikor a tetőre érünk, mint Truman Bomsz?

Meronima azt válaszolta, őt sokkal jobban aggasztja a időjárás.

– Nem hiszel benne, ugye? – mondtam ki a őszintét.

Erre aszonta, ő nem hiszi, hogy Georgie bá’ való, de attól nekem lehet.

– De akkó’ ki csinálta a Összeomlást, ha nem a öreg Georgie bá’? – kérdeztem.

Egy-két percig madarak, amiket nem ismertem, kísértetiesen csiviteltek a sötétben.

– A Régiek maguknak csinálták a Összeomlást-válaszolta a bölcselőd.

Ennek nem vót se’ füle, se’ farka.

– De a Régieknek vót Tudása!

Jól emlékszem, amit válaszolt:

– Jaja, a Régiek Tudása legyőzte a betegséget, a távolságot, a születést, és mindennapivá tette a csodát, de egy dolgot nem győzött le, a emberi szív mohóságát, jaja, mohóságot a többre.

– Több mire? – kérdeztem. – A Régieknek mindene megvót.

– Ó, több holmi, több étel, gyorsabb gyors, könnyebb élet, több hatalom kellett nekik, jaja. A Kerek Világ hatalmas, de mégsem vót elég nagy a mohóságnak, ami miatt a Régiek kettészakították a eget, felforralták a tengert, nem természeti atomokkal megmérgezték a földet, torzmagokkal trükköztek, hogy új himlőbetegség terjedt, és torzbaboák születtek. A vége felé a országok szétestek, kezdetbe’ lassanként, az’tán gyorsbavág, vadember törzsekre, és a Civ’lizácijós Kor összeomlott, kivéve néhány zugot’s’foltocskát itt-ott, ahol a megmaradt lángok pislákolnak.

Megkérdeztem, mér’ nem beszélt errő’ soha a Völgyekbe’.

– A völgylakók nem akarják tudni, hogy a Civ’lizácijót a emberi mohóság szülte, de az’tán meg is fojtotta. Ezt a többi törzsnél tanultam, akik a tengerentúl élnek, és náluk is vótam vendég. Amilyen időket élünk, ha egy embernek azt mondod, a világ, amit lát, nem úgy van, azt érti majd, a élete nem igazi, és a valója nem való.

– Jaja, val’szeg igaza vót.

A harmadik nap tiszta vót és kék, de Meronima lábai bezsibbadtak, hát mindent felcuccoltam, kivéve a cuckofferjét. A hegygerincen trekkeltünk délnek, ahol egy Régiek ösvény futott cikcakkba’ a hegytető fele. Délbe’ Meronima pihent, én meg gyűjtöttem két nyaláb rozsét, mer’ a fák lassan elfogytak körülöttünk. Ahogy lenéztünk Mauna Loa fele, kiszúrtunk egy csapat lovat a Nyereg úton, kona páncéljuk csillogott a napfényben. Olyan magasba vótunk, hogy a lovak aprók vótak, mint a hangyák. Azt kívántam, bárcsak két ujjam közt szétmorzsinthatnám a vadembereket, és a kulimászt a gatyámba törülném. Kértem Szonmit, nehogy felbukkanjon itt nekünk a ösvényen valami kona, mer’ ahogy mentünk, jó kis rajtaütés-helyeket láttam, és azt gondoltam, Meronimával nem tudnánk hosszasba’s’keményen ellenállni. De nem láttam patanyomot, se’ táborozásnyomot.

Elfogytak a fák, és a szél erősebben’s’mérgesebben fújt, nem hozott füstszagot’s’tanyaszagot’s’trágyaszagot, semmit, csak finom szálló port. Madár se’ járt a csupasz, fonnyadt lejtőkön, csak héják köröztek fenn, a magasba’. Estére elértünk egy kupac Régiek házat, amire Meronima aszonta, asztronómok faluja, a asztronómok a Tudás papjai vótak, akik a csillagokat tanulták. A falu a Összeomlás óta üres vót, sivárabb helyet még életembe’ nem láttam. Se’ víz, se’ termőföld, és ránk jött a éjszaka, harapós’s’hideg, úgyhogy jól beöltöztünk, és egy elhagyatott házba’ tüzet gyújtottunk. A lángok árnyakat táncoltak a vigasztalan falakra. Ideges vótam, hogy másnap felérünk a csúcsra, hát, kicsit azér’ is, hogy ne odagondoljak, megkérdeztem Meronimát, hogy úgy van-e, ahogy Priorissza mondja, és a Kerek Világ köröz a nap körül, vagy a hilóiak tudják jól, és a nap köröz a Kerek Világ körül?

– Priorissza teljesen jól tudja – válaszolta Meronima.

– Akkó’ a igaz való külömbözik a látszó valótól? – kérdeztem. Jól emlékszem, amit mondott:

– Jaja, és általába’ külömböző is. Ezér’ ér sokkal többet a igaz való, mint milijó gyémánt.

Szépen lassan elaludt, elringatta a álom, de én nem tudtam elaludni, az’tán odajött a tűzhöz egy asszony, szó nélkül leült melegedni, csendbe’ tüsszögött’s’reszketett. Csigaház-nyaklánca elárulta, hogy honomui halászasszony, és ha nem lett vóna holt, frankón meg is kívánom. Ujjait a tűzbe nyújtotta, a legszebb bronzvörös és rubinpiros lángokba, az’tán csak sóhajtott, szomorúbban, mint a ketrecbe zárt madár, tudjátok, őt a lángok se’ tudták felmelegíteni. Szeme helyén kavicsok, arra gondoltam, nem-e azér’ mássza ő is a Mauna Keát, hogy Georgie bá’ végre kővé változtassa. A holtak hallják, mit gondolnak a élők, a vízbefúlt halászasszony rám szegezte a kavicsszemeket, és bólintott: „Jaja.” Elővette a pipáját is, lazulni, de én nem kértem belőle. Hosszú percek múlva ébredtem, a tűz alig pislákolt, a betépett honomu má’ elment. Nyomot nem hagyott a porba’, de még egy-két percig éreztem a pipafüst szagát. Értitek, akkó’ arra gondoltam: „Meronima sok mindent tud a Tudásról meg a életről, de a halálról a völgylakók tudnak többet.”

A negyedik napon nem ebbő’ a világbó’ való szél fújt, átugrotta a kegyetlen éles nappali fényt, körbeszáguldott a horizonton, és kitépte a szavakat a szádból, meg a tested melegét, orkánvásznon’s’szőrméken keresztül is. A asztronómoktól a csúcsig vezető csapás veszélyes járhatatlan vót, jaja, emberfejnyi darabok csuszamlottak le belőle, se’ levelek, se’ gyökerek, még moha se’, csak száraz, fagyott por’s’aprókő, úgy kaparta a szemünk, mint egy kergekóros asszony. A völgyek-csizmáink ekkorra má’ cafatokba’ lógtak, úgyhogy Meronima elővett mindkettőnknek a’se’tom’ mibő’ készült külölleges bölcselőd-csizmákat, na, azok húúha meleg’s’puha’s’minőség vótak, hát folytatni tudtuk a utat. Négy-öt mérföld után a föld nem emelkedett többet, nem gondoltuk vóna, hogy hegyet mászunk, á-á, inkább, hogy hangyák vagyunk, és egy asztalon futkározunk, két világ között a semmibe’ fityegő síkságon. Végül, dél felé, bekanyarodtunk, és megállt bennem a ütő, mer’ pont mint Truman meséjébe’, ott meredeztek előttünk a fertály falai, amik azér’ nem vótak olyan magasak, mint a óriásfenyő, inkább csak mint a luc. A ösvény egyenest a fémkapuhoz vitt, jaja, de a érintetlen falak nem a végtelenbe vezettek, á-á, egy negyed reggel alatt körbe lehetett vóna sétálni. Namost a fertályon belül dombocskák, azokon tányér alakú templomok vótak, jaja, a legkísértetiesebb Régiek építmények, amit Hawaiin, sőt, talán a egész Kerek Világba’ látni lehet, ki tudja? De hogy juthatnánk közelebb? Meronima végigsimított a hátborzongató kapun.

– Ehhez átok erős bummvillám kellene, hogy a sarkából kifordítsuk, jaja.

De a cuckofferébő’ nem bummvillámot vett elő, á-á, hanem kötelet, felsőtudás kötelet, amilyent néha cseréltek a bölcselődök, fájin’s’könnyű. Vót két csonk a fémkapun, próbálta meglasszózni a egyiket, de a szél ravaszabb vót, mint Meronima ügyessége, és az’tán én is megpróbáltam, elsőre sikerült, úgyhogy má’ másztunk is befele Georgie bá’ fertályába, egyik kéz a másik után.

Abba’ a rettenetes helybe’ a világ tetején a szél úgy süvített, mint a hurrikán szeme. A nap vakító magasan vót, jaja, és annyira bömbölt, máj’ megsüketültem, és Idő patakzott belőle. Benn nem vótak ösvények, csak milijó szikla, mint Truman Bomsz meséjébe’, a kővé váltak, akiknek megették a lelkét, és arra gondoltam, vajon estére má’ Meronima vagy én vagy mindketten nem-e olyan sziklák leszünk. Tíz-tizenkét templom állt erre-arra, fehér-ezüstös és arany-bronzszínű, alul zömök alakú, felül körbe’ korona, kevésnek vót ablaka. A legközelibb csak olyan százlépésnyire vót, hát oda mentünk elsőnek. Megkérdeztem nem-e ez az a hely, ahol a Régiek a Tudást imádták.

Meronima megszólalt, ugyanúgy szájtátva mint én, ezek nem templomok, á-á, hanem obszervatóriják, ahol a Régiek a bolygókat’s’holdakat’s’csillagokat tanulták, meg a köztük levő térkiterjedést, hogy megtudják, hol kezdődik’s’végződik a minden. Óvatosan lépdeltünk a fura sziklák között. A egyik mellett törött honomui csigaházat láttam, és tudtam, a előző esti vendég az. A szél nagypapa hangját hozta, messzimesszirő’ suttogta... árulójúdás. Kísérteties vót, jaja, és bénító, mint ott minden... „Júdás.” Meronimának nem szóltam.

Fogalmam sincs, hogy nyitotta ki a obszervatórija ajtaját, hát ne is kérdezzétek. Valami köldökzsinór-dologgal összekötötte a rozsdaette ajtót meg a oriszont, ami egy-két perc alatt megcsinálta. Én azalatt figyeltem a fertály lakóit, őriztem magunkat. Ekkorra má’ rohadt kísértetarcok susogtak nagypapa hangján, de eltűntek, ha egyenesen rájuk bámultam. A obszervatórija ajtaja nagyot szusszant, ahogy kinyílt. A levegő, ami kipöffent, áporodott vót és savanyú, mintha még a Összeomlás előtt lélegezték vóna, és val’szeg úgy is vót. Beléptünk, és mit tanáltunk?

Hát, nem könnyű elmondani. Olyan holmi vót ott, amit Hawaiin nem emlékeztünk, hát a nevét se’ tudjuk, á-á, szinte semmit se’ ismertem fel ott benn. Csillogó padló, fehér falak’s’tető, egy nagy, kör alakú süllyedt szoba, benne hatalmas lábas, szélesebb, mint tíz ember ha lábtó’ lábig sorba fekszik, Meronima rádijó tel’szkópnak mondta, a legmesszilátóbb szem, amit a Régiek valaha kitanáltak. Minden fehér’s’tiszta, mint Szonmi köntöse, jaja, sehol egy bolhányi kosz, csak amit mi behordtunk. Fémerkélyeken, ahol a léptünk kongott, székekkel körülvett asztalok várták, hogy valakik leüljenek. Még a hajósasszonynak is tátva maradt a szája ennyi csoda láttán. Mindent megmutatott a oriszonnak. A oriszon forgott’s’izzott, és ablak-képek jöttek’s’mentek. „Megjegyzi a helyet”, magyarázta Meronima, de, megmondva a őszintét, nem nagyon értettem, hát megkérdeztem, mi az a csodatojás.

Meronima pihent egy percet, és kortyolt egy kis sört a kulacsából.

– A oriszon agy, ablak és memórija. A agyával dolgokat lehet csinálni, mint obszervatórija-ajtókat kinyitni, ezt pont most láttad. A ablakain keresztül beszélhetsz más, messzimesszi oriszonokkal. A memórija megmutatja, amit más oriszonok láttak’s’hallottak a múltba’, és megjegyzi, amit a én oriszonom látott’s’hallott.

Szégyelltem, hogy emlékeztetem arra, mikor kikutattam a holmiját, jaja, de ha nem kérdezem meg akkó’, talán soha többet nem lesz lehetőségem, hát megkérdeztem.

– Az a sugárzó csodaszép lány, akit a oriszonba láttam akkó’... ő ablak vagy memórija?

Meronima nem válaszolt rögtön.

– Memórija.

Megkérdeztem, él-e még az a lány.

– Á-á – felelte Meronima.

Megkérdeztem, bölcselőd vót-e.

Várt egy kicsit, az’tán aszonta, most szeretné elmondani nekem a teljes őszintét, de más völgylakó még nincs rá felkészülve, hogy hallja. Megesküdtem Papa bálványfájára, hogy semmit se’ mondok senkinek, á-á, hallgatok, mint a sír.

– Hát jó. Ő Szonmi, Zakri, a torzszülött ember, akit a őseid istennek hittek.

Szonmi ember vót, mint te meg én? Én nem ezt hittem, és Priorissza se’ beszélt soha ilyen kergekórság dolgokat, á-á. Szonmit egy Darwin nevű Tudásisten szülte, ez vót a mi hitünk. Meronima szerint Szonmi Bölcselőde-szigeten vagy Nagyszigeten élt?

– Száz éve született’s’halt meg a óceánon túl nyugat-északnyugatnak – mesélte Meronima egy félszigeten, ami márna má’ elpusztult, a korábbi neve Nea So Copros, a Régi neve Korea. Rövid’s’árulós vót Szonmi élete, és csak halála után kezdtek el gondolkodni a tisztaszülöttek és torzszülöttek azon, amit mondott.

Ettől a döbbentő újdonságtól zúgott a fejem és összezavarodott a agyam, és nem tudtam, mit gondoljak. Megkérdeztem, mit keres Szonmi memórijája száz évvel később Meronima oriszonjába’.

Láttam, hogy Meronima má’ bánja, hogy belekezdett, jaja.

– Szonmit a Régiek főnökei megölték, mer’ féltek tőle, de mielőtt meghalt, egy oriszonnak elmondta a cselekedeteit’s’tetteit. Azér’ van a memórijája a oriszonomba’, mert tanultam rövidke életét, hogy jobban megértselek titeket, völgylakókat.

Hát ezér’ kísért engem az a lány annyira!

– Valami Tudás-szellemet láttam?

Meronima jaja-bólintott.

– Zakri, még egy csomó házat meg kell néznünk, mielőtt beesteledik.

Ahogy átvágtunk a fertályon a másik obszervatórijához, a sziklák beszélni kezdtek. „Oi, Zakri, tesó, jól érezted a elején, mi újság a átok bölcselődekkel. Összerázza a hitedet, fel’s’le, ide-oda!” Befogtam a fülemet, de még úgy is hallottam a hangokat. „Ez a asszony azér’ mentette meg Barkát, hogy az’tán összezavarja a fejedet a tartozással meg becsülettel! A kövek alakja meg szavai görcsbe rántottak, összeszorítottam a fogam, hogy ne válaszoljak. „Lenyúlja’s’kikutatja Nagysziget Tudását, ami igaziból a völgylakóké!” Homok szúrt a szemhéjam alatt, mint a ürdüng. „A Papád nem hagyná, hogy egy sunyi idegen befurakodjon a bizalmába, pajtás, se’ hogy málhásöszvérnek használja!” Ez a elevenembe tanált, nem is tudtam ellenkezni, megbicsaklott a lábam a fájdalomtó’.

Meronima megtámogatott. Nem vallottam be, hogy a sziklák őt mocskozzák, de azt megérezte, hogy valami nincs rendbe’.

– Párás és ritka itt a levegő. Ettől a agyad bedurran, és még furábbnak képzeli ezt a fura helyet.

Odaértünk a második házhoz, és kábán a földre csúsztam a fal mellett, amíg a bölcselőd kinyitotta a ajtót. Jaj, a bömbölő napsütés széthasította a fejem. „Zakri, ez a asszony frankón sunyi!” Harmadik Truman Bomsz a egyik sziklán lovagolt. Meronima nem hallotta, amit mond:

– Neki hiszel vagy a családodnak? – kiáltott oda szomorúan. – A hited csak légbő’ kapott ködképek? És én is az vagyok?

Hú, de megkönnyebbültem a következő percbe’, mer’ kinyílt a obszervatórija ajtaja. A szellemek meg a görcsberántó beszédük nem tudtak bejönni, kinn kellett, hogy maradjanak, tudjátok, asszem a Tudás megállította őket.

És ez így ment egész délután, jaja. A obszervatórijákkal minden úgy vót, mint a elsőnél. A bölcselőd kinyitotta, a oriszon megtanulta a helyet, el is felejtette, hogy a világon vagyok. Én csak ültem, és szívtam a Tudás-levegőt, amíg végzett. De mikor átmentünk egyik háztól a másikig, a girbegurba sziklák kórusba’ kántálták, hogy „Júdás!” meg „Málhaöszvér!” meg „Hajós rabszolgája!” Völgylakók szellemei vádoltak némán, összeszorított kőmerev szájjal, jaja: „Ő nem a törzsedbő’ való!” „Még csak nem is olyan színű, mint te!” És ott és akkó’, jaj, szörnyű igaznak tűnt, amit mondanak, bevallom, itt és most.

Kétely rohasztott belülről.

Soha egy bölcselőd se’ vót őszinte völgylakóval, és aznap azt hittem, Meronima is olyan, mint a többi. Mire a ut’só házhoz értünk, a sziklák átfestették a eget kékbő’ vészjósló kovaszürkébe. Meronima elmagyarázta, hogy a ut’só nem obszervatórija, hanem gen’rátor, ami a ‘lektromosáram nevű Tudás-varázslatot csinálta, ami életbe’ tartotta a egész helyet, mint a szív a emberi testet. Húúha, teljesen odavót a gépektől, meg minden, én meg csak hűlyén’s’átvágva éreztem magam, hogy a hajósasszony így elvakított azalatt, amíg a tanyánkba befurakodott. Fogalmam se’ vót, mit csináljak, hogy állítsam meg a tervét, de Georgie bá’-nak, legyen átkozott, megvót a maga terve.

A gen’rátor más vót belülrő’, mint a többi ház. A bölcselődből sugárzott a csodálat, ahogy beléptünk a visszahangos termekbe, belőlem viszont nem. Értitek, én tudtam, hogy nem vagyunk egyedül. A hajósasszony persze nem hitt nekem, pedig a legnagyobb helyen, ahol egy fenséges vasszív állt némán, na ott vót egy trónszékszerűség, ami körül kis ablakokkal meg számokkal teli asztalok vótak, és ott, egy félkörablak alatt, azon a trónszéken görnyedt egy halott Régiember pap. A bölcselőd nyelt egyet, és közelebb hajolt.

– Asszem ez a asztronómfőnök – suttogta. – Biztos itt lett öngyilkó’, mikor jött a Összeomlás, és a bezárt levegő nem engedte, hogy a teste elrohadjon.

Egy ilyen csoda palotába’ papkirály lakik, nem főasztronóm, gondoltam. A oriszonnal nekilátott, hogy a egész gyászos helyet megjegyezze, én meg odaközeledtem a tökéletes Civ’lizácijó világból való papkirályhoz. Haja kuszakóc, körmei karmok, a évek frankón meggyűrték’s’összeaszták a fejét, de a ruhája pipec’s’fájin, zafírfülbevalók is, és Mézge bácsira emlékeztetett, ugyanaz a sasorr, jaja.

– Figyelmezz rám, völgylakó – mondta a öngyilkó’ papkirály –, jaja, figyelmezz. Mi, Régiek, megbetegedtünk a Tudástó’, és a Összeomlás gyógyított meg minket. A bölcselőd nem tudja, hogy beteg, pedig, jaj, télleg nagyon beteg.

A félkörablakon át láttam, hogy hóforgatag támadja’s’taszigálja’s’fojtja meg a napot.

– Tedd el láb alól, Zakri, külömben ő meg a fajtája mind behurcolja a idegen betegséget a csodaszép Völgyeitekbe. A lelkéér’ ne aggódj, arra máj’ vigyázok én itten.

A hajósasszony ide-oda mászkált a oriszonjával, egy bölcselőd baboá-dalt dúdolt, amit Barkának meg Szusszinak is megtanított. Én meg csak spekuláltam. Megölni a hajósasszonyt vadember’s’barbár, nem-e?

– Felejtsd el, mi a jó, mi a rossz – folytatta a asztronómkirály –, megvéded a néped vagy elárulod a néped, jaja, férfi vagy kisnyúl? Öld meg, pajtás. Nem istenből van, ő is csak hús’s’vér, mint te meg én, minket Régieket majmol. El kell venned a életét, tudod, hogy ez a te dolgod.

Mondtam, hogy képtelen vagyok, a pletyó rámsütné a gyilkos bélyeget, Priorissza gyűlést hívna, és száműznének a Völgyekbő’.

– Jaj, gondolkodj, Zakri – csúfolt a király –, gondolkodj! Honnan tudná a pletyó, mi is történt? A pletyó majd azt mondja, a idegen, aki itt okoskodott, nem tisztelte a meséinket meg a tudásunkat, nem tisztelte a Mauna Keát, hanem megmászta, és Zakri, a Bátor, elment vele, hogy vigyázzon rá, az’tán kiderült, a idegen mégsem olyan mindentudó, mint gondolta magáról.

Percek múltak’s’peregtek.

– Oké – mondtam végül keményen. – Leszúrom a szigonnyal, mikor innen kimegyünk.

A papkirály elégedetten mosolygott, és többet nem szólt. Az’tán a zsákmányom oda’mi’zujsozott. „Minden rendbe’, mondtam, pedig belül ideges vótam, tudjátok, a legnagyobb, amit valaha addig megöltem, kecske vót, és most megesküdtem, hogy megölök egy bölcselőd embert. Aszonta, indulnunk kell, mer’ nem akar itt ragadni valami hófúvásba’, és vissza kimentünk.

Kinn a sziklák hallgattak a bokáig érő hóban. Egy hóvihar má’ elmúlt, de láttam, hogy jön egy másik, egy nagyobb.

A fémkapu felé indultunk, ő ment elöl, én utána, kezembe’ a szigony, amit Jónás adott, ujjammal megszúrtam, elég hegyes-e.

– Csináld! – parancsolta minden vérszomjas szikla Mauna Keán.

A vacakolással nem leszek előbbre, á-á. Óvatosan a bölcselőd nyaka tetejére céloztam, és Szonmi legyen irgalmas a lelkemhez, úgy elhajítottam a beretvaéles szigonyt, ahogy csak bírtam.

Á-á, nem öltem meg, tudjátok, abba’ a törtpercbe’ a célzás és hajintás között Szonmi télleg megsajnált engem; jaja, eltolta a célzást, és a szigony felröppent a magasba, át a kapu felett. Meronima észre se’ vette, hogy maj’nem felnyársaltam a fejét, de én frankón megértettem, hogy a Mauna Kea ürdüngje szórakozott velem, jaja, ki nem mondom a nevét, legyen átkozott.

– Láttál valamit ott fenn? – kérdezte Meronima, a repülő szigony láttán.

– Jaja – hazudtam –, de nincs is ott semmi, csak ez a hely trükközik.

– Indulunk – mondta. – Megyünk, most azonnal.

Átráztam Georgie bá’-t, értitek, hiszen a szigonyom nélkül nem tudom gyorsba megölni, de tudtam, hogy a öreg nem fogja annyiba’ hagyni a dolgot, hogy legyőzték, á-á, ismertem én má’ a sunyi vén disznót.

Ahogy másztam felfele a kötélen a cuckofferrel, a Mauna Kea vett egy mély lélegzetet, és süvítve rámfújt egy adag nyihogó havat, úgyhogy nem láttam tisztán lenn a földet, és száz szélkarom tépte a arcunkat, a ujjaim le vótak fagyva a hidegtől, és felfele félútró’ lecsúsztam lefele félútra, és égette a kezemet a kötél, de végül, valahogy, átlódítottam magam legfelül, és felcibáltam a cuckoffert is, a sajgó’s’égő nyershús tenyeremmel. Meronima lassabban mászott, de má’ nem vót messze a fal tetejétől, mikor hirtelen megállt a idő.

Jaja, jól hallottátok, megállt a idő. A egész Kerek Világnak, kivéve nekem meg valaki sunyi ürdüngnek, jaja, tudjátok, ki érkezett nagy vagányan a falon, és a idő csak úgy... megállt.

Hópelyhek lógtak a levegőt pettyezve. Georgie bá’ félresöpörte őket.

– Próbáltam veled értelmesen beszélni, Zakri, te önfejű fijú, de mostmá’ kénytelen vagyok fenyegetni’s’augurálni’s’parancsolni. Elő a bicskádat, és vágd el a kötelet.

A lába hozzáért a kötélhez, ami a mozdulatlan Meronimát tartotta. A hajósnő kimerült arca összefacsarodott a viharba’, izmai megfeszültek, ahogy mászott a kötélen. A föld alatta húszlábnyira.

– Mikor újra elindítom a időt, leesik, a zuhanás nem öli meg – Georgie bá’ olvasta, mit gondolok –, de a sziklák összetörik a hátát’s’lábát, és nem éri meg a reggelt. Viszont lesz ideje gondolkodni, kivel trükközzön.

Megkérdeztem, mér’ nem öli meg Meronimát ő maga.

– Mér’-mér’-mér’? – csúfolt Georgie bá’. – Azt akarom, hogy te csináld, és megmondom, mér’-mér’-mér’. Tudod, ha nem vágod el azt a kötelet, esküszöm, hogy három holdnap se’ telik bele, és a egész drágalátos családod halott! Esküszöm. Hát választhatsz. Egyik oldalon Bátor Mama, Erős Szusszi, Okos Jónás, Édes Barka, mindenik meghal. Gyáva Zakri túlél, de halála napjáig lelkifúrás nyúzza. A másik oldalon csak egyetlenegy halott idegen, aki senkinek se’ fog hiányozni. Négy akit szeretsz, egy ellen, akit nem. Talán még Ádámot is visszavarázsolom a konáktól.

Mese nincs. Meronimának annyi.

– Jaja, mese nincs, fijú. Ötig számolok...

Fogtam a bicskámat. De a fejembe szárba szökkent egy csíra, a csírából egy emlék, és az a csíra egy szó vót, amit Georgie bá’ pont a előbb mondott: augurálni.

Gyorsbavág a szigonyom után dobtam a bicskámat, és szembenéztem a borzalom ürdüngjével. Meghökkent kíváncsiság ült a szemébe’, lefagyó mosolyába’ százláb mély sötét gonoszság. Leköptem, de a köpés visszabumerángolt énrám. Mér’? Teljesen megker-gültem?

Értitek, Georgie bá’ szörnyű hibát csinált, eszembe juttatta a Alomlátó Éj utáni augurálásomat. Égő tenyerek, ne vágd el a kötelet. A döntést meghoztam, a tenyerem égett, ez az a kötél, Szonmi parancsolta, ne vágjam el.

A bicskám kondult egyet a földön, a idő újraindult, és a ürdüngös hóvihar milijó sikító keze tépett’s’szaggatott, mégse’ tudott leszakítani a fal tetejérő’, á-á, valahogy felhúztam Meronimát, és mindkettőnk le a másik oldalon, és a hajunk szála se’ görbült. A tomboló fekete-fehér viharba’ visszatámolyogtunk’s’botladoztunk a asztronómok falujába, félholtra fagyva, de Szonminak hála, ott várt egy köteg rőzse, és valahogy sikerült tüzet pattintani, és esküszöm az a tűz megin’ megmentette a életünket. Jeget olvasztottunk, átmelegítettük a csontjainkat, megszárítottuk a szőrméinket, ahogy sikerült. Nem szóltunk, ahhoz túl fáztunk’s’vacogtunk, meg erőtlenek vótunk. Sajnálom-e, hogy nem csináltam, amit Georgie bá’ parancsolt?

Nem én, se’ akkó’, se’ most. Akármér’ is mászta meg Meronima azt a átok hegyet, soha nem hittem, hogy valaha elárulna egy völgylakót, á-á, a szívem tudta, hogy nem, a konák meg úgyis lerohanták vóna a Völgyeket, előbb vagy utóbb mindenképp. Akkó’ első este a csúcsró’ lefele az má’ meg vót írva. A útitársam adott mindkettőnknek evés után altatógyógyszert, és aznap éjjel úgy aludtunk, mint akit fejbevertek, álom nélkül, mint a asztronómkirály.

Visszaérni a Völgyekbe se’ vót könnyű nyári séta, á-á, de azokat a kalandokat nem máma este mesélem el. Lefele menet nem beszéltünk sokat, összekötött minket a bizalom’s’megértés. A Mauna Kea frankón mindent megpróbált, hogy megöljön minket, de együtt túléltünk. Értettem, hogy messzimesszi a családja’s’rokonai, és fájt a szívem, hogy milyen egyedül van. Ábel fogadott minket a erőd-tanyáján három este múlva, és üzent a Bailey-re, hogy visszajöttünk. Mindenkit csak egy dolog érdekelt: „Mit láttatok odafönn?” Elhagyatott vót és csendes, meséltem, elfeledett Tudás-templomok, meg csontok. Egy szót se’ szóltam a asztronóm-királyról, se’ arró’, amit Meronima mesélt a Összeomlásró’, a Georgie bá’ meg én harcomró’ meg különösen nem, á-á, csak évekkel később.

Megértettem, Meronima mér’ nem mondta el a teljes őszintét Bölcselőde-szigetről meg a törzséről. A emberek hiszik, hogy a világ így van, megmondod, hogy nem úgy van, és kirántod a lábuk alól a földet, meg talán magad alól is.

Pletyó Anyó elterjesztette, hogy az a Zakri, aki felment Mauna Keára, nem az a Zakri, aki visszajött, és asszem ebbe’ lehetett valami, nincs út, ami ne változtatna meg egy kicsit. A unokatesóm, Kobbery elmondta, hogy a mamák meg a papák Völgyekszerte figyelmeztették a lányokat, hogy Zakrival Bailey tanyáró’ ne kezdjenek, mer’ azt hitték, valami sunyiságot kavartam Georgie bá’-val, hogy megmeneküljek a lelkemmel együtt, és persze ez nem vót igaz, de nem is vót egészen nem igaz. Jónás meg Szusszi már nem vicceltek velem úgy, mint azelőtt. Mama meghatódott, mikor hazaértünk, megölelt, „Lelkem Zachary-nagyfijam”, a kecskéim örültek, és Barka nem változott semmit. A cimbijeivel kitanáltak egy új játékot a Iskolaházba’, „Zakri és Meronima Mauna Keán”, de Priorissza parancsolta nekik, hogy ne játsszák, mer’ amilyen időket élünk, a játék bekavarhat a valóba’. Pedig húúha jó játék, mondta Barka, de nem akartam tudni a szabályokat, meg hogy ki nyer.

Lassan eljött a ut’só holdnap, amit Meronima a Völgyekben töltött, meg eljött a Honokaa Piac is, a széljárta-oldali törzsek legnagyobb tanálkozója, ami csak évente egyszer vót, aratás holdnapkor, hát egyfolytába’ keményen dógoztunk, szőttük a kecskecsergéket, ami a mi tanyáink legértékesebb csereáruja. Papa halála óta tízen vagy többen trekkeltünk együtt, de akkó’ kétszer annyian mentünk, a külölleges bölcselőd ajándokok miatt, meg hogy vendégül láttuk Meronimát. Megrakodtuk a taligákat, meg a málhaöszvéreket: szárított hús, bőráru, sajt’s’gyapjú. Wimoway meg Rózsás gyógyfüveket akartak cserélni, amik a Völgyekbe’ nem nőttek. Addigra Rózsás meg Kobbery má’ összebújtak, de nekem nem vót ezzel gondom, sok szerencsét kívántam a unokatesómnak, mer’ arra máj’ szüksége lesz, meg kemény kezet, ostornyelet, meg ilyeneket.

Mikor átmentünk a Loccsogó-gázlón, végig kellett néznem, ahogy a útitársaim új köveket hordanak Papa sírdombjára, ez vót a szokás, Papának egy halom cimbije meg tesója vót, akik igazán szerették. Fenn a Mauna Keán a ürdüng má’ köszörűn fente a karmát, hogy széttépje ezt a gyáva hazugot itt, jaja. Loccsogó után jött a cikcakk fel a Kukuihaelén. Lassan’s’szomjasan haladtunk, a egyik taliga összetört’s’borult, jaja, dél má’ jócskán elmúlt, mire elértük a nyomorult kis falut a hegy túloldalán. Mi fiatalok a kókuszdijófákat szasszeroltuk kajaér’, és frankón mindenki örült a kókusztejnek. Ahogy délnek ballagtunk a Honokaa város fele ficánkoló Régiek úton, a óceán felől fújó eleven szellő jobb kedvre derített minket, hát meséket mondtunk, hogy felfalják a mérföldeket, és a mesélő háttal ült a vezéröszvéren, hogy mindenki jól hallja. Rodrick elmesélte Rudolf a piros-orrú kecsketolvaj, meg a Vasgyúró Billy félignyúzott bakkecskéje című meséket, és Wolt elénekelte, a Ó a Völgyekbe’ a Hölgyek-Ó című vidám dalt, de őt közbe’ botokkal piszkáltuk, mer’ a brekegése tönkretette a kedves, csengő dallamot. Az’tán Mézge bácsi megkérte Meronimát, hogy tanítson nekünk egy bölcselőd mesét. Nem kezdte el rögtön, aszonta, kár lenne elrontani egy ilyen napfényes délutánt Piac Nap előtt, mer’ a bölcselőd mesékbő’ csöpögött a fájdalom meg a szomorúság meg a rossz augurálás, de elmondjon-e egy mesét, amit egy perzseltfölditől hallott, Perzseltföld messzimesszi hely, úgy hívják, Panama? Mind jaja-mondtunk, hát felült háttal a vezérszamárra, és elmondott egy édes, rövid mesét, amit most én is elmondok nektek, hát mindenki fogja be a száját, maradjatok nyugton, valaki meg hozzon nekem egy kis sört, mer’ a torkom úgy ki van száradva, hogy porzik.

Akkoriba’, mikor a Összeomlás még tört-zúzott, a emberek elfelejtették, hogy kell tüzet csinálni. Ó, szörnyű rossz dolgok következtek, jaja. Éjjel semmit se’ láttak, télen semmi se’ melegített, nappal semmit se’ sütöttek. Hát a törzs elment a Bölcsemberhez, és megkérte:

– Bölcsember, segíts nekünk, elfelejtettük, hogy kell tüzet csinálni, ó, nyomorúság a életünk.

Hát a Bölcsember magához hívta a Hollót, és parancsolta neki:

– Repülj át a tomboló’s’tajtékzó tengeren a Fenséges Vulkánhoz, és keress a erdős lankákon egy hosszú ágat. Fogd a csőrödbe, repülj a vulkán torkához, merítsd a ágat a fortyogó lángtóba. Az’tán hozd vissza ide Panamába a égő ágat, hogy a embereknek eszükbe jusson a tűz, és visszaemlékezzék, hogy kell tüzet csinálni.

Holló úgy tett, ahogy a Bölcsember parancsolta neki, átrepült a tomboló’s’tajtékzó óceán felett, míg meg nem látta a füstölgő Fenséges Vulkánhegyet a nemolyanmesszibe’. Spirálba’ körözve leereszkedett a erdős lankákra, bekapott egy-két piszkét, kortyintott egy jeges forrásból, pihentette fáradt szárnyait egy percre, az’tán ment hosszú fenyőágat keresni. És egy és két és há’, zúdult Holló, csőrébe’ a faág, és zúúú bele a Fenséges Vulkán kénsárga torkába a bátor madár bukott, jaja, az utolsó pillanatba’ felkanyarodott a zuhanórepülésből, nála a égő fenyőág, keresztül a lángoló forróságon, husssss, fellángolt a faág! És fel’s’el messzire, szárnyalt a tűz torkából a madár, szájában a parázsló ág, jaja, repült hazafele, szárnya dógozott, ág parázslott, teltek a napok, jégeső verte, felhők feketedtek, ó, a tűz emésztette a ágat, a madár szemébe’ füst, tűz a tollát perzselte, tűz a csőrét égette ...

– Fá-ááj! – károgta. – Fá-ááj!

Namost, eldobta a ágat vagy nem-e? Emlékezzük, hogy kell tüzet csinálni, vagy nem-e?

– Látjátok – mondta Meronima, ahogy a vezéröszvéren háttal zötyögött előre –, nem Hollókról vagy a tűzről szól, hanem hogy mi, embereknek mire képes a lelkünk.

Nem mondom, hogy ennek a mesének sok a értelme, de jól megjegyeztem, és amilyen időket élünk, a se’füle’se’farka lehet, hogy több, mint a egész-értelem. Mindegy, a nap lassan véget ért, vastag felhőkbe bukott, és még mindég pár mérföld híján vótunk Honokaának, hát sátort ütöttünk, és kockát dobtunk, hogy ki mikor őrködik, tudjátok, rossz idők jártak, és nem akartuk, hogy meglepjenek. Én két hatost dobtam, lehet, hogy a rosszerencsém kezdett jóra válni, legalábbis, amilyen sorsbolondja vagyok aszittem, jaja, de nem-e mind bízunk a jószerencsébe’.

Északkelet Széljártába’ Honokaa vót a legnyüzsgőbb város, tudjátok, a Régiek elég magasra építették ahhoz, hogy ne lepje el a emelkedő óceán, mint fél Hilót meg Konát, amik csak néhány holdba’ nem vótak víz alatt. A honokaaiak többsége a cserebere piacból élt, ó, tisztelték Szonmit, de ravaszba osztották a árut, és hilo isteneket is imádtak, úgyhogy mi, völgylakók, félig vadembereknek tartottuk őket. A főnöküket Szenátornak hívták, nagyobb hatalma vót, mint a mi Priorisszánknak, jaja, vót egy tíz-tizenöt emberből álló testőrsége, húúha kopjával felfegyverkezve, a vót a dolguk, hogy a Szenátor parancsait betartassák, de a Szenátort nem választották, hanem barbárság apáró’-fijúra szállt. Honokaa egy jó középútnyira vót a hilóknak meg a honomuknak, a völgylakóknak is meg a mookiniknek is, mielőtt leigázták őket rabszolgának, meg a felső-hegyi törzseknek is. A város Régiek falait újjáépítették, a elfújt tetőket újra meg újra megjavították, de ahogy sétált a ember a keskeny’s’kanyargó utcákon, még mindég könnyen el lehetett képzelni repülő kajakokat, ló nélküli kocsikat fel’s’alá száguldozni. Végül ott vót a piaccsarnok, egy húúha nagy ház, amit Priorissza szerint régen templomnak hívtak, ott imádtak egy istent, aki elveszett a Összeomlásba’. A Templomnak erős falai vótak meg csodaszép színes üveg ablaka, egy zöldburjánzó részen állt, körülötte sok-sok kőlap, hogy be tudják karámozni a birkát, kecskét, disznót, meg minden. Piac idején a Szenátor emberei megszállták a városkapukat meg a raktárakat, és vót egy vasrácsos sitkó is. De a testőrök sohase’ bántottak kereskedőt, csak ha lenyúlt valamit, vagy megsértette a békét vagy a törvényt. Honokaába’ több törvény vót, mint bárhol máshol Nagyszigeten, talán Kilenc Vág Völgyeket kivéve, persze a törvény meg a Civ’lizácijó nem egy és ugyanaz, á-á, tudjátok, a konáknak ott van ugyan a kona törvényük, de egy bolhányi Civ’lizácijójuk sincs.

Azon a Piacon mi, völgylakók, húúha jó üzletet csináltunk magunknak és a Közösnek. A bölcselőd orkánvászonér’ húsz zsák rizst kaptunk a hegyi törzsektől, jaja, a vasáruér’ meg marhát meg irhát Parker Farmjáró’. Senkinek se’ mondtunk, hogy Meronima idegen, á-á, Remete tanyáró’ való Vidravinak szólítottuk Pololu-völgyből szurdoknak felből. Vidravi gyógyfüves vót és egy szerencsés torzszülött, hazudtuk, hogy kimagyarázzuk a sötét bőrét és fehér fogait. A bölcselőd cuccról azt mondtuk, szajré, amit egy eldugott bújóhelyen tanáltunk, persze soha senki se’ kérdezte, „Na és honnan van ez a cucc?” és várt rendes választ. Pletyó Anyó szája csak Kilenc Völgyekbe’ jár lepcsesbe, így hát amikor egy Lyons nevő mesélő megkérdezte, én-e Zakri Elepaio-völgybő’, aki megmászta Mauna Keát múlt holdba’, szörnyen meglepődtem. Jaja-mondtam:

– Zakri vagyok a Völgybő’, de annyira azér’ még nem ment el a eszem, hogy annak a hegynek a teteji közelébe másszak, á-á.

Aszontam, külölleges leveleket meg gyökereket keresni mentünk múltéletbeli Vidravi nénémmel, de nem másztunk magasabbra, mint ahol eltűnnek a fák, á-á, és ha mást hallott, hát, én itt’s’most aszondom, rosszul hallotta. Lyons nem vót ellenséges, de mikor Harrit tesó elmondta, hogy látta Lyonst meg Szakáll Learyt egy füstös zsákutcába’ sustorogni, gondoltam, bcmószerolom Priorisszánál, hogy vajon ő mit szól ehhez. Leary nekem valahogy mindég bűzlött, mint a patkány segge, és nem telt bele sok idő, láttam, hogy mennyire, de mennyire igazam is vót.

Meronima meg én gyorsba elcseréltük a kecskecsergét’s’szőtteseink, meg a többit, jaja, kaptam egy zsák fajin manuka kávét, szépen csomagolt műanyag csöveket, nagyszemű zabot és egy kávébőrű kolekole lánytól egy zacskó mazsolát, meg még más holmit, amit má’ nem is emlékszem. A kolekole törzs asszem a holtakat az alá a ház alá temeti, ahol a élők laknak, mer’ szerintük úgy nem lesznek olyan magányosak, de azér’ nem annyira vadak.

Az’tán néhány percig segítettem a Közös Cserénkkel, utána meg erre-arra sétáltam, a környékről való kereskedőkkel hogy’van’s’mi’zujsoztam, a vademberek nem biztos, hogy rossz emberek, á-á. Elmondták, hogy a mackenzyemberek kitanáltak egy cápaistent, és kivérezett’s’lábnélküli bárányokat áldoznak nekik a cápaöbölbe’. Hallottam a szokásos meséket, hogy konák garázdálkodnak a ő vadászterületüktől keletnek, ami bajjal árnyékolta be a szívünket és a fejünket. Belebotlottam egy csoport bámészkodóba, közelebb furakodtam, hát látom, Meronima, vagyis Vidravi, ül egy széken, és leskicceli a emberek arcát, jaja! A rajzvarázsokat mütyürbigyókra, egy falat kajára csereberélte, és a népek sugárzó boldogan nézték, ahogy a arcuk előtűnt a papíron a semmiből, és még többen jöttek, „Most engem! Most engem!” Kérdezgették, hol tanulta a tudást, amivel rajzol, és mindég ugyanazt válaszolta:

– Nem tanulás, pajtás, csak gyakorlás, ennyi.

A csúfakat kicsit szebbre csinálta mint valóba’ vótak, de Vidravi a Rajzoló Gyógyfüves aszonta, a egész történelembe’ végig ezt csinálták a művészek, jaja, ha arcokró’ van szó, egy kis hazugság nem fáj annyira, mint ami sebet a megmondom a őszintét karmol.

Eljött a este, visszamentünk a raktárunkhoz, és sorsot húztunk, hogy ki őrködik, az’tán elkezdődött a buli, a házakba’, amiket drinkbároknak hívtak. Én hamar letudtam a őrködést, és az’tán Wolttal meg Mézge bácsival megmutattunk pár helyet Meronimának, mikor is a muzikkerek visszacsaltak minket a Templomba. Vót egy huzivoni harmonika, ukulelék, harcsabrácsák, és egy ritka, spéci, hawaii gitár, biza, és pálinkafőzet hordószám, minden törzs hozott, hogy mutassa, milyen jól megy nekije, és zsákokba’ állt a kábfű mer’ ahol hilók, ó, ott kábfű is van. Rászívtam Wolt pipájára, és a négynapos út a biztonságos Széljártánkbó’ a kona Szélvédtébe négymilijónaposnak tűnt, jaja, akkó’ este kábfű ringatott, az’tán elkezdődött a dobolás, tudjátok, minden törzsnek más dobjai vótak. Foday a Lótusz-tó tanyáró’ meg két-három völgylakó kecskebőr’s’tikfadob tamtamon játszott, a szakállas hilók fum-fum dobokat püföltek, egy honokaai család a pahu niut ütötte, a honomuiak előkapták a csörgőkagylókat, és a egész húúha dobolás a fiatalok leikébe’ dübörögte a boldogságot, a enyémbe is, jaja, és a kábfű fogja a kezed a düb-düb búm-búm pim-pam-pamban, az’tán mi táncos lábak döngöltünk, vér lüktetett, a évek peregtek, és minden dobütés egy múltéletet hámozott le rólam, jaja, egy pillanatra megjelent előttem minden egyes múltéletem képe, amit a lelkem valaha élt, visszavissza a Összeomlás előttiek is, jaja, hurrikánba’ vágtató lóról néztem, de nem tudtam őket szavakkal mondani, mer’ eltűntek a szavak, de jól emlékszem a kolekole lányt meg a törzsi tetkóját, jaja, hajladozó facsemete vót és én a hurrikán, errő’ zúgtam, arra hajlott, erősebben zúdultam, jobban’s’közelebb hajlott, én vótam a Holló verdeső szárnya, ő a nyaldosó lángok, és mikor a kolekole facsemete nyakam köré fonta hosszú fűzfaujjait, szeme ragyogott mint a kristály, és a fülembe súgta:

– Igen, akarom, megin’ és jaja, majd csináljuk, megin’.

– Kelj fel, fijú – Papa idegesen pofozott. – Máma nem maradhatsz ágylustája, a nyavalya törjön ki.

Szétpattant a álombuborék, és frankón felébredtem, szúrós kolekole takarók alatt. A kávészínű lánnyal egymásba fonódtunk, jaja, mint két egymást nyelő olajos gyík. Szőlő’s’lávahamu illata vót, olivamellei emelkedtek’s’süllyedtek, és ahogy néztem, elteltem gyengédséggel, mintha ő lenne a baboám, aki a karomba’ szunyókál.

A kábfű még tompított, a közeibe’ valahol még vadul ment a parti, pedig a hajnalharmat má’ elérkezett, jaja, mint aratásnapi piackor mindég. Ásítottam’s’kinyújtóztam, minden tagom fájt, de nagyon egybe’ éreztem magam, tudjátok milyen, mikor egy csudaszép lánynak teszitek be. Mellettünk valahol reggeli füstje szállt, hát felvettem a gatyám meg a felsőm, satöbbi, mire a kolekole őzikeszemek rámnyíltak, és a lány azt suttogta:

– ‘Reggelt, kecskefijú.

Én meg nevettem’s’mondtam:

– Elmegyek, hozok röggelit. – Nem hitte el, hogy visszajövök, hát megegyeztünk, hogy máj’ meglátja, és hogy nagyon fog ő még mosolyogni, mikor hozom nekije a früstököt.

A kolekole raktár mellett vezetett egy macskaköves út a Városfal mentén, de nem tudtam, merre van északnak, délnek, hát, ahogy ott gondolkoztam, mi merre, hova, a sáncró’ rám esik egy honokaa őr, pár centin múlt, hogy meg nem ölt.

A gyomrom elindult felfele, az’tán rögtön lefele.

Orrábó’ nyílvessző tollazata állt ki, a vessző vashegye meg hátul a fején jött ki. Akkó’ hasított belém a jaj, a borzalmas mi’történik ottan reggel.

A vad közelbe’valahol parti nem buli, hanem csatazaj’s’verekedés, jaja! A reggeli füstje égő zsúptető, jaja! A első gondolatom a többiek, hát ordítva inaltam vissza, mint a nyúl a völgylakó raktárak fele, a városközpontba.

– KONÁK! KONÁK! KONÁK!

Jaja, a szavak csinálta iszonyat sötét szárnyakon verdesve’s’tombolva visszahangzott végig Honokaán, az’tán menydörgő reccsenés és egy szörnyű kiáltás hallatszott, és megértettem, hogy áttörték a városkaput. Elértem a teret, de a hanyatthomlok pánik megbénított, meg a félelem, jaja, a félelem’s forró bűze visszafordítottak. Körbekerültem, a füstös, lángoló kis utcákon egyre közelebb’s’közelebb hallatszott a konák ordítása, a lovak dübörgése, a ostorok pattogása, hömpölygött mint a tsunami, és nem tudtam, merrő’ jöttem, vagy merre megyek, mikor há-bumm, egy tejszemű vak öregasszony a árokba taszajtott a sodrófájával, amivel a levegőt csépelte maga körül, visítva, mint a ludvérc: „Soha nem teszitek rám a mocskos kezetek.” De mikor feltápászkodtam, sápadt vót és mozdulatlan, mellébő’ vérvirágot fakasztott egy nyílvessző, és hirtelen whuiisss ostor tekeredett a lábamra, whuisss felkapott a levegő, whuisss, a fejem került alulra és áoúúú, nagyobbat koppant a utcakövön, jaja, mint amikor egy átok pájszerrel fejbe kólintanak.

Mikor felébredtem, a végtagjaimba’ szétáradt a fájdalom, jaja, mindkét térdem le vót verve, egyik könyököm nem hajlott és fel vót horzsolva, a bordáim megrepedtek, két fogam hiányzott, a állkapcsom sehogy se’ illett össze, a fejemen meg akkora búb, mintha még egy fejem nőtt vóna. Zsákot húztak rám, mint a kecskékre vágás előtt, kezem’s’lábam kegyetlen összekötve, valaki másokon feküdtem, és rajtam is összetört testek, jaja, és fájt, mint se’ azelőtt se’ az’tán annyira, bezony! Kocsikerék nyöszörgött és patkó kip-kopogott, és minden bukkanónál fájdalom fröcskölt szét a koponyámba’.

Tudtam, mi a helyzet. Elfogtak minket, és most visznek Konába rabszolgának, mint Ádám bátyámat. Nem vótam különösebben boldog, hogy még életbe’ vagyok, egy kupac fájdalom, tehetetlen, mint a kivérezni kampóra akasztott hájmadár. Egy vonagló lábfej nyomta a golyóim, hát suttogni kezdtem:

– Van itt még valaki ébren?

Tudjátok, aszittem, hátha valahogy sikerül kivergődnöm a csapdábó’, de egy károgó durva kona hang a fülemtől pár hüvelykre ránkreccsent:

– Kuss legyen, kötözöttfijúk, vagy, a szablyámra esküszöm, kitépem a nyelveteket mindenik dingókutyaszaros ötöknek!

Meleg’s’nedves csörgött a karomon, ahogy valaki rajtam fekvő pisilt, az’tán hideg nedves, ahogy teltek a percek. Öt beszélgető konát számoltam, három lovat és egy ketrecnyi csirkét. Elrablóink a lányokról beszélgettek, akiket feltéptek és meggyaktak Honokaa lerohanásakor, ebbő’ tudtam, hogy már vagy fél napja úton lehetünk. Éhes nem vótam, de húú, szomjas, mint a forró hamu. A egyik kona hangját felismertem, de nem értettem, az hogy lehet. Hosszú percenként harcipatkók dübörögtek el mellettünk a úton, és a „Mi a helyzet kapitány!”-ok, „Igen, uram!”-ok meg a „A csata jól áll!”-okbó’ kitanáltam, hogy a konák nemcsak úgy rajtaütöttek Honokaán, hanem Nagysziget egész északi részét elfoglalták, és abba’ benne vót a Völgyek is. A én szülőföldem.

– Szonmi – könyörögtem Jólelkű Szonmi, vigyázd a családom meg a rokonaim.

Végül beájultam, és a kolekole lánnyal álmodtam, de a mellei meg a oldala hideg vót, mint a hó meg a lávakő, erre megin’ felébredtem a kocsin, mer’ a alattam fekvő rabszolga megholt, és a ő teste szívta el belőlem a meleget.

– Héi, kona, itt egy megholt, lehet, hogy a lovad megköszönné, ha a rakomány veszítene a súlyábó’ – kiáltottam.

A rajtam fekvő fijú felnyüszített, mer’ a kona kocsis hátracsapott a ostorával, hogy megköszönje, ó, milyen kedves, hogy aggódom a lováér’, lehet, hogy az a fijú pisilt rám. A madarak énekébő’ tudtam, hogy esteledik, jaja, és hogy egész nap mentünk a szekéren.

Egy hosszú perc múlva lehajítottak a szekérről, és megböktek egy kopjával. Kiáltottam’s’ficánkoltam, hallottam, ahogy a egyik kona aszondja: „Ez legalább még él.” És megfogtak, egy kunyhó nagyságú sziklának támasztottak, és egy perc múlva levették a zsákot a fejemről. Felültem, hunyorogva körülnéztem a gyászos szürkületbe’. A Waimea úton vótunk, szitáló ködbe’, és pontosan tudtam is, hol, jaja, tudjátok, a itatótónál, és a jó nagy szikla, aminek nekitámasztottak, ugyanaz a szikla vót, ahol Meronima meg én a öreg Yanagival tanálkoztunk alig egy holddal azelőtt.

Néztem a konákat, ahogy három holt rabszolgát elhajintanak, azokat megeszik a hollók meg a dingókutyák, és már tudtam, mér’ vót ismerős a hang, tudjátok, a egyik rabló Lyons, a mesélő’s’áruló, Leary cimbije vót, hogy rohasztaná el Georgie bá’ a csontjait. A maradék tíz között csak én vótam völgylakó, jaja, legtöbben honomuk meg hawik vótak, asszem. Imádkoztam, hogy a három elhajintott között ne legyen ott Kobbery, a unokatesóm. Mind fiatalemberek vótunk, gondoltam, a idősebbeket megölték még Honokaába’, meg Meronimát is. Mer’ tudtam, hogy egy ilyen tomboló támadást nem élne túl, meg el se’ tudna menekülni. A egyik kona egy korty vizet locsolt a arcunkra a tóból, kinyitottuk a szánkat, hátha elkapunk néhány édes vízcseppet, nem nagyon sikerült, és ugyanúgy szomjaztunk. A főnök parancsolta a lovászfijúnak, hogy üssön sátort, az’tán beszédet mondott a reszkető zsákmánynak.

– Máma reggeltől kezdve – szónokolt a tetovált bitang – a életetek, jaja, a testetek kona tulajdon, és minél előbb elfogadjátok ezt, annál biztosabb, hogy mint rabszolgák eltengődtök a konáknál, Nagysziget, és máj’ valamikor egész Hawaii jogos örököseinél. –

Azt is mondta, új élet, új szabályok, de szerencsére könnyű megtanulni. – Rabszolgák, a első szabály, csinálod, amit a kona tulaj parancsol, de gyorsba, és nincs na’de’mér’. Nem csinálod, és a tulaj egy kicsit, vagy nagyon összever, ez tőle függ, hogy tanuljatok meg engedelmeskedni. Második szabály, a rabszolga nem beszél, csak ha a tulaj kérdez. Ha beszél, a tulaj, vagy én, kivágja a nyelvetek. Harmadik szabály, nem variáltok, hogy szökés így’meg’úgy. Amikor eladunk következő holdba’, a arcotokra sütjük a tulaj billogját. Mindég kilógtok majd a tisztaszülött konák közül, mer’ nem is vagytok azok, kimondom a őszintét, a széljártaiak mind torzszülött barmok. Ha variáltok, esküszöm, amikor elkapnak, a tulaj levágja kezetek’s’lábatok, a fütyköst is, azt a szátokba tömi, és ott hagy a út szélén, hagy örüljenek a legyek meg a patkányok. Asziszitek meghaltok gyorsba, de én má’ párszor megcsináltam, és meglepő lassú, higgyétek el, láttam. Még azt is mondta a főnök, hogy minden tulaj megöl egy rossz vagy lusta szolgát időnként, hogy a többiek megjegyezzék, mi vár a lógósokra. A végén megkérdezte, van-e kérdés.

Nem vót, á-á. A mi, békés széljártaiak testünket megtörték a sebeink, a éhez’s’szomjaz, a lelkünket meg a rabszolga-jövő, amit magunk előtt láttunk. Se’ család, se’ szabadság, se’ semmi, csak fájdalom és dógozni, az’tán halál, és akkó’ hol születik majd újra a lelkünk? Kíváncsi vótam, tanálkozok-e Ádámmal, vagy ő már frankón holt, vagy mi van. Egy lányos arcú hawi fijú kicsit nyüszíteni kezdett, de még csak kilences vagy tízes vót, hát hagyták, igazábó’, mindünket siratták a könnyei, jaja. Jónás val’szeg mostanra má’ rabszolga, Szusszi meg Barka is, de rájuk borzalmas vót gondolni, tudjátok, mindketten szép lányok. Viszont Mama má’ nem vót fiatal... Mire is használnák a konák? Ki akartam verni a fejembő’ a sodrófás öregasszonyt, aki a árokba taszajtott, de nem sikerült. Lyons odajött, „Bu!” ijesztette a lányos arcú kisfijút, hogy az még jobban nyüszített, ő meg nevetett, az’tán lekapta a bölcselőd-csizmákat a lábamró’. Felvette, úgy csodálta őket.

– Zakri Kecskefijú nem mászkál többet a Mauna Keán kincskeresni, ezek má’ nem kellenek neki, á-á – mondta a áruló.

Nem mondtam semmit, de Lyonsnak nem tetszett az se’, ahogy nem mondtam semmit, hát fejen’s’ágyékba rúgott a saját csizmámmal. Nem vótam benne biztos, de asszem a főnök után ő következett a rangsorba’, mer’ senki se’ kötött bele, hogy a csizmáimat behúzza tőle.

Ránkesteledett, a konák hájmadarat sütöttek, és akármelyikünk odaadta vóna a lelkét egy csepp nyelvünkön olvadó zsírjáér’ annak a csirkének. Fázni kezdtünk, persze a konák nem akarták, hogy nagyon le legyünk pukkanva, mikor eladnak, de azt se’ akarták, hogy erőre kapjunk, mi tízen vótunk ők meg csak öten. Kinyitottak egy üveg pálinkát, ittak, az’tán ittak még, és szétmarcangolták a csudafinom illatú csirkét, és ittak még. Sustorogtak, minket méregettek, az’tán egy kona odajött egy fáklyával. Mindenikünkre rávilágított, a társai meg „Jaja!”-t vagy „Á-á!”-t ordítottak. Végül eloldozta a lányos hawi fijú lábait, odatámogatta a sántikálót a tűzhöz. Megengedték, hogy melegedjen, adtak neki csirkét’s’pálinkát. Minket többieket, akikről megfeledkeztek, kimerített a éhség meg a fájdalom meg a itatótónál a kutyák, és szörnyen irigyeltük a hawi fijút, egészen addig, amíg Lyons jelet nem adott, és le nem rántották csórikám gatyáját, lefogták, és megerőszakolták a lukát, felváltva, hájmadár-zsírral kenték, hogy csússzon.

Pont Lyons gyakta a szerencsétlen gyereket, mikor felhangzott egy kssss, és Lyons összecsuklott. A másik négy kona elkezdett röhögni, aszitték, a ital döntötte fel, de az’tán megin’ kssss, és egy másik kona szeme közé két vörös folt nőtt, ő is eldőlt, mint a kivágott fa. Egy kona lépett a tisztásra sisakban’s’köpenybe’, valami lábszárcsontot tartott maga előtt a maradék három rablóra. Egy újabb kssss, és a kona fijú is összeesett. Ekkor a főnök felkapta a kopjáját, és a sisakos vadász fele hajította, de az valahogy kitért, és a hátán átperdült a földön, hogy a kopja csak a köpenyét tépte fel, őt nem érte el. Egy kssss széthasította a kona főnök felsőtestét, ami valahogy két félbe vált. A döbbenésembe remény csírázott, mikor suhí!, a utolsó kona ostora rátekeredett a halálhozó lábszárcsontra, és suhí!, a lőszerszám hirtelen átröppent a megmentő vadász kezéből a ellenség kezébe, mint a villám. A maradék kona a vadász fele fordította a szerszámot, közelebb ment, nehogy mellélőjön, és láttam, ahogy megnyomja a bütyköt, az’tán KSSSS! a kona feje nincs, mögötte a kenyérfa meg ropogva fellángolt meg gőzölgött a esőbe’.

A teste egy árva percre még úgy maradt, támasz nélkül inogva, mint a járni tanuló baboá, az’tán... puff! Értitek, összecserélte a lőszerszám száját a másik végével, és a saját fejét bummvillám tanálta el. A titokzatos kona harcos felült, gyengéden megdörzsölte a könyökét, lekapta a sisakját, és szomorúan bámulta a öt holtat.

– Öreg vagyok én má’ ehhez – mondta Meronima elkeseredve’s’sötéten.

Eloldoztuk a többieket, és odaadtuk nekik a kona kaját, Meronimánál a nyeregtáskába’ vót elég mindkettőnknek, a kiszabadított szerencsétlen csóriknak meg minden segítséget oda kellett adni, amit lehetett. A csizmámat visszavettük Lyonstól.

– Háborúba’ – tanított Meronima – először a csizmáddal törődj, csak utána a kajával meg a többivel.

A megmentőm csak később mondta el a egész meséjét, mikor a Szélvédte Kohalába’ tanáltunk egy Régiek romot, és kívülről nem látszó kis tüzet gyújtottunk a bokorba’.

Amúgy egyszerű mese, jaja. Meronima nem vót a völgylakók raktárába’, mikor a konák megtámadták Honokaát, á-á, a városfalon üldögélt, és a tengert rajzolta, hát egy égő nyílvessző kiütötte a kezéből a rajzfüzetet. Visszajutott a völgylakókhoz, mielőtt a városkapu összedőlt, de Mézge bácsi mondta neki, hogy én nem vagyok velük, ezér’ elindult megkeresni, és ekkor látta a családomat utoljára. A lovat meg a sisakot egy kona főnöktől szerezte, aki egy mellékutcába’ rontott rá, de má’ többé nem ront rá senkire. Konának öltözve, a teljes zűrzavar’s’anarkija közepette Meronima kitrükközte magát a mészárlásban égő városból. Nem csata vót, tudjátok, á-á, hanem inkább rajtaütés, a Szenátor őrsége igyekezett elsőnek megadni magát. Meronima először a északi Völgyeknek lovagolt, de Kukuihaele környékén konák gyülekeztek, hogy lerohanják a Völgyeket, hát befele fordult, rá a Waimea útra, de azt a utat meg erősen figyelték, és ha megállítják, nem tudja átrázni őket, hogy kona. Ekkor délnek fordult, hátha eléri Hilót, és az még nincs a konák kezén. De Szonmi ott tartotta egy helybe’ elég ideig ahhoz, hogy meglásson egy arra zötyögő szekeret, és mit lát kandikálni a szekér hátuljába’, két, bölcselőd-csizmába bújt lábszárat, és ő csak egy széljártai embert ismer, akinek bölcselőd a csizmája.

Nappal nem mert támadni, egyszer meg elvesztette a szekér nyomát, mer’ kikerült egy szakasznyi lovat, és ha a konák nem ordítanak, mint a sakál miközbe’ a hawi fijút búbolják, továbbment vóna, és meg se’ tanál minket a sötétbe’. Jaj, milyen veszélybe dobta a életét, hogy belevágott kiszabadítani!

– Mér’ nem bújtál el, és mentetted a saját bőröd? – kérdeztem. Buta’s’nem értem képet vágott.

Jaja, de most mi’csinálunk? A gondolataim reszketve száguldottak.

– A Völgyeket val’szeg má’ kifosztották’s’felgyújtották... és ha Hilo még áll, nemsoká’ elesik...

A barátom bekötözte a sebeim’s’zúzódásaim, az’tán a számhoz emelt egy bögrét meg egy gyógyszerkavicsot, és aszonta:

– Ez máj’ segít meggyógyítani a összetört testedet, Zakri. Ne magyarázz itt össze’s’vissza, aludj.

A Régiek széllelbélelt romházába’ a levelek berepültek a ablakon, és egy mormoló ember ébresztett. Vagy egy tucat helyen sajgott, de má’ nem vót olyan éles a fájdalom. A reggel ropogós vót, Szélvédte felől fújt a szél, de emlékeztem a kétségbeesést, amivel a új időszámolás beköszöntött Széljártába’, és jaj, magamba’ fel is nyögtem, hogy nem álmodok. A szoba másik sarkába’ Meronima beszélt oriszonon a szigorú bölcselőddel, aki elkapott, mikor akkó’ először átkutattam Meronima cuccát. Egy percre csodálva bámultam, tudjátok, a oriszon képein a színek csípősebbek’s’fényesebbek. Az’tán látta, hogy felkelek, és fejbólintással köszönt. Meronima is megfordult, és mi’zujsozott.

– Jobb, mint tegnap.

Odamentem, hogy megnézzem azt a csoda Teknikát. A ízeim meg tagjaim halkan feljajdultak. Meronima mondta, hogy má’ tanálkoztam evvel a bölcselőddel, akit Homouszionnak hívnak, és mondtam, hogy nem felejtettem el, mer’ úgy megijedtem tőle. A szellemkép bölcselőd figyelt, és a csontos feje egy bolhányival barátságosabb lett.

– Ó Zakri, bárcsak ne ilyen nehéz időkbe’ tanálkoznánk – mondta Homouszion –, de megkérlek, vezesd el Meronimát egy utolsó kirándulásra, a Macskaszemekő Mólóhoz, tudod, hol van?

Jaja, tudtam, a Pololu-hídon át Ut’só-völgyön északnak, nagy hosszú földsáv, észak-keletnek tart. Nem-e Meronima Hajója ott horgonyzik a Macskaszemekő Mólónál?

A két bölcselőd összenéztek, és egy perccel később Homouszion aszonta.

– Meg kell osztanunk veled egy rossz hírt a bajról, ami minket ért, sajnálom. A oriszonok Bölcselődén meg a Hajón napok óta nem válaszolnak egy transzmisszijóra se’.

– Mi az a transzmisszijó? – kérdeztem.

– Üzenet – mondta Meronima. – Egy kép, gyűlés, oriszonon keresztül, mint ahogy most Homouszion meg én beszélünk.

– Összetörtek a oriszonok? – kérdeztem.

– Lehet, hogy sokkal rosszabb – mondta a képember –, tudod, a utóbbi holdnapokban Ank’ridge-től nyugatnak ragály ütötte fel a fejét Bölcselőde-sziget közelében, jaja, szörnyű betegség, amit nem tudunk gyógyítani. Aki elkapja, kétszázbó’ egy éli túl, jaja. Mi Hawaiin levő bölcselődök jobb, ha hozzászokunk, hogy csak mi maradtunk, mer’ a Hajó val’szeg nem jön.

– Na de Anafi, Meronima fija? – Meronima arcát látva bárcsak leharaptam vóna a nyelvem, mielőtt ez kiesett a számon.

– Sohase’ fogok biztosat tudni – mondta a barátom olyan komoran, hogy maj’nem elbőgtem magam. – Nem én vagyok a első, aki így éli le a életét, és nem is én leszek a utolsó se’.

Ettől, én se’ értettem mér’, de reménykedni kezdtem. Megkérdeztem Homousziont, mennyi bölcselőd van most Egész Hawaiin.

– Öt – válaszolta.

– Ötszáz? – kérdeztem újra.

Homouszion látta a elkeseredésemet, tudta is, mér’.

– Á-á, csak öt. A szigetlánc minden nagyszigetén egy. A mi egész való igazink egyszerű, és itt a ideje, hogy megtudjad. Féltünk, hogy a ragály eléri Bölcselődét, és elfújja a Civ’lizácijó utolsó fényes lángját. Olyan helyet kerestünk, ahol tovább folytathatjuk a Civ’lizácijót, de nem akartunk titeket, belsőföldi embereket megijeszteni azzal, hogy sokan jövünk idegenek.

– Hát, látod – tette hozzá Meronima –, a félelmed, hogy valami más a igazi szándoka annak, hogy idejöttem, nem vót teljesen alaptalan.

Engem az ekkor má’ egyáltalán nem érdekelt. Mondtam, hogy ha a bölcselődök olyanok, mint Meronima, jaja, a Völgyek akár ötezret is szívesen látnak.

Homouszion arca elsötétült a gondolatra, milyen kevés bölcselőd maradt.

– A én törzsem főnöke itt, Mauin, barátságos, mint a ti Priorisszátok. Parancsolta kettő harci kajaknak, hogy keljenek át a Maui-tengerszoroson, azok lesznek Macskaszemekő Mólónál holnapután délbe’.

Megesküdtem neki, hogy addigra épegészbe’ odaviszem Meronimát.

– Akkó’ máj’ élőszemélybe’ is megköszönhetem neked, hogy segíted.

Homouszion azt is mondta, hogy lesz hely nekem is a kajakokon, ha el akarok menekülni Nagy-szigetrő’, mehetek vele.

Ettől kijózanodtam.

– Köszönöm – mondtam a magányos bölcselődnek –, de itt kell maradnom, megkeresni a családomat.

Még egy éjszakát bújtunk a romok között, hogy a izmaim pihenjenek és a sebeim gyógyuljanak. Szívszaggató vót nem visszarohanni a Völgyekbe harcolni vagy megmenteni a többieket, de Meronima látta a kona lovas íjászokat Kukuihaele felől a Völgyekbe özönleni, és meggyőzött, hogy a Völgyekbe’ nem tarthatott napokig a csata, á-á, nemhogy napok, órák alatt véget ért, jaja.

Sivár’s’kísérteties napunk vót. Meronima megtanított, hogy’ kell használni a külölleges lábszárcsont lőszerszámot. Először ananászon, az’tán óriásbogáncson, a végén meg makkszemen gyakoroltunk, amíg bele nem jöttem. Őrködtem, Meronima aludt, az’tán Meronima őrködött és én aludtam még egy kicsit. Nemsokkal később újra tüzet gyújtottunk a alkonyködbe’, és megvacsoráltuk a kona-adag sózotthúst algával, meg ettünk marakuját, ami a romok között nőtt. Adtam a lónak zabot, megveregettem a hátát, és elneveztem Woltnak, mer’ rút vót, mint a unokatesóm, de az’tán fájdalmamba’ elszomorodtam, mer’ nem tudtam, ki él még a rokonok közül, és ki nem. Megmondva a őszintét, nem tudni a legrosszabbat rosszabb, mint tudni.

Egy hirtelen gondolattal megkérdeztem Meronimát, honnan tud egy hajósasszony úgy lovagolni, mint a konák. Bevallotta, hogy a bölcselődök általába’ nem tudnak, de ő lakott egy swannekke nevű törzzsel, Ank’ridge-en túl, még Far Couveren is túl. A swannekkék lovakat tenyésztettek, ahogy a völgylakók kecskéket, jaja, és ott a pulyák előbb tudnak lovagolni, mint járni, és mikor velük élt, megtanulta. Meronima sokat megtanított nekem a népekről, akiknél járt, de most nincs idő azokat is elmesélni, á-á, későre jár. Megbeszéltük a másnapi utat, tudjátok, kétfele mehettünk, a Kohala-gerincen Kilenc Völgyek fölött, vagy lefele a Waipio-folyó mentén, Ábel erődjének, hogy kikémleljük, amit ki lehet. Értitek, nem tudtuk, hogy a konák nem-e megtámadták’s’felégették’s’kiürítették a Völgyeket, mint Mookinit, vagy a mi földünket el akarták foglalni, betelepedni, és belőlünk rabszolgát csinálni a saját tanyáinkon. Megesküdtem, hogy elviszem Meronimát épegészbe’ a Macskaszemekő Mólóhoz, és reckírozni, hogy kona lovasokba botlunk, nemépész, á-á, de Meronima megmondta, hogy először kikémleljük a Völgyeket, ezzel eldőlt, merre megyünk másnap.

A hajnali köd ragadt, mint a nyúlós iszap. Nem vót könnyű a lóval a Kohala-gerincen meg a Waipio forrásánál a sűrűbozótba’, nem tudva, nem-e ránk vár egy szakasz kona a nádas túloldalán, amekkora zajt csaptunk. Általába’ gyalogoltunk, a lovat meg kantáron vezettük, és az’tán végre délbe’ elértük a forrást, a lovat megpányváztuk szurdoknak fel egy lapályba’, és a maradék mérföldet Ábel tanyájáig végigkúsztuk a fenyőágak alatt. A ködbe’ minden facsonkot kuporgó kona őrszemnek néztem, de azér’ megköszöntem Szonminak, hogy elrejt a homály. Mikor elértük a peremet, kikukucskáltunk egy helyrő’, ahonnan ráláttunk a erődtanyára. Szomorú látvány vót, jaja. A tanyának csak a ajtaja állt, a falak meg a többi ólak’s’istállók mind üszkös romok. A szemöldökfán egy ruhátlan ember lógott, jaja, bokájánál fogva felakasztva, kona szokás, lehet, hogy Ábel, lehet, hogy nem, de a hollók má’ feltépték a beleit, és néhány bátrabb dingókutya a földről zabálta, ami kilotyogott.

Ahogy leselkedtünk, láttuk, hogy körülbelül harminc-negyven völgylakó rabszolgát hajtanak elfele, Kukuihaele irányába. Soha el nem felejtem azt a látványt, halálom napjáig, meg utána se’. Vót, aki a zsákmányt meg holmit húzta szekér elé fogva. Konák ordítottak, parancsolgatva balhéztak, pattogtak a ostorok. Túl ragadós vót a köd, hogy kivegyem a arcokat, de jaj, nyomorult alakok vonszolták magukat a Loccsogó-gázló fele. Árnyak, kísértetek.

– Nézd a nagy-szigeti utolsó Civ’lizácijós törzs sorsát – gondoltam –, jaja, a Iskolaházunk meg a Bálványfa-házunk mind hiába, rabszolgák leszünk a kona mezőkön’s’tanyákon’s’ istállókba’s’ágyakba’, és az’tán vár a gödör mélye a szélvédtei földbe’.

Mit csinálhattam vóna? Rontsak rájuk? Vagy húsz lovas kona hajtotta őket Szélvédtének. Meronima lószerszámával le tudtam vóna szedni ötöt, ha szerencsém van, talán többet, és az’tán? A konák leszúrják mind a völgylakókat, ha látják, hogy megtámadták őket. Itt nem Zakri, a Gyáva, és Zakri, a Bátor, itt Zakri, a Öngyilkó harcolt Zakri, a Túlélő ellen, és nem szégyellem bevallani, melyik Zakri győzött. Jeleztem Meronimának, hogy vissza a lóhoz, a könnyeimet nyeltem.

Te, törpeember, hozzál nekem sült tarókrumplit. Ahogy azt a kétségbeesést emlékezem, teljesen elhagy a erőm.

Visszafele baktatva a Kohala-legelőkre a köd elgomolygott alattunk, és délnek a Mauna Kea magasodott fel tisztán a felhőtengerbő’, és, úgy látszott, frankón egy köpésnyire, jaja, hát oda is köptem egy jó magvasat. Lehet, hogy a lelkem rohad, és a szerencsém rohad, de azér’ még én is átkozódhatok. Mindenik Kilenc Vág Völgyekbő’ fekete füst kígyózott a égre, és, asszem, akkó’ reggel Nagyszigeten a összes égi’s’földi dögevő állat ott rikácsolt és zabálta degeszre magát a mi Völgyeinkbe’. Fenn a legelőkön néhány kecske kóborolt, vótak a enyéim közül, meg Kaimábó’ is, de egy kecskepásztorral se’ tanálkoztunk, á-á. Egy-kettőt megfejtem, és megittuk a tejet, mint ut’só szabad völgylakók. A Lapicka-hágón keresztül mentünk lefele Hüvelyk-szikla fele, Meronima ott rajzolta a első térképet öt holddal ezelőtt, jaja, a hangáson túl, ahol hat holddal korábban Rózsás meg én összebújtunk. A napsütésbe’ gőzölgött a pára’s’harmat, és egy finoman szőtt szivárvány alatt megpillantottam a Iskolaházat, földig rombolták, elszenesedett falak, nincsenek többé a utolsó könyvek, a utolsó óra. Lelovagoltunk a Elepaio-patakhoz, én leszálltam, Meronima feltette a sisakot, és lazába összekötötte a kezem, ha észrevesznek asziszik, elkapott egy szökevényt, ezzel időt nyerhetünk. Így mentünk végig a ösvényen Kiuni tanyájáig, ami legelső tanya vót szurdoknak fel felől. Meronima is leszállt, megmarkolta a lőszerszámot, és mint a kisegerek osontunk csendbe’ házról házra, de a szívem dörömbölt, jaja. Nagy csata vót, a holmi szétzúzva’s’összetörve, de holttestek nem hevertek szanaszét, á-á. Vettünk a kajából a útra, tudom, Kluni szívesen adta vóna. Elfele a kapun mentünk ki, akkó’ megláttam egy nem jó kókuszdijót egy póznán, legyek dongták körül, ezér’ közelebbről is megnéztük, és nem kókuszdijó vót, á-á, Szörpol Kluni feje, jaja, még a pipája is a szájába’.

Tesók, a festett arcú konák ilyen vadember barbárok. Egyszer megbízol egybe’, véged, az biztos. Szörpol levágott feje miatt tomboló ideg jött rám, ahogy tovább trekkeltünk lefele a Bailey tanyához.

Egy vödörbe’ túrosodó kecsketej ült a istállóajtóba’, nem tudtam elűzni a képet, ahogy Szusszit elrángatják, felborul a fejőszék, és mit csinálnak vele, jaj, szegény lelkem, drága húgommal. Csapatnyi lópata dagasztotta a sarat a udvaron. A kecskéinket szétzavarták, a csirkéinket lenyúlták. Mennyire csendes vót. Nem kattog a szövőszék, Barka nem dalol, Jónás nem lopja a napot szanaszét. Egy szajkó, meg csordogáló víz, más semmi. Nincs szőőrnyűű látvány a kapufélfán, ezt azér’ megköszöntem Szonminak. A házba’ a felfordított asztalró’ leestek a tojások meg a sárgabarack. Minden szobánál rettegtem, mit tanálok benn, de á-á, Szonmi jóságának hála úgy látszott, a családomat még nem mészárolták le... Mellbevágott a bűntudat’s a szomorúság.

Bűntudat, mer’ a lelkem félig má’ rohadt, mégis én mindég túléltem’s’megmenekültem. Szomorúság, mer’ a összetört életem romjai ott feküdtek előttem szanaszerte szétszórva. Jónás játékai, amiket még Papa faragott évekkel azelőtt. A ajtófüggönyöket, amiket Mama szőtt, meglebbentette a nyárvégi finom szellő. A levegőbe’ égett hal és kábfű szaga. Barka házi feladata a ‘skolába még ott hever a asztalon, ahol tanult. Nem tudtam gondolkodni, se’ mit’mondani, se’ hogy mi történik.

– Mit csináljak? – kérdeztem a barátom, mintha magamnak beszélnék. – Mit csináljak?

Meronima egy fadobozon ült, amit Jónás csinált, Mama szerint Jónás első remekműve.

– Hideg és sötét a döntés, Zakri – válaszolta. – Maradni a Völgyekbe’, amíg el nem kapnak rabszolgának. Bujkálni és maradni, amíg a konák támadnak, és vagy megölnek, vagy elkapnak rabszolgának. Bujkálni a vadonba, mint a kóbor remete, míg el nem kapnak. Át a tengerszoroson velem Mauira, és val’szeg örökre elhagyni Nagy-szigetet.

Jaja, frankón ennyi választás vót, de egyet se’ tudtam dönteni, csak azt tudtam, hogy amíg nem bosszulok azér’, ami itt történt, én Nagy-szigetről el nem megyek.

– Nem ez a legbiztonságosabb hely ülni és gondolkodni, Zakri – mondta Meronima olyan gyengéden, hogy végül záporozni kezdtek a könnyeim.

Ahogy lóra szálltam, hogy indulunk vissza szurdoknak felfele, eszembe jutottak a családi bálványfáink a Bálványfa-házba’. Ha otthagyom őket, hogy szép lassan tűzifát aprítsanak belőlük, soha semmi se bizonyítja, hogy a bailey-tanyai Bailey család élt valaha. Ezér’, usgyi, visszaszaladtam, hogy elhozzam őket. Ahogy kijöttem a tornácra, hallom, a kamrába’ egy edény leesik a polcról. Kővé dermedtem.

Lassan megfordultam’s’odanéztem.

Egy kövér patkány sétált ott peckesen, rosszindulat sütött a szeméből, a bajuszát gonoszul csavargatta.

– Fogadok, mostmá’ sajnálod, Zakri, hogy nem vágtad el a kötelet a én fertályom falán mászva, jaja? Ez a sok gyász’s’szomorúság nem történt vóna.

Meg se’ hallottam a hazugok hazugát. A konák úgyis támadtak vóna, semmi köze nem vót annak ahhoz, hogy megtagadtam, amit a Bűzös Ürdünge parancsolt. Felkaptam egy fazekat, hogy hozzávágom Georgie bá’-hoz, de amíg céloztam, a kövér patkány eltűnt, és a üres bal oldali szobábó’, amibe be se’ néztem, mély sóhaj hallatszott a ágyról, jaja. Tudtam, hogy inalnom kéne, mint a nyúl, de mégse’, hanem lábujjhegyen a szobához mentem, és benn megláttam a kona őrt, ahogy ott fekszik a puha takarókon, beütött neki a mormon-völgyi kábfű. Értitek, olyan biztos vót, hogy a völgylakókat elintézték’s’leigázták, hogy betépett, szolgálatba’.

Itt feküdt előttem rettegett ellenségem. Tizenkilenc-húsz lehetett. A ádámcsutkáján, ahol fehéren világított a bőr két gyíktetkó között, lüktetett egy ér.

– Rám tanáltál, hát nyiszálj ketté – suttogta a ádámcsutka. – A bicskáddal.

Emlékezitek a második augurálást, jaja, én is emlékeztem.

– Alvó ellenség, torkát el ne vágd.

A második augurálás frankón ezt a percet jövendölte. Parancsoltam a kezemnek, hogy mozduljon, de valahogy mintha hozzám lett vóna szögelve. Verekedtem én eleget, ki nem, de még sohase’ öltem meg senkit. A Völgytörvény tiltja a gyilkolást, jaja, ha elvetted valakitől a életet, senki nem piacolt veled, vagy tanálkozott veled, vagy akármi, mer’ a lelked olyan mérgezett, hogy ragályos. Mindegy, ott álltam a saját ágyamnál, a bicskám pár hüvelykre egy puha fehér ádámcsutkától.

A szajkó hangosan’s’peregve rákezdte. A madárhangok, mint mikor a bicskád élezed, s akkó’ megértettem. Tudtam, mér’ ne öljem meg a konát: a völgylakók nem kapják má’ vissza a Völgyeket, megrohasztja a elátkozott lelkemet, ha a mostéletbe’ konának születtem vóna, önmagam ölném meg, ha, mondjuk, Ádámot befogadta egy kona család, akkó’ ez itt a bátyám, őt ölném meg. Georgie bá’ akarta, hogy megöljem. Ez nem elég indok, hogy hagyjam a francba, és csendbe’ elhúzzak?

– Á-á – feleltem a ellenségnek, és a bicskám elvágta a kona torkát.

Varázsvörös vér buggyant’s’pumpált’s’tajtékzott a bolyhos takarón, és tovább tócsába a kőpadlóra. A holt ingébe megtörültem a pengém. Tudtam, hogy ezér’ még megfizetek, de, ahogy má’ mondtam, ebbe’ a felfordult világba’ nem mindég lehet mindent jól csinálni.

Kifele a rohanó Meronimába ütköztem.

– Konák! – sziszegte.

Arra nem vót idő, hogy elmagyarázzam, mit, mér’, merre. Gyorsba begyömszöltem a bálványfáinkat a nyeregtáskába, Meronima meg felrántott a nyeregbe. Mézge néniék felől a ösvényen három-négy ló közeledett. És, ó, utoljára vágtattunk elfele Baileyből, de úgy, mint akinek a ürdüng lóg a seggébe’. Férfiak hangját hallottam, visszanéztem, és láttam a fügefasoron túl csillogó páncélokat, de Jólelkű Szonminak hála, ők nem látták, ahogy eltűzünk. Egy perc múlva kagylókürt búgott’s’visszahangzott a Völgyekbe’, jaja, háromszor, és tudtam, a konák megtanálták a őrszemet, akit megöltem, és most riadóztak:

– Még van szabad völgylakó.

Tudtam, hogy megfizetek, hogy nem tartottam a második augurálást, jaja, de hogy ilyen hamar, és sajnos velem Meronima is!

De a szerencsénk még kitartott. A elsőre más riadók feleltek, jaja, de szurdoknak lefele felől, mi meg a Lapicka-hágón át nyargaltunk visszafele, féltünk, de nem kaptak el. Hajszál híján sikerült csak elmenekülni, még egy perc nálunk a tanyán, és a kona lovasok meglátnak, és üldözni kezdenek. Elkerültük a nyílt Kohala-gerincet meg legelőket, a erdő szélén mentünk, takarásba’, és csak ekkor vallottam be Meronimának, hogy megöltem a alvó őrt. Nem tom, mér’, de a titkok, mint a szuvas fogak: ha nem húzod ki őket, megbetegszel tőlük. Meghallgatott, de nem bírált engem.

Tudtam egy bújbarlangot a Mauka-vízesésnél, oda mentünk, hogy ott töltsük Meronima utolsó éjszakáját Nagyszigeten, ha minden úgy sikerül, ahogy szeretnénk. Reméltem, hátha Wolt, vagy Kobbery, vagy valaki más kecskepásztor elbújt ott a barlangba’, de á-á, üres vót, csak a csergéket tanáltuk, mi kecskepásztorok készítettük őket oda, ha ott kell aludni. Passzátszél nyerített, aggódtam a kajakokér’, amik hajnalba’ indulnak Mauiról, de annyira nem vót hideg, tüzet se’ gyújtottam, nem reckíroztam a ellenség orra alatt, á-á. Megmostam a sebeimet a tóba’, Meronima megfürdött, az’tán megettük a Klunitól hozott kaját, és a otthonról hozott fügét, amit akkó’ raktam el, mikor visszamentem a bálványfákér’.

Amíg ettünk, megállás nélkül emlékeztem’s’meséltem a családomról, jaja, Papát és Ádámot is, aszittem, ha a szavakba’ életre kelnek, akkó’ a testbe’ is életre kelnek. Tudtam, hogy Meronima szörnyen hiányozni fog, ha elmegy, értitek, nem vót má’ senkim Nagyszigeten, akit ne igáztak vóna le. A Hold Hölgy felkelt, ezüst sajnálószemmel lebámult a felperzselt’s’csodaszép Völgyekre, és a dingókutyák gyászolták a holtakat. Gondolkodtam, vajon a népem lelkei hol születnek újra most, hogy völgylakónő többet má’ nem hord ezen a földön baboát a hasába’. Jó lett vóna Priorissza, hogy megtanítsa, mer’ se’ nekem, se’ Meronimának fogalma se’ vót.

– A mi bölcselőd hitünk szerint – mondta egy percnyi gondolkodás után –, ha megholtál, megholsz, és nem jössz vissza.

– Na de mi lesz a telketekkel? – kérdeztem.

– A bölcselődök szerint nincs olyan, hogy Lélek.

– De ha nincs utána semmi, nem borzalmasan hideg a halál?

– De igen – nevetett valahogy furán, nem mosolyogva –, jaja, mi hitünk borzalmasan hideg.

Akkó’ egyetlenegyszer nagyon megsajnáltam. Priorissza szerint a lelkek a égen járják a idő vándorútját, ahogy a felhők szállnak a égbolton. Szonmi a kelet és a nyugat, Szonmi a térkép és a térkép széle, és minden, ami azon túl van. A csillagok ragyogtak, először én őrködtem, de tudtam, Meronima nem alszik, á-á, gondolkodott’s’forgolódott a takaró alatt, az’tán egyszer csak feladta, és mellém telepedett a holdvilágos vízesést bámulni. A kérdések csak szaporodtak a fejembe’, mint a himlőpettyek.

– Se’ a völgylakók, se’ a bölcselődök tüze nem lobog máma este, nem-e azt jelenti, hogy a vademberek legyőzik a Civ’lizácijós embert? – kérdeztem.

– Nem a vademberek győzik le a Civ’lizácijós embereket – spekulálta Meronima –, hanem a nagy számok a kis számokat. A Tudás hosszú évekre előnyt adott, ahogy a lőszerszámom is pluszba segített a Itatótónál, de ha nincs elég dolgos kéz meg ember, az a plusz egy napon lenullázódik.

– Akkó’ jobb vadembernek lenni, mint Civ’lizácijósnak?

– Mi a igazi jelentése ennek a két szónak?

A vadembereknek nincsenek törvényeik – mondtam –, a Civ’lizácijósaknak vannak.

– Ennél többrő’ van szó. A vadember a mostba’ rendezi el a szükségleteit. Ha éhes, eszik. Ha mérges, verekszik. Ha rájön, bevágja egy nőnek. Neki a szüksége parancsol, ha a szüksége azt parancsolja: „Ölj!”, öl. Mint a vicsorgó vadállatok.

Jaja, a konák ilyenek.

– A Civ’lizácijósnak is ugyanazok a szükségei, de ő messzibb lát. A kajának a felét megeszi most, jaja, a másik felét elülteti, hogy másnap se’ legyen kajára gondja. Ha mérges, leáll, és gondolkodik, hogy legközelebb ne rágjon be. Ha rájön, hát, nekije is vannak húgai meg lányai, akiknek tisztelést akar, ezér’ ő is tiszteli a másik húgát vagy lányát. A akarata irányít, nem a szüksége, ezér’ ha a akarata parancsolja a szükségének: „Ez tilos!”, akkó’ megáll.

Erre megin’ megkérdeztem, akkó’ jobb vadembernek lenni, mint Civ’lizácijósnak?

– Idefigyelj, a vadembereket a Civ’lizácijósaktó’ nem a törzsük vagy a hitük vagy hegyvonulatok választják el, á-á. Minden emberbe’ lakik mindkettő, jaja. A Régieknek annyi Tudásuk vót, mint a összes istennek együttvéve, de vadak is vótak, mint a sakálok, ezér’ jött el a Összeomlás. Ismertem olyan vadembereket, akiknek csodaszép Civ’lizácijós szív dobogott a mellükbe’. Biztos van ilyen kona is. Annyi mondjuk nincs, hogy a egész törzs rá hallgasson, de ki tudja, egy napon mi lesz? Egyszer egy napon.

Máj’ egyszer egy napon, az nekünk csak egy bolhányi remény.

– Jaja, tudom, egy bolha kicsinyke – mondta Meronima –, de annál nehezebb megszabadulni tőle.

Mikor a barátom végül elaludt, a Hold Hölgy egy húúha különös formájú anyajegyre világított pont a lapickája alatt. Mintha valami kis tenyérnyom lenne, jaja, egy pöttybő’ hat ujj nyújtózott hatfele, fehéren világított a sötét bőrén, csodálkoztam, korábban mér’ nem láttam. Feljebb húztam rajta a takarót, nehogy megfázzon.

A Mauna-patak lefele kígyózott a Mauka-völgy sötétjébe’, jaja, a egész völgybe’ csak öt-hat tanya vette belőle a vizet, a völgy meg amúgy nem vót valami barátságos, vidám hely, á-á. A maukai tanyákon nem tartottak kecskét, ezér’ a ösvényt kúszónövényindák’s’tüskebokrok lepték be, könnyen kiszúrták a ember szemét, ha nem vigyázott, meg a lónak is nehéz vót arra a járás. Engem Meronima háta mögé bújva is összevissza karmoltak a tüskék egy negyed mérföld alatt. A ut’só tanya völgynek fel, és a első, amit elértünk, a Szent-Szonmi tanya, a gazda egy Silvestri nevű félszemű, tarókrumplit meg zabot termelt. A pletyó szerint Silvestri máshogy szerette számtalan lányait, mint ahogy az természetes, és nem adott be eleget a Közösbe. A mosott ruha szanaszét a udvaron, a lányok sehol, de Silvestri maradt, torka átvágva, feje egy póznáról figyelte, ahogy belovagolunk. Má’ egy ideje ott lehetett, mer’ kukacosodott, egy kövér patkány meg felmászott a rúdon, és épp a félszemét ette ki, ahogy közeledtünk. Jaja, a bajuszos ürdüng rámfintorította hegyes orrát.

– Hogy’vagy’mi’zujs Zakri, szerinted nem néz ki jobban Silvestri gazda így, mint előtte? – de én átnéztem rajta. Egy kukurikú ugrott elő a kéményből, ijedtembe’ maj’nem leestem a lóról, aszittem a hangra, hogy megleptek a konák.

Választanunk kellett, vagy szélnek erisztjük a lovat, és felkúszunk a csipkés gerincen át Pololu-völgybe, vagy végigmegyünk a Mauka ösvényen le a partra, de akkó’ kóbor konákba futhatunk bele, akik takarítanak a támadások után. A időszűke miatt maradtunk lóháton, tudjátok, délre oda kellett érnünk Macskaszemekő Mólóhoz, ami Silvestriéktő’ még tíz mérföld. Kék Káposzta tanyát meg Ut’só Pisztráng tanyát kihagytuk, értitek, itt má’ reckíroztuk, hogy konákba botlunk. A Kohalákról leűzött minket egy zápor, de észrevétlenül elértük a partot, pedig friss kona nyomokat tanáltunk a késél-pálmák alatt. A óceán se’ gyerekmedence vót aznap, á-á, de annyira azér’ nem hullámzott, hogy egy ügyes evezős kajak ne tudjon haladni. Egy kona kagylókürt búgott a közel-távolba’, elég ideges is lettem. Belehallottam a nevem a bugásába. A levegő fullasztón besűrűsödött, és megtagadtam a második augurálást, tudtam, hogy fizetnem kell a életér’, amit elvettem, amit meg kellett vóna hagynom.

A Medúza-szirtekhez közeledve a kavicsos parton egyre több’s’több lett a szikla, belföldnek kellett forduljunk, át a banánligeteken a Pololu ösvényre, ami kivezetett a legészakibb völgybő’ Senkiföldjére, és a végén Macskaszemekő Mólóhoz. A ösvény átbújt két kövér fekete szikla között, és füttyszó hangzott, ember vót, nem madár. Meronima a köpenyébe nyúlt, de mielőtt elővehette vóna a lábszárcsontot, kétszer két cápafejű kona őrszem pattant elénk oldalt a sziklákró’. Négy felhúzott, lövésre kész számszeríj feszült a fejünktől pár hüvelyknyire. A gumifákon túl egy egész rohadt kona szakasz! Tizenkét vagy több lovas táborozott, és tudtam, hogy nekünk annyi, hogy a vég közeleg, meg minden.

– Jelszó, lovas? – csaholta a egyik őrszem.

– Katona, ez meg mi’? – lépett közelebb egy másik, a íjával a mellem böködte. – Egy völgy fijú segge a jó kona lovon? Lovas, melyik generális alá tartozol?

Szörnyen féltem, és tudtam, meg is látszik rajtam.

Meronima kísérteties fenyegetőn morgott a sisakja mögül, végignézett mind a négy őrszemen, az’tán olyan mennydörgés ordításba’ tört ki, hogy a madarak szétrebbentek’s’elrepültek, a nagy károgás meg elrejtette a tájszólását.

– BAROMARCUÚ PATKÁNYFOS VARACSGYESZNAU CSÜRHE, HOGY MERTEK ÍGY MEGÁLLÍTANI EGY GENERÁLIST! A RABSZOLGÁM OTT SEGGEL, AHOL ÉS AMIKOR PARANCSOLOM! KI A GENERÁLIS? ÉN VAGYOK A GENERÁLIS, HÚGYAGYÚ FÉREGHÓLYAGOK! LE ARRÓL A SZIKLÁRÓ’ IZIBE’, ÉS HOZD IDE A KAPITÁNYT, KÜLÖMBEN, A HÁBORÚ ISTENEIRE MONDOM, MEGNYÚZATLAK, ÉS KISZÖGEZTETLEK ODA A LÓDARÁZSFÁHOZ!

Kétségszülte’s’hamvábaholt terv, jaja!

De Meronima trükkje nyert nekünk egy percet, és annyi maj’nem elég is lett. Két őrszem elsápadt, leengedte a íjat, és elénk ugrott a ösvényre. A másik kettő eltűnt a bozótba’. Piu! Piu!, és a két előttünk álló kona nem kelt fel többet. Meronima hirtelen megsarkalta a lovat, a ló felnyerített’s’ágaskodott’s’megugrott, amitől én elvesztettem a egyensúlyt. Szonmi keze tartott a nyeregbe’, jaja, ha nem, nem tudom, mér’ nem estem le. Ordítozás és ‘Megállni!’ és kagylókürt lárma mögöttünk, a ló vágtázott, és tssssssss-süp, a első nyílvessző belefúródott a faágba, ami alá behajoltam, az’tán azt éreztem, szétrobban a bal vádlim, pont itt, és a elviselhetetlen fájdalom hűvös nyugalma szállt rám, mint mikor a tested érzi, valami nagyon nincs rendbe’. Idenézzetek, felgyűröm a gatyám, itt a sebhely, ahol a nyílhegy befúródott... jaja, látszik, mennyire fájhatott, még annál is jobban.

A Pololu-ösvényen vágtattunk, göcsörtös gyökereken át, sebesebben, mint a hullámlovas, és pont olyan nehéz vót egyensúlyba’ maradni, mint a szörfdeszkán, a fojtogató agónija ellen tehetetlen vótam, egyre görcsösebben kapaszkodtam Meronima derekába, és próbáltam a vágta ütemébe’ tartani magam a jobb lábammal, külömben lerepültem vóna, jaja, és arra nem vót idő, hogy Meronima felszedjen, a konák beérnek a csonttörő íjaikkal.

Bevertük a fejünket a ágakba, ahogy vágtattunk a ösvényen a szűk fasorba a Régiek hídjához a Pololu-folyó torkolatánál, hogy elérjük a Völgyek északi határát.

Száz lépés híja vót, a felhők mögül előbújt a nap, és a híd elnyűtt deszkái fényes aranylón csillantak fel előttem, a rozsdás hídlábak meg bronzbarnán. A bennem égő fájdalom alól kiszabadult egy emlék, jaja, a harmadik augurálás. Lángoló bronz, rá ne lépj. Vágtató lovon fityegve nem tudtam elmagyarázni Meronimának, ezér’ a fülébe ordítottam:

– Eltanáltak!

Kis híján a hídra léptünk, mikor megállította a lovat.

– Hol?

Mondtam, hogy a bal vádlimba’.

Meronima szörnyen aggódva hátranézett. A üldözők nem vótak sehol, ezér’ leugrott, és megnézte a lábam. Ahogy hozzáért, felnyögtem.

– A nyílhegy elzárja a sebet, jaja. De először biztonságos helyre kell jutnunk, hogy majd ott a...

A Pololu-ösvény irányábó’ bosszúszomjas patadübörgés. Ekkor megmondtam neki, hogy nem szabad a hídon átmennünk. Megfordult, hogy egyenesen a szemembe nézzen.

– Mi? Most azt magyarázod, Zakri, hogy a híd nem biztonságos?

Namost, amennyire én tudtam, a híd elég erős vót, tudjátok, Jónással kisebb korába’ sokszor mentünk északnak sirálytojást gyűjteni, és McAulyff a Ut’só Pisztráng tanyáró’ maj’nem minden holdnapba’ átkelt rajta a taligájával, ha fókát akart vadászni, de egy Bálványfa-ház álom nem hazudik, á-á, soha de soha, és Priorissza megtanultatta velem a augurálásokat, ha eljön a külölleges nap, és az a nap most eljött.

– Aszondom, hogy Szonmi aszondta, ne menjek át rajta – válaszoltam.

Meronimát a félelem gunyorossá tette, tudjátok, ő is csak emberből vót, mint ti meg én.

– És Szonmi azt is előre tudta, hogy vérszomjas konákkal a seggünkbe futunk a életünkér’?

A Pololu torkolata keskeny ott, ahol a tengerbe ömlik, magyaráztam neki, ezér’ se’ nem húúha mély, se’ nem erős a áramlat. A ösvény pont ott, ahol álltunk, elágazott a híd előtt, jaja, és a másik ága egy hajításnyira vitt attól a helytől, ahol átgázolhattunk a folyón. A dübörgés egyre közelebb’s’közelebb jött, nemsoká’ meglátnak a konák.

De Meronima hitt a kerge beszédemnek, nem tudom, mér’, de hitt, és a szikrázó, hűvös Pololu egy perc múlva má’ a sebemet hűtötte, de a ló szörnyen csúszkált a kavicsos mederbe’. Dübüm-dübüm, három kona fellovagolt a hídra, megláttak bennünket, a levegő megremegett körülöttünk és kettéhasadt, egy nyílvessző, két nyílvessző, a harmadik a vízbe esett, összefröcskölődtünk. Három másik kona érte be a hídon a első hármat, de nem álltak le lődözni, á-á, dübümmöltek tovább, át a Pololu Hídon, hogy a túlnansó oldalon elénk kerüljenek. Kétségbeesve átkoztam a hülyeségem. „Jaja, frankón levadásznak, mint a hájmadarat”, gondoltam.

Namost, tudjátok milyen, mikor kivágtok egy fát gerendának? A ut’só fejszecsapást kísérő reccsenés, szilánkok pattannak, és a egész fatörzs nyögve felsóhajt, ahogy lassan kidől? Ezt hallottam. Értitek, egy-két völgylakó csendbe’ ide-oda járkál egy taligával, egy dolog, egy vágtató ló egy másik dolog, hat-hét-nyolc teljes fegyverzetbe’ vágtató kona harci mén meg má’ túl sok. A híd kettéroppant, mintha szalmafogpiszkáló lenne, jaja, a hídlábak megroggyantak, a deszkák széttörtek, és a nyűtt kábelek ping!, elszakadtak.

A zuhanás nem vót semmi, á-á. Tizenöt embermagasság, vagy még magasabb a Pololu Híd. Lezuhantak a lovak, hasukkal felfele, a lovasok a kengyelbe gabalyodva meg minden, és, ahogy má’ mondtam, a Pololu-folyó nem mélyvíz, amibe szépen belecsobbannak az’tán feldobja őket a felszínre, á-á, a folyómederbe’ sűrűn kövér’s’lapos’s’hegyes sziklák, amikre ráesni, hát, hogy’is’mondjam, nem vidám dolog. Kona egy se’ kelt fel, két-három szerencsétlen ló vonaglódott’s’rugdalt, de nem maradhattunk ott segíteni rajtuk, á-á.

Namost, a mesémet má’ maj’nem elvégeztem’s’elmondtam. Meronimával átértünk a túlnanra, és köszönömöt imádkoztam Szonminak, mer’ akkó’ má’ nem vót Völgyek Civ’lizácijó, amit óvhatott, de a én bőrömet még egyszer utoljára megmentette. Asszem, a kona szakasz maradéka a megholtakkal és a vízbefúltakkal vót elfoglalva, nem velünk kettőnkkel, hogy üldözni, á-á. Átvágtunk a Magány-dűnén, és végül baj nélkül odaértünk a mólóhoz. Kajakok még nem vártak ránk, de leszálltunk, és Meronima használta a Tudását a szét’íj’roncsolt vádlimon. Amikor a nyílvesszőt kihúzta, a nyilalló fájdalomtól beájultam, megmondom a őszintét, én nem is láttam Homousziont meg a Maui kajakokat megérkezni. A barátomnak kellett döntenie helyettem, jaja, értitek, vagy bepakol abba a kajakba, vagy otthagy a Nagyszigeten, járni nem tudok, a konák viszont hamar odaérnek lóháton.

Itt mesélek nektek, ezér’ nem nehéz kitanálni, mit döntött Meronima, és néha sajnálom, hogy így, jaja, és néha nem sajnálom. A új törzsem evezőseinek a kántája ébresztett, má’ félúton a tengerszorosba’. Meronima a véres kötést cserélte a lábamon, adott bölcsgyógyszert is, amitől nem fájt annyira a seb.

A kajak padlójáról bámultam, ahogy a felhők úsznak felettünk. A lelkek úgy vándorolnak át a időn, mint a felhők a égen, namost, útja során a felhő alakja, színeárnya vagy nagysága megváltozik, de azér’ felhő marad, így van a lélekkel is. Ki tudja megmondani, honnan fújta ide a szél a felhőt, vagy kibe’ születik újra a lélek? Csak Szonmi, aki a kelet és a nyugat, a iránytű és a térkép, csak ő, a felhőlelkeket őriző atlasz tudja, jaja.

Homouszion látta, hogy nyitva a szemem, és visszamutatott Nagy-szigetre, bíbor folt a kékségbe’ dél-keletnek, Mauna Kea eltakarta arcát, mint egy félénk menyasszonylány.

Jaja, a egész Kerek Világom és a egész életem úgy bezsugorodott, hogy belefért a hüvelykem és mutatóujjam karikájába.

*

Zakri, a Nagypapám furamókus vót, nem mondom, hogy á-á, most, hogy má’ megholt. Ó, a legtöbb meséje nem vót más, mint ábrándos kacsafing, gyagya öregkorába’ meg má’ azt hitte, Meronima, a bölcselőd vót a ő drága szerelmetes Szonmija, jaja, nem lehetett kiverni a fejébő’, aszondta, tudja, mer’ a anyajegyek meg a hullócsillagok meg minden.

Elhiszem a meséjét a konákró’, meg hogy hogy’ menekült el Nagy-szigetről? A legtöbb mesébe’ van egy kicsi igazság, van olyan mese, aminek a fele igaz, és van mese, ami szinte teljesen igaz. Asszem a Meronimás részekbe’ sok a igazság. Tudjátok, Nagypapa halála után a húgommal átnéztük a cuccát, és megtanáltuk a ezüsttojást, amit „oriszon”-nak hívott a meséibe’. És, ahogy mondta, ha a meleg tenyeredbe veszed, egy csodaszép szellemlány jelenik meg, aki egy Régiek nyelven beszél, amit máma má’ élő ember meg nem ért, nem is fog, á-á. Használni semmire se’ lehet, nem öli meg a kona kalózokat, nem tölti meg a éhes bendőt, de néha, a rokonokkal meg a cimbikkel hajnalba’ felébresszük a szellemlányt, csak hogy nézzük lebegni’s’csillogni.

Csodagyönyörű, a kicsiket elbűvöli, és a lalladálása álomba ringálja a baboáinkat.

Ülj le egy percre.

Tartsd a kezed.

Nézd.

SZONMI~451 ORISZON-TANÚSÁGA

Akkor hát ki volt Hae-Dzsu Im valójában, ha nem az, akinek mondta magát?

Önmagamat is meglepve én magam válaszoltam meg ezt a kérdést:

– Unionista.

– Csakugyan ez a megtisztelő szerepem, igen – felelte Hae-Dzsu.

Hszi-Li tanítvány rendkívül nyugtalan volt.

Hae-Dzsu közölte, hogy ha nem bízom rá magamat, akkor perceken belül halott leszek.

Bólintva jeleztem, hogy rábízom magamat.

De hiszen már egyszer hazudott a kilétét illetően – miért hitt neki mégis? Hogy tudhatta biztosan, hogy nem akarja elrabolni?

Nem tudhattam biztosan. Döntésemet a természetére alapoztam. Csak remélhettem, hogy az idő igazolja majd, hogy megalapozott döntést hoztam. Ismeretlen sorsára hagytuk hát Timothy Cavendisht, és sietve elindultunk, hogy beteljesítsük önnön sorsunkat; folyosókon és lépcsőkön igyekeztünk lefelé, mivel a felvonók leolvasták utasaik Lelkét, így üldözőink távirányítással csapdába ejthettek volna bennünket. Folyosók maradtak el mögöttünk, tűzzáró ajtók csapódtak fel, mellékjáratok fakultak a sötétbe. Hae-Dzsu félig-meddig lecipelt a sok-sok lépcsőn; nem várhattuk meg, míg segítség nélkül boldogulok.

Az alagsorban Csang úr várakozott egy hétköznapi külsejű fordban. Udvariaskodásra nem volt idő. A jármű egyre gyorsuló iramban haladt át egy sor alagúton és fordparkolón. Csang úr a sonyjára pillantott, és jelentette, hogy az északi és a keleti bekötőutat lezárták, ám úgy fest, az egérút még szabad, és az embereik minden bizonnyal ott várnak bennünket.

Hae-Dzsu utasította, hogy próbálkozzunk meg az egérúttal. Aztán övzsebéből elővett egy rugós kést, lenyisszantott vele egy kis darabot bal keze mutatóujjának a begyéből, a húsba vájt, és előhalászott egy apró fémtojást. Kihajította az ablakon, majd rám parancsolt, hogy én is szabaduljak meg a Lélekgyűrűtől. Aztán Hszi-Li vágta ki a maga Lelkét.

Az Unionisták tehát valóban kivágják a Dzsucse által biztosított örökkévaló Lelkűket?

Máskülönben hogyan játszhatná ki egy ellenállási mozgalom az Egyvéleményt? Ha ezt nem tennék meg, a lelepleződést kockáztatnák minden alkalommal, amikor csak elhaladnak egy közlekedési lámpa mellett.

A ford befordult egy rámpán, és ekkor foszfátfény viharzápora robbantotta be az ablakokat; fém nyöszörgött; a ford csikorogva a falnak gyűrődött, aztán hirtelen megállt.

Összegubózva újabb koltdörrenéseket hallottam.

A ford megrázkódott, majd ismét sebesen megindult; hallottam, ahogy egy test puffanva lepattan a járműről. Szűnni nem akaró jajgatás hallatszott: Hszi-Li sikított. Hae-Dzsu egy kézikoltot emelt a fejéhez, és meghúzta a ravaszt.

Micsoda?! De hát miért?

Mint később megtudtam, az Egyvélemény dumdumgolyóiba kalodokszalin és gigastimulin elegyét keverik. Az előbbi olyan méreg, mely irtózatos égető fájdalmat kelt az áldozatban, hogy üvöltésével elárulja helyzetét; az utóbbi pedig megakadályozza, hogy eszméletét veszítse. Hszi-Li magzati pózba zuhant. Hae-Dzsu leengedte a koltot. A vidám posztgrad, akit megismertem, eltűnt; pár pillanatra eltűnődtem, vajon létezett-e valaha is.

Eső és szél tódult be a kilőtt ablakokon. Ahogy Csang úr végighajtott a hulladéktárolókhoz vezető keskeny úton, a ford oldalával sorra szakította le az ereszcsatornák csöveit, míg végül el nem értük a kivezető utat. Előttünk a kampusz bejárati kapujánál vörös és kék fények viliództak. A fák fölött egy aero korbácsolta az ágakat; erélyes hangszórók összefüggéstelen parancsokat bömböltek, de hogy kinek, azt nem lehetett tudni. Csang úr hátraszólt, hogy kapaszkodjunk, lekapcsolta a motort, és lerántotta a fordot az útról. A jármű felborult; a teteje erősen fejbe kólintott; majd Hae-Dzsu valahogy maga alá gyűrt. A ford felgyorsult, súlyosan és súlytalanul.

Emlékszem a zuhanásra: fölébresztette a feketeség, a tehetetlen lendület, a tömegvonzás egy régebbi emlékét, melyben egy másik ford belsejében kerültem csapdába; ám saját emlékeim között nem találtam ennek az emlékképnek a forrását.

Bambusz recsegett, fém gyűrődött, bordáimmal az utastér padlójának vágódtam. Káosz és zaj vont homályba mindent.

A ford bevégezte. Rovarok zöngését hallottam, az esőcseppeket a leveleken, majd sürgető suttogást. Hae-Dzsu alá szorulva hevertem, aki ekkor nyögve megmozdult. Zseblámpa fénye világított a szemembe; aki tartotta, megkérdezte, mindenki eszméletén van-e. Hallottam, ahogy Csang úr kéri, hogy nyissák ki az ajtót.

Hamarosan segítő kezek emeltek ki mindhármunkat a ronccsá lett fordból; csupa zúzódás lettem, de nem tört el semmim. Hszi-Li holttestét ott hagyták, ahol hevert. Aggodalmas arcokat láttam, elszánt arcokat, olyanok arcát, akik keveset alszanak: Unionistákét. Leeresztettek egy csatornába. Két kezem létra fokait markolta; térdem egy rövid alagút falának dörzsölődött. Újabb kezek emeltek föl egy helyiségbe, melyről később megállapítottam, hogy szerelőműhely. Beültettek egy tetszetős, kétszemélyes vállvezes fordba. Parancsok röpködtek; üzenetek indultak útjukra. Kinyílt a sofőr felőli ajtó, Hae-Dzsu Im huppant be mellém, és beindította a motort. A műhely ajtaját felrántották előttünk.

Külvárosi mellékutcákon hajtottunk végig, majd felkanyarodtunk a város egyik eldugult ütőerére. A fordokban körülöttünk magányos ingázók ültek, randevúzó párok, kisebb családok, némelyek békésen, mások heveskedve.

Felötlött bennem, hogy Csang úr megint köszönés nélkül tűnt el. Amikor Hae-Dzsu végre megszólalt, a hangja elgyötört volt. Azt mondta, ha valaha akár csak horzsolja is egy dumdumgolyó, ugyanúgy azonnal euthanizáljam, ahogy ő Hszi-Lit. Nem tudtam, mit felelhetnék.

Még egy időre a türelmemet kérte, mondván, ha most elfognak minket, akkor minél kevesebbet tudok, annál jobb. Mozgalmas északa vár ránk, tette hozzá. Először is el kell jutnunk Huamdonggilbe. Járt már abban a zónában, Archivista?

Még nem. Rögtön elbocsátanának a Minisztériumból, ha egy Szem meglátna valamelyik untermensch kültelken. Mi történt, amikor odaértek?

Huamdonggil egy még inkább tudatlan világ részét képező kunkorok, züllött zugok, diszkontszállók, zálogházak, bódszerbárok és örömtanyák mérgező labirintusa. Hae-Dzsu beállt egy zárhelyre a forddal, aztán figyelmeztetett, hogy a csuklyámat húzzam egészen a szemembe, mert az elrabolt fabrikánsok a kültelek bordélyaiban végzik – de csak miután kontár sebészek alkalmatossá tették őket.

Az ide-oda kanyargó sikátorok meg a csatornák szennyvíztől bűzlöttek. A kapualjakban tisztavérűek hevertek, akiknek bőre gyulladt volt: ernyő híján időtlen idők óta áztatta a város maró esője. A gyerekek tócsákból lefetyelték a vizet. Megkérdeztem, kik élnek itt; Hae-Dzsu elmondta, hogy a kórházak addig csapolják az enkefes vagy ólomtüdős migránsok Lelkét, míg végül a megmaradt dollárjuk már nem elég másra, csak egy euthatnázium-lövésre – vagy egy fuvarra Huamdonggilbe.

Fel nem foghattam, hogy a migránsok miért választják a Termelési Zónájuk helyett ezt a sorsot. Hae-Dzsu elősorolta a maláriát, az árvizeket, az aszályokat, a mutálódott gabonagenomokat, a parazitákat, az egyre inkább teret nyerő holttájakat, meg az embereknek azt az egyszerű vágyát, hogy a magukénál jobb sorsot biztosítsanak a gyermekeiknek. Higgyem el, mondta, hogy a Szong Papa Társaságnál kimondottan emberségesek a munkakörülmények azokhoz a gyárakhoz képest, melyekből a migránsok jelentős része elmenekül. Az embercsempészek azzal áltatják őket, hogy a Tizenkét Kapcsvárosban valósággal az égből hullik a dollár – a migránsok pedig hinni akarnak ebben, és csak akkor ébrednek rá az igazságra, amikor már untermensch lett belőlük. Az embercsempészek csak egy irányban vállalnak fuvart. Hae-Dzsu távolabb terelt egy nyávogó, kétfejű patkánytól, és figyelmeztetett, vigyázzak, mert az ilyenek harapnak.

Megkérdeztem, a Városi Tanács miért tűri ezt a mocskot.

Hae-Dzsu elmondta, hogy Huamdonggilt egyfajta vegyi hulladékgyűjtőnek tekintik, ahol a nemkívánatos emberi salakanyag lebomlik, diszkréten ugyan, ám nem egészen láthatatlanul. Az untermensch kültelkek oly módon motiválják az alrétegű fogyasztókat, hogy elébük tárják, mi vár azokra, akik nem költenek és dolgoznak tisztes polgár módjára. Egyes vállalkozók a jogi vákuumot kihasználva förtelmes kéjzónákat hoznak létre a kültelkeken, így adók és kenődollár formájában Huamdonggil is bevételhez juttatja a felrétegűeket. A MediCorp hetente egyszer megnyit egy helyi klinikaegységet, ahol a haldokló untermenscheket egészséges testrészeikért cserébe euthanizálják; az OrganiCorp remekül jövedelmező egyezséget kötött a kapcsvárossal, melynek értelmében naponta beküldenek egy szakasznyi immúnissá genomizált – a vészelhárítóhoz nagyban hasonlító – fabrikánst, hogy összeszedjék a halottakat, mielőtt beléjük petéznek a legyek.

Kísérőm ekkor szólt, hogy maradjunk csöndben, mert megérkeztünk célunkhoz.

És pontosan mi volt ez a cél?

Egy kiugró felső szintű madzsongházra emlékszem, melynek falát magasan keresztben húzódó, fehérre meszelt szemöldökfa óvta az esőtől; ám ha újra látnám, akkor sem ismerném fel az épületet. Huamdonggilban nincsenek rácsrajzi számok, még csak fel sincs térképezve. Hae-Dzsu bekopogott, megpislant a kukucskáló, reteszek kattantak, és egy ajtónálló nyitott nekünk ajtót. Testpáncélja foltos volt, markában a vasrúd halálos; ránk mordult, hogy ott várjuk meg Ma Arak Nát. Kíváncsian tűnődtem, vajon a páncéllemeze alatt van-e a nyakában fabrikánspánt.

A füstös, papír tolóajtókkal szegélyezett folyosót csak kanyarodó ívéig lehetett belátni. Madzsongdominók koccanását hallottam; lábak szagát éreztem, egzotikus ruhákba öltözött tisztavérű felszolgálókat láttam, akik tálcán italokat vittek. Űzött arckifejezésük lányos örömbe váltott, valahányszor elhúztak egy papírajtót. Követtem Hae-Dzsu példáját, és levettem a nike-omat, melyet alaposan bemocskoltak Huamdonggil sikátorai.

– Nem lennél itt, ha nem rossz hírrel szolgálnál – szólalt meg egy fülsértő hang. Gazdája egy mennyezeti csapóajtón át intézte hozzánk szavait. Hogy bordázott ajka, holdsarló alakú szeme és személytelen hangja genomizált volt-e vagy mutáció eredménye, azt nem tudtam volna megmondani. Ékkő-szemölcsöktől éktelenkedő ujjaival megragadta a csapóajtó nyílásának peremét.

Hae-Dzsu közvetlenül a nyílás négyzete alá lépett, úgy felelt Ma Arak Nának, aki, gondoltam, a madám lehetett a házban. Unionista kísérőm előadta, hogy az egyik sejtet rákos kór támadta meg: Mefit és sejtjét letartóztatták, Hszi-Li pedig meghalt.

Ma Arak Na nyelve a rendes hossz kétszeresére nőtt; láttam, ahogy elhesseget vele egy legyet. Szeme csillogott a padláshomályban. Megkérdezte, mennyire terjedt szét a kór. Hae-Dzsu azt felelte, éppen azért jött, hogy ezt kiderítse. A madám felszólított bennünket, hogy menjünk át a szalonba.

Szalonba?

Ez egy halvány szolárral megvilágított rejtekszoba volt a perzselően forró konyha álfala mögött. Egy csésze rubinszín citrancslé várakozott az öntöttvas kályhán, mely régebbi volt az épületnél, de talán még a városnál is. Letelepedtünk a földön heverő elnyűtt ülőpárnákra. Hae-Dzsu belekortyolt az italba, aztán odaszólt, hogy hátrahajthatom a csuklyámat. A deszkákból álló mennyezet dobbant és nyikordult, újabb csapóajtó tárult fel, és Ma Arak Na nézett le ránk. Látta az arcomat, de meglepetésnek nem adta jelét.

Az ősrégi kályha belsejéből egyszerre rendkívül modern alkatrészek zümmögése tört elő. Sötétség és némaság gömb alakú mezője áramlott elő és töltötte be a szalont, eltompítva a konyhai zajokat. A kályha fölötti tarkafoltos lámpa átlényegült ponttyá.

Ponttyá? Átváltozott hallá?

Egy fenséges, gyöngyház és mandarinszínű, gombapöttyös, narancssárga bajuszos, fél méter hosszú ponttyá. A hal egyetlen kényelmes farkcsapással felém lökte magát. Vízililiomok gyökerei váltak szét előtte, ahogy közeledett. Ősi tekintetével olvasott a szememben; oldaluszonyait hullámoztatva egy helyben lebegett. Aztán néhány ujjnyival lejjebb süllyedt, hogy leolvassa a nyakpántomat, majd hallottam, ahogy egy öregember a nevemen szólít. Hae-Dzsura néztem, de alig láttam a víz alatti levegő sűrűjén át.

– Ugyanolyan rendkívüli öröm látni önt – szólalt meg a 3D-n átsugárzott kiművelt, ám kissé szakadozó hang –, amilyen rendkívüli megtiszteltetés, hogy megismerhetem. A ponty bemutatkozott: a neve An-Kor Apisz, az Uniót képviseli; elnézést kért a drámai vizuális körítésért, az álcázás szükséges óvatosság, mondta, mivel az Egyvélemény aznap éjjel az összes frekvenciát figyeli.

Megértem, feleltem habozva.

An-Kor Apisz erre azt mondta, hamarosan sokkal több mindent fogok megérteni, és kérte, hogy egy kis ideig legyek még türelemmel. Ezután Hae-Dzsuhoz fordult, akit Im Parancsnokként szólított meg.

Hae-Dzsu jelentette, hogy euthanizálta Hszi-Lit.

Apisz közölte, hogy már tud erről, és hogy Hae-Dzsu fájdalmát nem enyhítheti semmiféle anesztetikum. Hangsúlyozta, hogy voltaképp az Egyvélemény ölte meg Hszi-Lit, ő, Hae-Dzsu csupán megszabadította; majd nyomatékkai kérte, ne hagyja, hogy Hszi-Li áldozata hiábavaló legyen. Ez után beszámoló következett: hat sejt lepleződött le, tucatnyi másikat pedig feláldoztak, hogy megszakítsák a láncot. Mefi Tanácsnoknak sikerült végeznie magával, még mielőtt elkezdődött volna a kínvallatása. A ponty megparancsolta Hae-Dzsunak, hogy léptessen ki a kapcsvárosból a Nyugati Egyes Kapun át, majd egy konvojjal haladjunk tovább észak felé; valamint hogy alaposan gondolja át mindazt, amire intette.

Apisz leírt egy kört, eltűnt a szalon falában, majd a mellkasomon átúszva ismét felbukkant.

– Bölcsen választotta meg a barátait, Szonmi – mondta. – Együtt van esélyünk arra, hogy változásokat érjünk el, jelentős változásokat, történelmi változásokat, melyek átformálják társadalmunkat. – Közölte, hogy nemsokára ismét találkozunk.

Aztán a gömb visszahúzódott a kályhába, a szalon újra szalonná lett. A pontyból csupán egy fénycsík maradt, majd egy pötty; végül az is eltűnt.

Hogy akarta Hae-Dzsu kijuttatni a kapcsváros egyik kapuján Lélek nélkül?

Néhány perc múlva bekísérték a beültetőt. A vékony, jellegtelen külsejű kis ember a hozzáértő lekicsinylésével vette szemügyre Hae-Dzsu felhasított ujját; egy zselétokból csipesszel apró pöttyöt vett ki, ép szövetbe ágyazta, majd az ujjbegyet lefújta bőrspray-vel. Eltöprengtem azon, hogy bár ez a jelentéktelennek tetsző golyócska felruházza hordozóját a fogyasztói lét jogaival, egyszersmind nyomorúságos szolgaságra vagy még annál is rosszabbra ítéli mindazokat, akik nélkülözni kénytelenek.

– Az új neve Ok-Kjun Pjo – közölte a beültető Hae-Dzsuval, és még hozzátette, hogy az előéletét bármelyik Sonyval letöltheti.

Azzal a beültető hozzám fordult, és miközben tovább magyarázott, elővett egy lézerfogót. Ez a lézer, mondta, átvágja az acélt, ám az élő szövetet még csak meg sem karcolja, úgyhogy nem is fogok mást érezni, csak enyhe csiklandozást. Kattanást hallottam. – Most pedig jöjjön a bőr alatti vonalkód. – A Lélekbeültető érzéstelenítőt kent a torkomra, és figyelmeztetett, hogy ami most következik, az bizony fájni fog, de a penge blokkoló mezeje megakadályozza, hogy a vonalkód a levegővel érintkezve felrobbanjon, és lerepítse a fejemet a nyakamról.

– Nagyon elmés – mormolta Hae-Dzsu, és megfogta a kezemet.

– Hát persze, hogy elmés – vágta rá a beültető. – Én magam terveztem. – Legnagyobb sajnálatára, tette hozzá, az eszközt nem szabadalmaztathatta. Szólt Hae-Dzsunak, hogy álljon készen, mert egy kendővel majd le kell törölnie a vért. Szaggatott fájdalom hasított a torkomba. Hae-Dzsu elállította a vérzést; a beültető csipeszbe fogva felmutatta a Szonmi~451-es vonalkódot, és közölte, hogy majd ő gondosan megszabadul tőle. Gyógyolót fecskendezett a torkomra, bőrtónusú sebpólyát tett rá, és azt mondta, lefekvés előtt majd ki kell cserélnem a kötést. – Most pedig olyan bűncselekményt fogok elkövetni – jelentette ki –, ami annyira új, hogy még neve sincsen. Lelket ültetek egy fabrikánsba. És mindezért hatalmas csinnadratta, kimagasló tudományos teljesítményért járó elismerő nobel meg egyetemi sine cura helyett a jutalmam nem lesz más, csupán egy garantáltan rám váró priccs a Fények Házában.

No meg, toldotta hozzá Hae-Dzsu, egy bekezdés a korpokrácia elleni harc históriájában.

Mire a beültető így felelt:

– Igazán köszönöm, testvér. Egy egész bekezdés. – A beavatkozás nem tartott sokáig. Jobb kezemet tenyérrel felfelé egy kendőre helyezte, érzéstelenítőt spriccelt rá, bemetszette a mutatóujjam begyét, koagot kent a vágásba, hogy elállítsa a vérzést, csipesszel becsúsztatta a Lelkemet, végül a vágást lefújta bőrspray-vel, hogy semmiféle nyoma ne maradjon annak, miként emelkedtem hirtelen a tisztavérűek rétegébe. Szarkazmusa mögül ezúttal kicsendült az eredendő őszinteség: – Hozzon rád a te Lelked sok szerencsét az ígéret földjén, Jun-Ah Ju nővér.

Köszönetet mondtam. Már egészen meg is feledkeztem arról, hogy a mennyezeti csapóajtóból Ma Arak Na figyel bennünket.

– Ju nővérnek az új Leikéhez új arcot is kellene kapnia – szólalt meg most –, különben igen kínos kérdések várnak rá még az ígéret földjétől jóval innen.

Vagyis a következő állomásuk egy arcformázó volt, gondolom.

Úgy van. Az ajtónálló egészen Huamdonggil északi határáig, a T’oegjero utcáig kísért minket. Onnan továbbmetróztunk egy régebben igen divatos galleriába Sincs’onban, és az Eredendő Elnök zsoltárait csilingelő csillárok között felmozgóztunk az ernyőszint egyik bérkaszárnya-szerű körzetébe, ahol csakis olyan fogyasztók jártak, akik pontosan tudták, hova tartanak. Hae-Dzsu tekergős úton, rejtett átjárókon, titokzatos névtáblák mellett vezetett, mígnem egy jellegtelen ajtóhoz értünk. Mellette egy falmélyedésben tűzliiiom virágzott.

– Ne szóljon a ház asszonyához! – figyelmeztetett Hae-Dzsu, miközben megnyomta a csengőt. – A tüskéit le kell cirógatni.

A tűzliiiom csíkosan felfénylett, és megkérdezte, mi dolgunk ott.

Találkozónk van Madam Oviddal, felelte Hae-Dzsu.

A virág kinyúlt, hogy megnézzen bennünket, majd azt mondta: várjunk.

Feltárult az ajtó.

– Én vagyok Madam Ovid – közölte az ott álló csontfehér nő–, és nem tudok semmiféle találkozóról. – A harmatpor régmúlt húszas éveinek nyers szépségét fagyasztotta arcára, ám hangja durva volt, akár a fűrész recsegése. – Biokozmetikusaink csakis személyes ajánlás révén fogadnak új ügyfelet. Keressenek fel egy arcfaragót valamelyik alsóbb szinten.

Azzal az orrunkra csukta az ajtót.

Hae-Dzsu megköszörülte a torkát, és újra beleszólt a tűzliliomba:

– Kérlek, mondd meg a nagyra becsült Madam Ovidnak, hogy Lady Him-Joung szívélyes üdvözletét küldi.

Csönd támadt. A tűzliiiom elpirult, és azt tudakolta, nagy út áll-e mögöttünk. Megértettem, hogy valamiféle jelszavak hangzanak el.

Hae-Dzsu megadta a válaszkódot:

– Aki elég nagy utat tesz meg, az megtalálja önmagát.

Madam Ovid kinyitotta az ajtót, de megvetése nem enyhült.

– Ki szállna vitába Lady Him-Jounggal? – Kövessük, mondta, mégpedig gyorsan, szedjük a lábunkat. Az elfüggönyözött járatokkal szabdalt belső teret úgy alakították ki, hogy a lehető legnagyobb mértékű diszkréciót biztosítson mindenkinek. A szolárokat elsötétítették, a hangokat és a léptek zaját tompítok nyelték el. Lambériás folyosókon igyekeztünk előre, aztán egy perc múlva Madam Ovid csettintett, és egy szótlan segéd csatlakozott hozzánk. Ajtó nyílt egy világosabb stúdióra, és a hangunk visszatért. Az arcformázó mesterség szerszámai ragyogtak előttünk a steril szolárfényben. Madam Ovid megkért, hogy hajtsam hátra a csuklyámat. Nem mutatott meglepetést kiszolgáló vonásaim láttán. Kétlem, hogy valaha életében járt volna Szong papában. Megkérdezte, mennyi időnk van a kezelésre.

Amikor Hae-Dzsu közölte, hogy kilencven perc múlva távoznunk kell, Madam Ovid elveszítette acéltiszta hidegvérét.

– Akkor miért fordulnak művészhez?! – háborgott. – Miért nem oldják meg maguk orbittal és rúzzsal? Lady Him-Joung talán azt képzeli, a Tűzliliom afféle diszkont vakoló, ahol „előtte” meg „utána” feliratú kodakokat tesznek ki a kirakatba?

Hae-Dzsu sietve előadta, hogy egyáltalán nem teljes átformázásra gondolt – csupán néhány kozmetikai transzformra, amikkel megtéveszthető a Szem és a felületes vizsgáló. Kilencven perc valóban nevetségesen kevés, ismerte el, és éppen ezért veszi igénybe Lady Him-Joung a jók közül is a legjobbat.

A rátarti arcformázó diagnosztizálta ugyan a hízelgést, ám nem volt rá immúnis.

– Senki más nem látja úgy az arcot az arc mögött, ahogy én – büszkélkedett. Az állkapcsomnál fogva elfordította az arcomat, és közölte, hogy meg tudja változtatni a bőröm jellegét, színét, a hajamat, a szemhéjamat és a szemöldökömet. Az íriszemet tisztavérű színre festi. El tud helyezni egy-két gödröcskét, és eltünteti árulkodó fabrikáns járomcsontomat. Elszánta magát, hogy a lehető legtöbbet kihozza a hátralévő nyolcvankilenc értékes percből.

Hol van hát Madam Ovid művészetének az eredménye? Úgy látom, most minden vonása éppen olyan, mint a méhtartályból frissen kikerült bármelyik Szonmié.

Az Egyvélcmény újraformáztatott a csúcsidőre időzített tárgyalótermi megjelenés előtt. A sztár főszereplő külseje meg kellett feleljen a szerepnek. De amikor zsibongva sajgó arccal kiléptem a Tűzliliomból, még Rhí Ügyelő sem ismert volna meg. Elefántcsont színű íriszemet mogyoróra barnították, szemrésemet megnyújtották, hajzatomat ébenre festették. Ha kíváncsi, megtekintheti a letartóztatásom után készült kodakokat, Archivista.

A mozgólépcsőnél aranyszínű fiú várt ránk, a kezében piros léggömb. Húszlépésnyi távolságban követtük; egy forgalmas fordparkolóba vezetett minket a galleria alatt. Aztán eltűnt, de a léggömb ott lebegett egy terepjármű ablaktörlőjére kötve. Az Egyes Gyorsforgalmin elindultunk a Keleti Egyes Kapu felé.

A Keleti Egyes Kapu? De hisz az Unionista tábornok, mármint Apisz azt parancsolta, hogy a Nyugati Egyes Kapun át távozzanak.

Majd a parancsát kiegészítette azzal, hogy kísérőm „alaposan gondolja át mindazt, amire intette”. Ez a kriptó azt jelentette: „Tegye az ellenkezőjét annak, amit parancsoltam.” A nyugati tehát keletit jelentett, az északi délit, azt pedig, hogy „konvojjal haladjunk”, úgy kellett érteni, hogy kettesben utazzunk.

Veszélyesen egyszerű kriptó ez.

A pedáns elmék figyelme gyakorta éppen az egyszerű dolgok fölött siklik el. Mialatt a gyorsforgalmin haladtunk, megkérdeztem kísérőmet: a Hae-Dzsu Im az igazi neve? Azt felelte, az ő hivatását űzők számára egyetlen név sem igazi. A lehajtó lejtős körívben vezetett a kontrollkapukhoz. Araszoló sor mögött lassítottunk. A kijárónál a sofőrök kinyúltak a fordjuk ablakán, hogy a Szem leolvashassa a Lelküket. Törvényőrök véletlenszerűen kiválasztott és feltartóztatott fordok utasait faggatták.

– Körbül harmincból egyet állítanak meg – mormolta Hae-Dzsu –, elég jók az esélyeink. Odaértünk a szkennerhez. Hae-Dzsu a leolvasóra tette a mutatóujját, mire megszólalt a riasztó.

A sorompó lecsapódott.

Unionista kísérőm rám szisszent: mosolyogjak, és csak nézzek bambán.

Egy törvényőr lépett a jármű mellé, a hüvelykjével parancsolóan oldalt bökve:

– Kiszállni!

Hae-Dzsu kisfiúsan vigyorogva engedelmeskedett.

A törvényőr megkérdezte a nevét, és hogy hová megyünk.

Kísérőm mesteri színjátékot adott elő.

– Öö, a nevem Ok-Kjun Pjo. És hát... szóval egy motelba megyünk a kapcsváros külső részén. – Körbepillantott, aztán mutatott valamit a kezével, aminek a sikamlós jelentését Bum-Szuk és Agyar mellett tanultam meg. További handabandázását az anyja lejárt macskatartási engedélyéről a törvényőr pár szó után félbeszakította. Hol van az a motel? – kérdezte Hae-Dzsutól; hát nem tűnt fel neki, hogy már huszonhárom óra múlt?

– A Bumm-Bumm és Véged Jödzsuban – felelte Hae-Dzsu cinkos modorban. – Rendes, tiszta hely, az ára korrekt, és ami azt illeti, maga törvényőrként valószínűleg grátisz kipróbálhatná. Alig harminc perc a gyors sávban, aztán a tízes lehajtón kelet felé kell fordulni. – Jóval a tilalom előtt ott leszünk, ígérte.

A törvényőr megkérdezte tőle, hogyan sérült meg a mutatóujja.

– Aha, szóval ezért riasztott a Szem! – Hae-Dzsu színpadiasan felnyögött, aztán előadta, hogy természetes avokádó kimagozása közben vágta meg az ujját a barátnője anyjának konyhájában. Csupa vér lett minden, annyira kínos volt, úgyhogy ő ezentúl csakis mag nélküli avokádóhoz hajlandó nyúlni, a természetes nem ér annyit, amennyi gond van vele.

A törvényőr benézett a fordba, és rám parancsolt, hogy hajtsam le a csuklyámat.

Reméltem, hogy félelmem szemérmességnek tűnik a szemében.

Megkérdezte, hogy a fiúm mindig ilyen sokat szövegel-e.

Félénken bólintottam.

Akkor ezért nem szólok egy szót sem?

– Igen, uram – feleltem. – Igen, biztos úr.

A törvényőr kifejtette Hae-Dzsunak, hogy a lányok csak az esküvő napjáig engedelmesek és szerények, azután elkezdenek karattyolni, és annak többé se vége, se hossza.

– Na menjenek – mondta végül.

Hol töltötték a tilalmat aznap éjjel? Abban a motelban?

Nem. A kettes lehajtónál lekanyarodtunk a gyorspályáról, és ráfordultunk egy kivilágítatlan mellékútra. Egy sor tüskés fenyő kerítése mögött száznál is több egységből álló ipartelep húzódott. Mivel közeledett a tilalom, a fordunkon kívül más jármű nem járt arra. Leparkoltunk, és a szeles előtéren át egy betontömbhöz mentünk, melyen felirat állt: HYDRA TENYÉSZETI TÁRSASÁG. Hae-Dzsu a Lelkét odavillantva feltárta előttünk a görgőajtót.

Odabent nem mezőgazdasági egység fogadott bennünket, hanem egy vörös fényben fürdő hodály, melynek tetőzete alatt óriási tartályok álltak. A levegő kényelmetlenül meleg és párás volt. A zavaros, iszamós kotyvalék, melyet a tartályok ellenőrző nyílásának üvegén át láttam, néhány pillanatig elrejtette tartalmukat. Aztán szemem előtt alakot öltöttek a végtagok, a kezek – majd a formálódó arcok, melyek mind-mind egyformák voltak.

Méhtartályok voltak?

Egy genomikai egységben voltunk, igen. Csak bámultam a zselés méhfolyadékban felfüggesztett fabrikánsembriók rajait. Egyesek aludtak, nem is mozdultak, mások a hüvelykujjukat szopogatták, megint másoknak izgett-mozgott a keze vagy a lába, mintha ásnának vagy futnának. Megkérdeztem Hae-Dzsutól, hogy engem is itt tenyésztettek-e.

Nemmel válaszolt; a Szong Papa kvangdzsui keltetője, tette hozzá, ötször akkora, mint az az egység. Bepillantott a méhtartályba, és jókora gömbszemükből megállapította, hogy a formálódó fabrikánsok a Sárga-tenger alatti uránbányákba kerülnek majd. Meg is zavarodna az elméjük, ha túl sokáig lennének kitéve szüretien napfénynek. A magas hőmérséklet miatt Hae-Dzsu bőre verejtéktől ragyogott.

– Nyilván szüksége van már Szappanra – mondta. – Erre található a hatcsillagos lakosztály.

Lakosztály? Egy fabrikánstenyészetben?

Unionista kísérőm fölöttébb kedvelte az iróniát. A „lakosztály” valójában az északai ügyelő szobája volt: egy betonfalú helyiség, benne tusoló, keskeny ágy, íróasztal, néhány szék, egy hörgő légkon meg egy törött pingpongasztal. A vaskos csövek forrón izzottak. Sonyk sora mutatta a méhtartályokat, és egy ablakon át ki lehetett látni a keltetőbe. Hae-Dzsu azt javasolta, tusoljak le, mert nem ígérheti, hogy erre holnap is lesz lehetőségem. Ponyvát aggatott a tus elé, hogy külön privát teret biztosítson nekem, és miközben mosakodtam, a székeket összehúzva fekvőhelyet alakított ki magának. Amikor kiléptem a ponyva mögül, egy zacskó Szappan várt az ágyon, valamint egy rend tiszta ruha.

Nem érezte kiszolgáltatottnak magát, kettesben északa a semmi közepén, miközben Hae-Dzsu Imnek még csak az igazi nevét sem tudta?

Nem. A fabrikánsok a Szappanban lévő stimulin miatt több mint húsz órán át ébren maradnak; de amikor a fáradtság lesújt ránk, egyszerűen csak kidőlünk, szinte minden figyelmeztető előjel nélkül.

Három óra elteltével ébredtem, frissen; az embrióbányászok Szappanja igen gazdag volt okszigénben. Hae-Dzsu a köpenyén aludt. Kíváncsian vizsgálgattam az alvadt vérből képződött heget az arcán, melyen a Taemoszanból való menekülésünk során esett seb. A tisztavérűek bőre igen sérülékeny. Hae-Dzsu szeme forgott a szemhéja mögött; minden más mozdulatlan volt a helyiségben. Mintha Hszi-Li nevét mormolta volna, de talán csak szuszogott. Eltűnődtem, vajon álmában melyik énjét ölti magára.

A Lelkemet összevillantottam kísérőm maroksonyjával, hogy megismerkedjem új alteregómmal, Jun-Ah Juval. Genomikát tanuló diák voltam, aki a Ló évében, a Kettes Hónap harmincadik napján született Nadzsuban. Apám Helyettes egy Szong papában; anyám háztartásbeli; testvérem nincs... az oldalak tucatjával, százával sorjáztak elő. A tilalom halványulni kezdett. Hae-Dzsu megdörzsölte a halántékát.

– Ok-Kjun Pjo szívesen inna egy csésze starbuckot – jelentette ki. Ezt a pillanatot választottam, hogy nekiszegezzem a kérdésemet: miért volt hajlandó ilyen súlyos árat fizetni az Unió azért, hogy megvédelmezzen egy kísérleti fabrikánst?

– Ahm. – Hae-Dzsu kitörölte szeméből az álmot. – A válasz hosszú, de hosszú a ránk váró út is.

Megint kikerülte a választ?

Nem: kimerítő választ kaptam, miközben a forddal egyre távolabb kerültünk a kapcsvárostól. Röviden összefoglalom önnek, Archivista, hogy rögzíthesse az oriszonnal. Nea Szo Koprosz halálra mérgezi önmagát. A talaja szennyezett, folyóiból kiveszett az élet, levegője csupa toksz, ételei tömve vannak mutáns génekkel. Az alrétegekben élők nem engedhetik meg maguknak a nyomorúságos körülmények következményei miatt szükséges gyógyszereket. A melanóma és a malária terjedési sávja évente negyven kilométernyivel húzódik északabbra. Azoknak az afrikai és indonéziai Termelési Zónáknak, melyek a Fogyasztói Zónák keresletét elégítik ki, a hatvan százaléka lakhatatlan. A tőke uralmának legitimációja és jómódja hanyatlófélben van; a Dzsucse Gyarapodási törvényei olyanok, mintha valaki sebtapasszal próbálna rendbe tenni egy súlyos vérzést vagy csonkolást. E törvényeken túl a rendszer egyedüli válasza ugyanaz, ami minden csődbe jutott ideológia imádott stratégiája: a tagadás. Az alrétegű tisztavérűek lecsúsznak az untermensch emésztőgödörbe; a vállvezek pedig egyre csak a Katekizmus Hetedik Tételét szajkózzák: „Minden Lélek annyit ér, amennyi dollárt számon tart.”

No de mi a logika abban, hogy az alrétegű tisztavérűeket hagyják meghalni a Huamdonggilhez hasonló helyeken? Mivel váltják ki az így elveszett értékes munkaerőt?

Velünk. A fabrikánsok igen olcsón kitenyészthetők, Archivista, és nem sóvárognak kellemetlen módon jobb, szabadabb életre. Mivel a fabrikánsok negyvennyolc óra elteltével kimúlnak, ha nem jutnak hozzá a jócskán genomizált Szappanhoz, melynek előállítása és forgalmazása a Társaság monopóliuma, a kitenyésztett „termék” nem szökik el. Tőlem eltekintve a fabrikánsok az elképzelhető legjobb organikus gépezetek. Nos, Archivista, még mindig úgy gondolja, hogy Nea Szo Koproszban nincsenek rabszolgák?

No és miként akarta az Unió megtisztítani államunkat ezektől az állítólagos... „kóroktól”?

Forradalom útján.

Az Összetűzések előtt Kelet-Ázsia gyengélkedő demokráciák, népirtó önkényuralmi rendszerek és a terjedő holttájak káosza volt! Ha a Tanács nem egyesíti és nem zárja le kordonnal a régiót, visszasüllyedtünk volna a barbárságba. Hogyan tehet magáévá bármely szervezet efféle... terrorista eszméket?

A korpokrácia korrupciótól és ostobaságtól bűzlik. A napja lenyugvóban.

Úgy látom, teljes odaadással befogadta az Unió propagandáját, Szonmi.

Ehhez hozzátenném, hogy ön pedig teljes odaadással befogadta Nea Szo Koprosz propagandáját, Archivista.

Azt nem említette Hae-Dzsu lm, hogy az Unió miként képzeli el egy olyan állam megdöntését, melynek állandó hadserege kétmillió katonát számlál?

De igen. Azt tervezték, hogy kimódolják hatmillió fabrikáns felemelkedését.

Nem értem, hogy nem látta be, hogy ez puszta képzelgés.

Minden forradalom puszta képzelgés, amíg ki nem robban; akkor egyszeriben történelmi szükségszerűséggé válik.

És hogyan érhette volna el az Unió ezt az „egyidejű felemelkedést”?

A csatateret áthelyezték molekuláris szintre. Alig néhány száz Unionista, aki olyan csomóponti helyen dolgozik, amilyenek például a Szappant előállító üzemek vagy a fabrikánstenyészetek, elindíthatja több millió fabrikáns felemelkedését, ha doktor Szulejmán katalizálószerét hozzáadja a kulcsfontosságú ellátó csatornák anyagához.

Milyen kárt okozhat akár hatmillió felemelkedett fabrikáns a legstabilabb állami Piramisnak a civilizáció történetében?

Ki robotolna a gyárak futószalagjai mellett? Ki szűrné és tisztítaná a szennyvizet? Ki végezné az etetést a haltelepeken? Ki dolgozna az olajkutakon és a szénbányákban? A fűtőreaktorokban? Az építkezéseken? Ki szolgálna ki az étkezdékben? Ki oltaná a tüzeket? Ki vigyázná a kordont? Ki töltené az ekszontartályokat? Ki emelne, ásna, vonna, tolna? Ki vetne, ki aratna?

A tisztavérűekből kivesztek a társadalmak építéséhez szükséges készségek. Az igazi kérdés inkább az, milyen kárt nem okozhat hatmillió felemelkedett fabrikáns, akik összefognak a kordonvidéki milíciával meg az untermenscb-lét határán lévő alrétegű tisztavérűekkel.

Az Egyvélemény megőrizné a rendet. A rendőrhatóságok állománya nem csupa Unionista kettős ügynök.

A megfélemlítésnek miféle eszközével bír az Egyvélemény? Koltokkal fenyegetnék a felemelkedetteket? Hiszen még Juna~939, egy felszolgáló fabrikáns is inkább a halált választotta, mint a rabszolgaságot.

Állj, állj, álljunk csak meg... Amikor megszökött, az Egyvélemény már tudott az összeesküvésről – hiszen próbálták is elkapni. A Szappantermelő üzemekben komoly biztonsági intézkedéseket léptettek volna életbe.

Az Egyvélemény arról tudott, hogy néhány Unionista kém meg egy felemelkedett fabrikáns van a Taemoszan Egyetemen. Semmi többről.

És mi lett volna az ön szerepe ebben az... übertervben?

Az elsődleges szerepem az volt, hogy bizonyságul szolgáljak arra, Szulejmán katalizátora beválik. Ezt a szerepet az elmém el is látta, egyszerűen azáltal, hogy nem indult hanyatlásnak. Számos föld alatti gyárban már hatalmas mennyiségben szintetizálták a szert.

– A másodlagos szerepe – adta tudtomra aznap reggel Hae-Dzsu – követi szerep. Apisz tábornok – a ponty a madzsongszalonban – azt remélte, hogy vállalom a küldötti megbízást, és közvetítek a szervezetük meg a felemelkedést átélő fabrikánsok között; hogy segítek az Uniónak forradalmár polgárokként mozgósítani őket.

Milyen érzés volt, hogy ilyen szerephez jut egy terroristaszervezetben?

Rendkívüli izgalommal töltött el; nem arra genomizáltak, hogy megváltoztassam a történelmet, mondtam kísérőmnek, aki azt felelte: ez mindenkire igaz. Jól gondoljam meg, sürgetett. Apisz azt remélte, hogy mire találkozunk, már meghozom a döntést. Az Unió egyelőre csupán annyit kér, hogy ne mondjak azonnal nemet az elképzelésükre.

Nem volt rá kíváncsi, miféle fényes jövőt akarnak létrehozni? Honnan tudhatta, hogy az új rend nem eredményeze még rosszabb zsarnokságot? Gondoljon csak a bolsevikokra, Szaud-Arábiára, a pünkösdi forradalmakra Észak-Amerikában. Ha komoly változások válnak szükségessé, hát nem a fokozatos reformok, az óvatos lépések programja a cselekvés legbölcsebb útja?

A tanulmányi felkészültsége különösen átfogó ahhoz képest, hogy nyolcadrétegű archivista. A kora huszadik századi olvasmányaiban nem találkozott azzal a szállóigével, miszerint „A szakadékot nem lehet két lépéssel átszelni”?

Igen vitatott alapkérdést boncolgatunk, Szonmi.Térjünk inkább vissza az útjukhoz!

Mellékutakon haladva tizenegy óra tájban érkeztünk a Szuanbo-síkra. Permetezők fertőtlenítőszer sáfrányfelhőit pufogták maguk után, homályba borítva a látóhatárt. Hae-Dzsut aggasztotta, hogy nyílt terepen ki vagyunk téve a SzatSzemek figyelmének, így hát eloroztuk a Fakitermelő Társaság egyik erdőjáróját, és azzal indultunk útnak. Esett az éjjel, a földutat pocsolyák barázdálták, ezért lassan haladtunk, de másik járművel nem találkoztunk. A Norfolk fenyő-kaucsuk hibrideket olyan precíz regimentben ültették, hogy azt az illúziót keltették, mintha az erdő masírozna el mozdulatlanul álló fordunk mellett milliós seregével. Csupán egyszer szálltam ki, amikor Hae-Dzsu kannából utántöltőtte az ekszontankot. A síkságon ragyogó volt a reggel, ám az ültetvényerdő minden nappali órát nyirkos alkonyattá tett. Más nem hallatszott, csak a tompára alakított tűleveleket suhogtató steril szél hangja. A pollentelenített fákat úgy genomizálták, hogy távol tartsák maguktól a rovarokat és madarakat; az áporodott levegő rovarirtótól bűzlött.

Az erdő éppoly hirtelen maradt el mögöttünk, ahogy érkezett; a táj dombosabbra váltott. Az út kelet felé fordult, követve a déli oldalán húzódó Vorakszan-hegyvonulat ívét; északra a Cs’ungdzsu-tó terült el. Itt meg a tó vizének a bűzét érezzük, magyarázta Hae-Dzsu; a lazactelepekből származó kibocsátás miatt. A tavon túli dombok oldalában hatalmas társasági márkajelek emelkedtek; Malthusz próféta malachitszobra sivár porkatlanon hordozta végig tekintetét. A földút átvezetett a Cs’ungdzsu-Taegu-Puszan ekszpresszpálya alatt. Hae-Dzsu azt mondta, akár két óra alatt Puszanban lehetnénk, ha fel merne hajtani a pályára; de inkább a lassú haladást választotta. Gödröktől hepehupás utunk cikcakkozva tartott felfelé a Szobaekszan-hegységbe.

Vagyis Hae-Dzsu lm nem igyekezett, hogy egy nap alatt Pusanba érjenek?

Nem. Körbül tizenhét órakor elrejtettük a fordot egy elhagyatott fűrésztelepen, és gyalog indultunk tovább egy emelkedő hegyi ösvényen. Ez az új élmény ugyanúgy elbűvölt, ahogy annak idején a kapcsváros: a mészkőszirtekből zuzmó szüremkedett elő; a sziklák hasadékaiból vörösberkenye-csemeték és madárberkenye hajtásai nőttek. A szellő virágpor és gyanta illatát hozta; az égen felhők gördültek tova. Egykor genomizált pillék verdestek a fejünk körül, elektronokként keringve; szárnyaikon a márkajelek a nemzedékek sorának mutációi révén véletlenszerű szótagjelekké lettek.

Úgy éreztem, újjászülettem egy új elemben, mely egy fabrikáns felszolgáló számára éppoly idegen, amilyen ismeretlenek az alpesi mezők a polipoknak.

Egy kiugró párkányra érve Hae-Dzsu a szakadék túloldalára mutatott, és megkérdezte, látom-e az alakot.

Kicsodát? Nem láttam mást, csak a sziklafalat.

Csak nézzem, mondta vezetőm, és a sziklából előtűntek egy lótuszülésben ülő óriás kőbe vésett vonásai. Egyik karcsú kezét jelentéssel terhes, kecses tartással emelte föl. Fegyverek és az elemek zúdították rá füzüket, pusztították, tördelték vonásait, ám a körvonala még mindig kivehető volt, ha a szemlélő ráismert az egészre. Beletelt néhány másodpercbe, mire felidéztem annak emlékét, akire a vésett alak emlékeztetett: Timothy Cavendish volt az.

Hae-Dzsu szórakoztatónak találta megjegyzésemet. Ő maga régen úgy vélte, az óriás valamiféle ősi demokrata vagy haramiavezér lehetett, aki előszeretettel hirdette önnön dicsét; ám az ófogyasztók valójában olyan istenségként imádták, aki megváltást kínál a születés és újjászületés örök örökkévalóságából. A régmúltból származó, vihartépett óriás csakugyan büszkén őrizte még az isteni jelleg halvány zöngéjét. Csakis az élettelen lehet ennyire eleven. A Priorissza többet is tud majd mondani róla, tette még hozzá Hae-Dzsu. Gondolom, a Kőfejtő Társaság elpusztítja majd a vésetet, amikor sor kerül a hegyvonulat kitermelésére.

Mi volt a célja ennek a kirándulásnak ott a semmi közepén?

Minden semmi valami. A gerincen átkelve egy tisztáson szerény veteményeskerthez értünk, a bokrokon ruhák száradtak, köröttünk zöldséges parcellák, bambuszrudakból tákolt kezdetleges öntöző-rendszer, temető. Szomjas csurgó hangját hallottam. Hae-Dzsu egy keskeny nyiladékon át a túlnani udvarba vezetett, melyet olyan gazdag díszítésű épületek falai vettek körbe, amilyeneket még soha nem láttam. Egy igen friss robbanás krátert vájt a járóköves térbe, gerendákat szakított ki helyükből, és bedöntött egy cseréppel borított tetőt. Az egyik pagodát tájfun gyűrte le: rádőlt ikertestvérére. Ez utóbbit már inkább a borostyán tartotta álló helyzetben, mintsem ácsolt faszerkezete.

Hae-Dzsu elmondta, hogy ehelyütt tizenöt évszázadon keresztül apátság állt, egészen amíg a korpokrácia az Összetűzések után fel nem számolta az ófogyasztók vallásait. A hely most menedékként szolgál a kolóniának, melyet olyan kisemmizett tisztavérűek alkotnak, akik az untermensch emésztőgödrök posványa helyett inkább a hegyből igyekeznek kicsikarni a megélhetést.

Az Unió tehát a közvetítőjét, a... „messiását” a visszaesők egyik kolóniájában bújtatta el?

„Messiás.” Micsoda hangzatos titulus egy kiszolgálónak a Szong papából!

Megcsikordult mögöttünk a járókő: barázdált, naptól cserzett parasztasszony sántikált ki az udvarra egy enkef nyomait viselő, néma fiúra támaszkodva. A fiú félénken mosolygott Hae-Dzsura, az asszony pedig olyan szeretettel ölelte meg, ahogy, legalábbis így képzelem, egy anya ölel. Kísérőm Ju kisasszonyként mutatott be a Priorisszának. Az asszony egyik szeme vakon tejfehér volt; a másik ragyogóan figyelmes; együtt olyan benyomást keltettek, mintha két személy figyelne. Két keze közé fogta a kezemet; a gesztus elbűvölt. Arca olyan idős volt, akár egy Cavendish idejéből való öregemberé.

– Üdvözlöm körünkben – szólalt meg –, örömmel üdvözlöm.

Hae-Dzsu a bombakráterről érdeklődött.

A Priorissza válaszul elmondta, hogy a szárnyukat bontogató vakbuzgó fanatikusok kezdenek erőre kapni; az előző hónapban egyszer csak megjelent egy apache, és minden figyelmeztetés nélkül ledobott egy bombát. Több komoly sérült is volt, meg egy halálos áldozat. Puszta rosszindulatból tette, vélekedett a Priorissza; vagy unatkozott a pilóta; vagy tán egy ingatlanfejlesztő üzleti lehetőséget lát a környékben, vállvezes gyógyszállót építtetne, és így akarja elüldözni őket.

– Ki tudja? – sóhajtott.

Kísérőm megígérte neki, hogy megpróbálja megtudni, mi történt valójában.

Pontosan kik voltak ezek a területfoglalók? Untermensch népség? Terroristák? Unionisták?

A kolónia minden tagjának megvolt a maga története. Találkoztam ujgur disszidensekkel; gazdákkal a Ho Si Minh-deltából, akiknek elsivatagosodott a földje; egykoron tisztes kapcsváros-lakókkal, akik a társasági intrikák kárvallottjai lettek; deviánsokkal, akik nem kaphattak munkát; mentális betegség miatt dollár nélkül maradtakkal. A kolónia hetvenöt lakója közül a legfiatalabb kilenchetes volt; a legidősebb, a Priorissza pedig hatvannyolc éves, bár ha azt mondta volna, hogy háromszáz, azt is elhittem volna.

De hát... hogy tudtak életben maradni franchise-ok és galleriák nélkül? Mit ettek? Mit ittak? Na és az áram? A szórakozás? Hogyan funkcionálhat egy mikrotársadalom törvényörök és hierarchia nélkül?

Azt ették, amit az erdőben találtak és amit a kertben termeltek; hozzá vizet ittak a csurgóból. El-eljártak földbe dózerolt szeméttelepekre; a kiásott műanyagból meg fémből készültek az eszközeik. „Iskolájuk” sonyjához vízturbina szolgáltatta az áramot. A szolár éjfények a nappali órák alatt újratöltődtek. A szórakozást ők maguk jelentették egymásnak; a fogyasztók már élni sem tudnak 3D és VizRek nélkül, pedig régen az emberek jól megvoltak ezek híján, és ma is megvolnának. Törvényőrök? Biztos vagyok benne, hogy adódtak gondok, de a kolónia lakói mindennél többre becsülték a függetlenségüket, és elszántan védelmezték mind a közösségen belüli léhűtőktől, mind az azon kívüli kizsákmányolóktól.

Na és a hegyi telek?

Ezeket ugyanúgy vészelték át, ahogy korábban tizenöt évszázadon át az apácák: előrelátással, beosztással, kitartással. A telep egy barlang fölé épült, melyet haramiák bővítettek ki a japán megszállás idején. A kivájt helyiségek menedéket biztosítottak a tél hidege és az Egyvélemény aerói elől egyaránt.

Persze nem volt ez bukolikus Utópia. Való igaz, a telek kemények; az esős évszakok mintha soha nem akarnának véget érni; a termést kór támadhatja meg; a barlangokba gyakran kártékony élősdiek veszik be magukat, és nyilván kevés telepes ér meg olyan magas kort, mint a felrétegű fogyasztók. Való igaz, a kolónia lakói perlekednek és haragra kelnek, ahogy az emberek közt szokás. Ám mindezt egy közösség tagjaiként teszik. Nea Szo Koproszban nincsenek közösségek; ott csak az állam van.

Milyen érdek fűzte az Uniót a kolostorhoz?

Az Unió eszközöket biztosít, például a szolárokat; a kolónia pedig biztos menedéket kínál, kilométerekre a legközelebbi Szemtől.

Hajnal előtt ébredtem a hálóalagútban, és kióvakodtam a barlang bejáratához. Az őrséget ellátó nő forró stimulinos italt melengetett a markában; félrehúzta előttem a szúnyoghálót, aztán figyelmeztetett, hogy az apátság régi falain túl farkasok bóklászhatnak. Megígértem, hogy nem megyek hallótávolságnál messzebbre; megkerültem az udvart, és a sziklák közti szűk hasadékon átfurakodva kiléptem a szürkés-feketés árnyalatok kőerkélyére.

Alant a hegy meredeken lejtett; a völgyből légáram szállt fel, mely állati üvöltés, rikkantás, morgás, szuszogás hangját hozta magával; egyik gazdáját sem ismertem fel. A hegyvidék csillagai nem afféle bocsánatért esengő tűpöttyök, mint a városi égbolt lakói: a hegyvidéki csillagok biztosan csüngnek helyükön és sugározzák magukból a fényt. Alig egy méterre tőlem megmozdult a kőszirt.

– Á, Ju kisasszony – hallottam a Priorissza hangját. – Egy újabb korán kelő.

Tisztelettudóan köszöntöttem.

A telepesek nem örülnek, hogy napkelte előtt kószál, mesélte, féltik, nehogy belekószáljon a szakadékba. Pipát húzott elő ruhaujjából, megtömte, és rágyújtott; nem kínál meg, mondta, hiszen nekem még fiatal a tüdőm, az ő korában viszont már nem számít. A dohányfüstben aromás bőrillat lengett.

Kértem, hogy beszéljen nekem a szakadék túlfelén a meredek falba vésett alakról.

A vén kópéról, bólintott. Sziddhártának több más neve is volt, ezek mára mind elvesztek. A Priorissza elődei el tudták volna mondani mindegyik nevét és beszédét, ám az idős Priorissza korosabb apácáival együtt a Fények Házában végezte, amikor ötven éve kriminalizálták az apátságokat. A történteket nekem most elmesélő nő akkor még csak novícia volt, ezért az Egyvélemény úgy ítélte meg, elég fiatal ahhoz, hogy átneveljék, elhelyezték hát egy árvablokkban Gyöngyhely Kapcsoltvárosban, és ott is nőtt fel.

Megkérdeztem, Sziddhárta valamiféle isten volt-e.

„Valamiféle isten”, igen, ez a helytálló megfogalmazás, felelte a Priorissza. Sziddhárta nem toldozza jó sorsunkat, nem ró ki ránk büntetést, nem változtatja meg az időjárást, nem kímél meg bennünket az élet fájdalmától. Azt azonban megtudhatjuk a tanításaiból, miként lehet legyőzni a fájdalmat, és hogy miként kerülhetünk magasabb szintű életformába jövőbeli reinkarnációink során. Ilyenkor, kora reggel még mindig imádkozik hozzá, mondta a Priorissza, hogy jelezze neki, „továbbra is komolyan veszi a dolgát”, noha a telepesek között kevés a hívő.

Remélem, válaszoltam, Sziddhárta az ő kolóniájában ad majd nekem új életet.

Az új nap fényében egyre tisztábban alakot öltött a világ. A Priorissza megkérdezte, miért reménykedem ebben.

Beletelt némi időbe, mire szavakba tudtam önteni az érzéseimet; a Priorissza nem az a fajta volt, aki sürgeti a másik gondolatát. Végül ekképp fogalmaztam meg indokomat: olyan tisztavérűeket, akiknek tekintetéből hiányzik a fogyasztók szemében szikrázó mohó éhség, csak ott a telepen láttam.

Megértette szavaimat. Ha a fogyasztók bármily ésszerű mértékben megelégszenek addigi életükkel, mondott rögtönzött ítéletet, a plutokráciának befellegzett. Ez az oka annak, hogy a kolónia léte olyannyira zavarja az államot. A média a galandférgekhez hasonlítja őket; felróják nekik, hogy lopják a csapadékot a Vízművek Társaságtól; az okszigént a Levegő Társaságtól; nem fizetnek jutalékot a Vega Társaság szabadalmait birtoklóknak.

– Eljöhet egyszer az a nap – vélekedett a Priorissza –, amikor a Tanács úgy dönt, immár a korpokratikus eszmén kívül álló rivális életmódot képviselünk. – És félő, hogy az után a nap után a nevük immár nem „galandféreg” lesz, hanem „terrorista”, okosbombák záporoznak majd rájuk, és az ősöreg apátság alatti járatokat lángok árasztják el.

Megjegyeztem, hogy közösségüket a nincstelenekből kell létrehozniuk, ám láthatatlanul.

– Pontosan. – A hangja olyannyira elhalkult, hogy egész közel kellett hajolnom, hogy halljam. – Ami, felteszem, éppoly kimerítő bűvészmutatvány, mint amikor valaki tisztavérűnek adja ki magát.

Hogyan jött rá?

Nem kérdeztem; talán a szálláson egy kémlelőlyukon át kilestek, amint épp Szappant fogyasztok. Házigazdám csak annyit mondott, a tapasztalat megtanította őket arra, hogy mindig tartsák a Szemüket a vendégeiken, még akkor is, ha Unionista jár náluk egy barátjával.

– Tudom, ezzel persze megszegjük a régi apátság vendéglátással kapcsolatos szabályait – szabadkozott a Priorissza –, de az ifjabb telepesek ragaszkodnak hozzá, hogy maradjunk éberek, különösen a mai világban, amikor bárkiből lehet bárki más, csupán annyi kell hozzá, hogy eltöltsön egy napot az arcformázónál.

Miért fedte fel a lapjait?

Talán szolidaritásból; nem tudom. Még annyit mondott, hogy a Dzsucse számos bűne közül a legförtelmesebb az, hogy megteremtette „a rabszolgák alárendelt rétegét”.

Ezt elvont értelemben mondta vagy konkrétan értendő?

Az csak másnap este világosodott meg számomra. Ekkor már edények zörgése hallatszott az udvarról: a reggelit készítők csapata munkához látott. A Priorissza az udvarba vezető nyílásra pillantott, és megváltozott hangon szólalt meg.

– Hát ez az ifjú toportyán meg kicsoda?

A néma fiú odaporoszkált, és mosolyogva letelepedett a Priorissza lába mellé. Keletről napfény ívelt a világ fölé, újra felvillantva a vadvirágok légies színeit.

Vagyis felvirradt a második nap a szökése óta.

Hae-Dzsu burgonyás lepényt és fügemézet reggelizett; az előző estével ellentétben immár senki nem kínálgatott, hogy egyek a tisztavérűek ételeiből. Aztán elbúcsúztunk; két-három serdülő korú lánynak könny szökött a szemébe, látva, hogy Hae-Dzsu távozik; rám pedig igen utálatos pillantásokat vetettek, amin kísérőm remekül mulatott. Hae-Dzsu egyes megnyilvánulásai halhatatlanul elszánt forradalmárra vallottak; mások egy vidámfiúra.

– Imádkozni fogok a vén kópéhoz magukért – súgta oda a Priorissza. Istenének tekintetétől követve hagytuk magunk mögött a tisztább magasságot, és a zajos erdőn át leereszkedtünk a hegyről. A ford ott volt, ahová Hae-Dzsu rejtette, érintetlenül.

Egyenletesen haladtunk Jöngdzsu felé; olykor észak felé tartó rönkszáilítók mellett mentünk el, melyeket, mint megfigyeltem, azonos törzstípusú, testes fabrikánsok vezettek. Az Andongho-tótól északra elterülő rizsföldeken át vezető utak gyorsak, ugyanakkor igen nyitottak is, ezért hogy rejtve maradjunk a SzatSzemek elől, nem szálltunk ki a fordból egészen körbül tizenöt óráig.

Aztán egy függőhídon átkelve, magasan a haragos Csuvangszan folyó fölött, megálltunk, hogy kinyújtóztassuk a lábunkat. Hae-Dzsu elnézést kért a tisztavérű hólyagja miatt, és a száz méterrel alattunk lévő fák közé vizelt. A szakadék guanótól foltos falán fészkelő monokróm papagájokat figyeltem; csapkodásuk és rikácsolásuk Bum-Szuk Kimet és vállvezes barátait juttatta eszembe. A folyó felső része egy szurdok falai közt kanyargott; a folyás irányában pedig planírozott dombok közé terelték, aztán a távolban eltűnt Ülszöng ernyője alatt. A kapcsváros fölött aerók raja: pöttyök az égen.

A híd kábelei felnyögtek egy áramvonalas vállvezes ford alatt; szokatlanul drága jármű volt ez az efféle vidéki úton. Hae-Dzsu benyúlt a fordunkba a koltjáért. Aztán mellém lépett, kezét a kabátja zsebébe dugta, és azt mondta, hagyjam rá a beszédet, és álljak készen, hogy a fordunk mögé ugorjak, ha az érkező sofőrnél koltot látunk.

A vállvezes jármű lassított, megállt. Köpcös, arcformázástól ragyogó bőrű férfi kászálódott ki a vezetőülésből, és barátságosan bólintott felénk.

– Szép délutánunk van.

Hae-Dzsu rábólintott, és megjegyezte, hogy pont jó az idő, nem túl fülledt.

Genomizált szekszepilű tisztavérű nő hajtogatta elő a lábát a ford másik oldalán. Vastag kendőt tekert maga köré, mely csak pisze orrát és érzéki ajkát engedte látni. A túloldali korlátra támaszkodott, és durcásan marlboróra gyújtott. Eközben a férfi felnyitotta a ford csomagtartóját, és kiemelt egy közepes termetű kutyára méretezett utazódobozt. Felpattintotta az elülső rács kapcsait, és kivett a dobozból egy gyönyörű, tökéletesen formázott, de aprócska, alig harminc centiméter magas kislányt.

A lányka rémülten nyávogott, és vergődve próbálta kiszabadítani magát; aztán meglátott minket; apró sikolya szótlan volt, mégis esedező.

A férfi a hajánál fogva megragadta, és lehajította a hídról. Nézte, ahogy zuhan, és csettintett a nyelvével.

– Olcsó vég egy nagyon drága cuccnak – szólt oda nekünk vigyorogva.

Mozdulatlanságot és némaságot erőltettem magamra; gyűlölet és harag szaggatta szívemet. Hae-Dzsu megérintette a karomat. Kényszerítettem az elmémet, hogy máshová forduljon, bárhová; emlékeim közül hívatlanul a Timothy Cavendish rettenetes megpróbáltatásainak egyik jelenete merült fel, melyben egy bűnöző letaszít egy tisztavérűt az erkélyről.

Gondolom, a férfi a fabrikáns élőbabájától szabadult meg.

A vállvez lelkesen előadta a történetét.

– Ez a Zizzi Hikaru Baba volt a csúcs sikk tavalyelőtt Szeksztettkor. A lányom folyton nyaggatott miatta, egyetlen perc nyugtot nem hagyott. Persze a hivatalos feleségem – biccentett a híd másik oldalán álló nő felé – ugyanúgy mondta a magáét, reggel, délben, este. „Hogy nézzek a szomszédok arcába, ha az egész körnegyedben egyedül a mi lányunknak nincs Zizzije?” – kérdezgette. – Titokban csodálja ezeknek a holmiknak a marketingeseit, tette hozzá a férfi. Fognak egy ócska játékfabrikánst, mondta, genomizálják valamelyik fess ősrégi bálvány mintájára, aztán felnyomják az árát vagy ötvenezerrel, és csak nézik, ahogy a vevők szétkapkodják. – És még csak aztán jönnek a menő divatú ruhák, a babaházak, a kiegészítők. Úgyhogy mi mást tehettem volna? Megvettem a rohadt babát, csak hogy elhallgattassam otthon a nőket! És tessék, alig telt egy négy hónap, és mi történt? Fordul a tinitrend hulláma, és Marilyn Monroe letaszítja trónjáról szegény divatjamúlt Zizzit. – Utálkozva tette hozzá, hogy egy regisztrált fabrikáns terminátor kilencszáz dollárral rövidíti meg az embert. Aztán vidultan azzal folytatta, hüvelykujjával a korlát felé bökve, hogy egy véletlen baleset viszont ingyen van; és miért is kéne a sok kidobott dollár után még egy keveset kidobni? – Nagy kár – mondta a férfi Hae-Dzsura kacsintva hogy egy válást nem lehet ilyen szimplán elintézni.

– Hallottam ám, hájfej! – Az asszony felénk fordult. – Vissza kellett volna vinned a Zizzit a franchise-ba, amikor mondtam, és visszaterheltetned a dollárt a Lelkedre. Eleve hibás volt. Még csak énekelni sem tudott. Egyszer még meg is harapott a kis szemét.

Hájfej negédesen válaszolt:

– El sem tudom képzelni, hogyan lehetséges, hogy ez nem végzett vele, drágaságom. – A felesége erre morogva odavetett valamilyen trágárságot. A férfi bizalmasan Hae-Dzsu mellé lépett, alaposan megnézte kigenomizált mellemet, és megkérdezte, hogy vakációzunk-e, vagy üzleti ügyben járunk azon a távoli tájon.

– A nevem Ok-Kjun Pjo, uram, szolgálatára – felelte Hae-Dzsu meghajolva, és elmondta, hogy ötödrétegű helyettes a Sas Számfejtési Franchise-nál, egy kisebb társasági részlegnél.

A vállvez eleve halvány kíváncsisága kihunyt. Előadta, hogy ő a P’jönghae és Jöngdök közötti Golf-part menedzsere.

– Maga golfozik, Pjo? Nem? Pedig, tudja, a golf nem csupán játék, hanem a karrier egyik lépcsőfoka. – A paegami pálya tagságában, tette hozzá biztatólag, várható néhány felszabaduló hely; az egy minden időben használható, ötvennégy lyukas pálya, a gyep imádnivaló, kis tavacskák mindenütt, no és a szökőkutak éppen olyan pompázatosak, mint a Szeretett Elnök vízparkjaiban lévők. A vihogásától émelyegni kezdtem. – Túllicitáltuk a helyi alrétegű csőcseléket, így miénk lett az akvatár. Csak említse meg a nevemet a tagságosoknál: Kwon Ügyelő vagyok.

Ok-Kjun Pjo ömlengve hálálkodott.

Az elégedett Kwon Ügyelő erre belefogott vállvezes élete történetébe, de a felesége a Zizzi Hikaru után hajította marlboróját, beült a fordba, rátenyerelt a dudára, és egyre csak nyomta, miközben a fekete-fehér papagájok kilőttek az égbolt felé. A vállvez gyászosan Hae-Dzsura vigyorgott, és azzal a tanáccsal búcsúzott, hogy ha megházasodik, ne sajnálja a többletdollárt, inkább fiút nemzzen. Ahogy elhajtott, imádkoztam Sziddhártához, hogy a ford törje át a korlátot és zuhanjon le.

Gyilkosnak tartotta?

Mégpedig olyan sekélyesnek, aki nem is tudja, hogy az.

Csakhogy ha gyűlöli az olyan embereket, amilyen Kwon Ügyelő, az egész világot gyűlöli.

Nem az egész világot, Archivista: csak a Dzsucsét és a Korpokrácia Piramisát.

Végül mikor értek Puszanba?

Estére. Hae-Dzsu a puszani finomító ekszonfelhőire mutatott, melyek az alkony dinnye-rózsaszínét antracitszürkévé fakították.

– Megérkeztünk – mondta.

Egy Szemektől mentes mezőgazdasági úton értünk be Puszan északi peremére. Hae-Dzsu beállt a forddal egy zárhelyre a Szömjön nevű külvárosban, aztán bemetróztunk a Cs’orjang Téri Galleriába; itt ugyanazok a franchise-ok voltak, mint a Vangszimni Gyümölcsöskertben. Fabrikáns dadák iszkoltak vállvezes csemeték nyomában; parádézó párocskák beszélték ki a többi parádézó párocskát; társ-szponzos 3D-k versengve igyekeztek túlvillogni egymást. A galleria egyik régebbi hátsó részében ódivatú vásár zajlott, ahol a mozgóárusok tenyér nagyságú régi csecsebecséket, „életre szóló barátok”-at árultak: fogatlan kajmánt, majomfejű csibét, jónáscetet üvegben. Hae-Dzsu elmondta, hogy ezek a jószágok a vásárlás után két napon belül elpusztulnak. Egy cirkuszos közönséget toborzott megafonjával: – Csodálják meg a Kétfejű Skizoid Embert! Ámuljanak Madam Matrjoska és Állapotos Embriója láttán! – Nea Szo Koprosz minden tájáról való tisztavérű tengerészek üldögéltek a bárokban, és a Kerítő Társaság embereinek vigyázó szemei előtt a komforterekkel flörtöltek. Láttam cserzett himalájait, han kínait, sápatag bőrű, szőrös bajkálit, szakállas üzbéget, inas aleutit, rezes tónusú vietet és thait. A VizRekek azt hirdették, itt kielégülést nyer minden gyarló szeszély, amit csak egy tisztavérű kigondolni képes.

– Ha Szöul egy Tanácsnok hűséges asszonya – mondta Hae-Dzsu –, hát Puszan a levetkezett ágyasa.

Egyre keskenyebb mellékutcákon lépkedtünk; a falak közé szorult szél üvegeket és dobozokat sodort magával; csuklyás alakok siettek el mellettünk. Hae-Dzsu karon fogott, átléptünk egy rejtett bejárón, végigvezetett egy fakón megvilágított alagúton, míg végül egy rostélyos kapuhoz nem érkeztünk. Az egyik oldalablak fölött feliratot láttam: KUKDZSE KÚRIA. Hae-Dzsu megnyomta a csengőt. Kutyaugatás hallatszott, majd felzizzent egy roletta, és két egyforma kardfog koccant nyálasan az üvegnek, amitől ijedtemben megrándultam. Borostás nő húzta félre az ebet, és ránk meredt; Hae-Dzsu láttán felismerés gyúlt az arcán.

– Nicsak, Nun-Hel Han! – tört ki. – Már vagy tizenkét hónapja nem láttam. Ami nem is csoda, ha csak a fele igaz annak a sok hirignek, amikről a pletykák szólnak! Mi a helyzet a Fülöp-szigeteken?

– Süllyednek, Lim asszony, rendesen süllyednek. – Hae-Dzsu hangja reszelősen nyersre váltott; ami azt illeti, oldalra pillantottam, hogy lássam, még mindig ő áll-e mellettem. Félig-meddig tréfálva megkérdezte az asszonyt, nem adta-e ki időközben másnak a szobáját.

– Ugyan, ez itt megbízható, tisztes ház! – felelte a nő színlelt sértettséggel, majd a számlakönyvébe nézett, és figyelmeztette Hae-Dzsut, hogy újabb adag dollárt kell letennie, ha a legközelebbi útja is olyan hosszú ideig tart, mint a legutóbbi. Ahogy a kapurostély felemelkedett, az asszony rám pillantott, és azt mondta:

– Ugye tudja, Nun-Hel, hogy ha a babája egy hétnél tovább marad, akkor az egyszemélyes lakásért a kétszemélyes árát kell fizetni? Ez itt a szabály. Belép vagy lelép, nekem aztán mindegy.

Nun-Hel Han, a tengerész közölte, hogy csak egy vagy két északát töltök ott.

– Minden kikötőben egy maca – sandított rá rosszmájúan a nő. – Igaz, amit magukról mindig mondanak.

Unionista volt az asszony?

Nem. A nyugvószállók háziasszonyai a saját anyjukat is bejúdásolnák egyetlen dollárért; és az Unionisták bejúdásolása ennél sokkal több hasznot hozna. Ám a nyugvószállók háziasszonyai, mint azt Hae-Dzsutól megtudtam, nem szeretik a kérdezősködőket, így ezek a helyek remek álcázást tesznek lehetővé. A piszkos lépcsőház veszekedéstől és 3D-k hangjától visszhangzott. Végre kezdtem hozzászokni a lépcsőkhöz. A kilencedik emeleten végigmentünk egy ürömfehér folyosón. Hae-Dzsu kiemelt egy titokban a zsanérba dugott fogpiszkálóvéget, és megjegyezte, hogy a tulajdonosokon ijesztő becsületesség lett úrrá.

A szobában kesernyés szagú matrac fogadott, rendben tartott minikonyha, egy különféle klímákra való ruhákkal teli szekrény, egy digis kodak, melyen Nun-Hel Hant és két társát fehér szajhák lovagolták meg, egy sor emléktárgy a Tizenkét Kapcsvárosból meg kisebb kikötőkből, no és persze a Szeretett Elnök bekeretezett kodakja. Egy sörösdoboz tetején rúzsos marlboro szunnyadt. Az ablakredőny le volt engedve.

Hae-Dzsu letusolt és átöltözött a sejtje egész északás megbeszélése előtt; figyelmeztetett, hogy ne húzzam fel a redőnyt, ne vegyem fel a távfónt és ne nyissak ajtót, hacsak nem ő maga jelentkezik vagy Apisz a jelkóddal: azzal egy papírfecnire leírta ezeket a szavakat: MERT VAN A TÁRGYAKNAK KÖNNYÜK,[33] majd a papírt egy hamutartóban elégette. A Szappanom a frigoládában van, mutatta, és azt mondta, másnap reggel, nem sokkal a tilalom után jön majd.

Egy ilyen nagy becsben tartott dezertőr talán látványosabb fogadtatást érdemelt volna.

A látványos fogadtatás felhívja magára a figyelmet. Egy ideig Puszan térképét tanulmányoztam a sonyn, aztán elfogyasztottam a Szappanomat, letusoltam, majd hatharminc óráig aludtam, amikor is megjött Hae-Dzsu, kimerülten, a kezében csípős szagú zacskó, melyben elvitelre csomagolt ttökbugkit hozott. Készítettem neki egy csésze starbuckot – egy hasznos képesség kiszolgálóként töltött napjaimból. Hálásan kortyolgatta. Azután megkért, hogy menjek az ablakhoz, és csukjam be a szememet.

Engedelmeskedtem. A redőny fölemelkedett; nyikorgása elárulta, régen nem használták.

– Még ne... – mondta Hae-Dzsu. Aztán: – Most nyissa ki a szemét!

Napsütötte tetők serege, gyorsforgalmi pályák, ingázótelepek, VizReklámok, beton... és túl mindezen, a háttérben az égbolt üledéke lesüllyedt oda, ahol a „létezem” szó minden keserve kék színű békébe oldódik.

Kimondta a nevét: – Az óceán.

Még sosem látta azelőtt?

Csak sonyn, a Szong papában a Gyönyörhévről szóló 3D-kben, és Juna könyvében; a valóságban még nem, a saját szememmel még soha. Áhítottam, hogy odamehessek, megérinthessem, sétálhassak a partján. Hae-Dzsu azt mondta, úgy gondolja, a biztonságunk érdekében nappal a rejtekhelyen kell maradnunk, amíg át nem kvártélyoznak bennünket egy távolibb szállásra. Aztán lefeküdt a matracra, és egy perc múlva már horkolt is.

Múltak az órák; figyeltem a teherhajókat és más tengeri járműveket az óceánnak a parti épületek közötti kis szeleteiben. Alrétegű nők elnyűtt vásznakat szellőztettek a közeli tetőkön. Később borúsra fordult az idő; aerók morajlottak át a páncélt öltött felhőkön. Tanultam. Odakint esett. Hae-Dzsu álmában megfordult, „Nem, csak egy barátom barátja”, mormolta elmosódottan, majd ismét elcsöndesedett. Nyál csordult ki a szájából, és benedvesítette a párnáját. Mefi Professzor jutott eszembe: az utolsó szemináriumi óránkon arról mesélt, hogy elidegenedett a családjától, és bizalmasan elmondta, hogy már több időt tölt az én oktatásommal, mint a lányáéval.

Hae-Dzsu késő délután ébredt fel, letusolt, majd ginzengteát főzött. Irigyeltem a tisztavérűek ételválasztékát; a felemelkedésem előtt a Szappant az elképzelhető legízletesebb anyagnak találtam, most viszont már egyhangúnak és íztelennek érzem. Ám ha tisztavérű ételt eszem, rosszul leszek. Kísérőm leeresztette az ablakredőnyt.

– Itt az ideje a kapcsolatfelvételnek – mondta. Leakasztotta a Szeretett Elnök kodakját a falról, és képpel lefelé az asztalra fektette. Aztán csatlakoztatta sonyját a keretben elrejtett aljzatba.

Illegális adó-vevő? Nea létrehozójának kodakjába rejtve?

A szent kitűnő rejtekhelye a profánnak: hisz mindig olyannyira hasonlóak. Egy férfi 3D-je ragyogott fel élesen; mint egy tűz csúnyán megégett áldozata, akit olcsó gyógymódokkal kezeltek. Ajka mozgása nem egészen volt szinkronban a szavaival. Gratulált ahhoz, hogy biztonságban megérkeztem, és megkérdezte, kinek vonzóbb az arca, neki vagy a pontynak?

Őszintén válaszoltam: a pontynak.

An-Kor Apisz nevetése köhögésbe fulladt.

– Ez az igazi arcom, akármit is jelentsen ez. – Elmondta, hogy torz vonásainak jó hasznát veszi, mert a törvényőrök félnek, hogy megfertőzi őket. Majd azt tudakolta, élveztem-e az utazást szeretett anyaföldünkön át.

Hae-Dzsu Im mindvégig gondoskodott rólam, feleltem.

A tábornok megkérdezte, jól megértettem-e, milyen szerepet szán nekem az Unió. Azt válaszoltam, hogy igen, megértettem, és vonakodva ugyan, de már épp beismertem volna, hogy még nem döntöttem, de Apisz megelőzött:

– Szeretnénk, ha megtapasztalna egy... látványt, egy meghatározó élményt itt Puszanban, mielőtt döntést hozna, Szonmi. – Figyelmeztetett, hogy amit látni fogok, nem lesz szép, de alapvető fontosságú. – Ez teszi majd lehetővé, hogy megalapozott döntést hozzon a jövőjéről velünk. – Ha nincs ellenvetésem, Im Parancsnok rögvest elkísér a szóban forgó helyre.

Örültem, hogy további haladékot nyerek, ezért beleegyeztem.

– Akkor nemsokára újra beszélünk – mondta Apisz, azzal kikapcsolta képíróját. Hae-Dzsu elővett a szekrényből két technikusi uniformist meg két feles arcvédőt; átöltöztünk, majd Lim asszonyra tekintettel magunkra vettük a köpenyünket is. Az évszakhoz képest hideg volt, ezért örültem, hogy két réteg ruha van rajtam. Elmetróztunk a kikötői állomásig, aztán a mozgójárdával kivitettük magunkat a vízpartra, el a hatalmas óceánjárók horgonyzóhelyei mellett. Az északai tenger olajfekete volt; az egyik hajó azonban aranyszín árkádokat villogtatott felénk, és víz alatti palotára emlékeztetett. Láttam már ezt a hajót, az előző életemben.

– Szong papa aranybárkája! – kiáltottam fel, és előadtam Hae-Dzsunak, hogy ez az a hajó, amelyik a tucatcsillagos felszolgálókat elviszi Hawaiira, Gyönyörhévbe.

Hae-Dzsu mindezt jól tudta; az aranybárkára készültünk.

A biztonsági őrség a feljárónál egészen jelentéktelen volt; egy vizenyős szemű tisztavérű az asztalára feltett lábbal ült, és a 3D-n a Sanghaj Kolosszeumban küzdő fabrikáns gladiátorokat nézte.

– Név, meló?

Hae-Dzsu megvillantotta a Lelkét.

– Man-Shik Gang, Ötödrétegű Technikus. – A maroksonyjára nézett, és közölte, hogy feladatunk a termosztatok átkalibrálása a hetes fedélzeten.

– A hetesen? – Az őr elfintorodott. – Remélem, nem épp most kajáltak. – Ellenőrizte a munkalapot, aztán végigmért. Tekintetemet a földre szögeztem. – Hát ez a maratoni locsi-fecsi meg kicsoda, Gang Technikus?

– Az új Segédem – felelte Hae-Dzsu. – Ju Technikussegéd.

– Igen? Na és mondja, Ju, ma látogat először a mi örömszalonunkba?

Válaszul bólintottam: igen.

Mindig az első alkalom a legszebb, mondta erre az őr. Azzal lábfejét lustán megbillentve jelezte, hogy a fedélzetre léphetünk.

Ennyire könnyen feljutottak a társaság hajójára?

Szong papa aranybárkája nem éppen az illegális behatolók legvonzóbb célpontja, Archivista. A legénység tagjai és segédek jöttek-mentek a pallókon meg a folyosókon; mindenki a saját dolgát intézte, velünk nem törődtek. A szervizjáratok üresek voltak; háborítatlanul ereszkedtünk le a bárka gyomrába. Nike-unk kopogott a fémlépcsőkön. Óriási motor zúgott valahol. Mintha éneklést hallottam volna. Hae-Dzsu rápillantott a hajó tervrajzára, félrehajtotta egy csapóajtó zárját, majd megtorpant, és felém fordult, hogy mondjon valamit.

Aztán meggondolta magát, átbújt a csapóajtón, engem is átsegített, végül bezárta mögöttünk a csapófedelet.

Egy függőjárdán találtam magamat, mely egy jókora tárolókamra mennyezetéről függött alá; a végét takarólap rejtette szem elől, a járat olyan alacsony volt, hogy föl sem tudtunk állni. A függőjárda rácsos aljzatán keresztül mintegy kétszáz tucatcsillagos Szong papakiszolgálót láttam, akiket egyesével léptettek át egy forgókereszten; más út nem volt, csak előre. Junák, Hwa-Szunok, Ma-Leu-Dák, Szonmik, régebbi azonos törzsű nővérek, akiket nem ismertem fel. Milyen álomszerű volt, hogy egykori nővéreimet nem egy Szong papa kupolája alatt látom! Szong papa Zsoltárát énekelték, újra meg újra meg újra. Énekük egybemosódott a hidraulika háttérben hallatszó zajával. Mily örömteli volt a hangjuk! Törlesztették a Befektetést; vár rájuk az út Hawaiira; nemsokára kezdődik új életük Gyönyörhévben.

Irigyelte őket?

Irigyeltem a jövőt illető bizonyosságukat.

Körbül ötven másodpercenként egy elöl álló Helyettes átkísérte a soron következő kiszolgálót az aranyárkádok kettőse alatt. A nővérek minden alkalommal tapsoltak; a szerencsés tucatcsillagos megfordult, integetett, majd távozott, hogy elfoglalja helyét a kabinjában. A forgókereszt egy fordulatnyival közelebb vonta a fabrikánsokat. Egy idő után Hae-Dzsu megpaskolta a lábamat, és jelzett, hogy kússzak tovább, át a takarólap szárnyai között, melyeken túl a szomszédos helyiségbe vezetett a függőjárda.

Nem kellett attól félniük, hogy meglátják magukat?

A függőjárda alatt erős fényű lámpatestek lógtak; odalentről nem lehetett észrevenni minket. Különben is hivatalosan nem behatolók voltunk, hanem szerelőmunkát végző technikusok.

A szomszédos helyiség egy szűkös cella volt. A közepén emelvényen műanyag szék állt; pontosan fölötte, a mennyezetre szerelt sínre függesztett vaskos sisakkészülék lógott. A Szong papa bíborszínébe öltözött három mosolygó Helyettes a székhez kísérte a kiszolgálót. Egyikük elmagyarázta, hogy a készülékkel távolítják el a nyakpántot, amint az a Katekizmus Tizedik Tételében áll.

– Köszönöm, Helyettes úr – gagyogta az izgatott kiszolgáló. – Jaj, nagyon köszönöm!

A sisakot a Szonmi fejére és nyakára igazították; ebben a pillanatban tűnt fel, hogy hány ajtó van a cellában. A következtetéstől elhűlt bennem a vér.

Mi különöset talált az ajtók számában?

Csupán egy ajtó volt: a bejárat a tárolókamra felől. Egyetlenegy ajtó. De akkor hogyan távoztak az előző kiszolgálók? A sisak felől hallható hangos csattanás újra az alattunk lévő emelvényre vonta a figyelmemet; a kiszolgáló lecsúszott a székben, szeme kifordult; a sisakkészüléket a mennyezeti sínnel összekötő kábel megfeszült; a sisak felemelkedett; a kiszolgáló teste följebb csúszott a székben; majd még följebb, lába már a levegőben lógott. A holttest mintha sztepptáncolt volna; a halálban nővérem arcára fagyott mosoly megnyúlt, ahogy a test súlyának egy része az arc bőrére nehezedett. Az egyik munkás géppel felszippantotta a kifröccsent vért a műanyag székről; egy másik szárazra törölte. A sínen futó sisak elindult terhével a függőjárdával párhuzamosan, majd egy takarólap szárnyai közt áthaladt a következő helyiségbe. Újabb sisak ereszkedett a szék fölé, melybe a három Helyettes már ültette is bele a következő izgatott kiszolgálót.

– Ők azok, akiket már nem menthet meg, Szonmi – súgta a fülembe Hae-Dzsu. – Már akkor beteljesedett a sorsuk, amikor a hajóra szálltak. – Nem egészen így volt; valójában már a méhtartályukban beteljesedett a sorsuk.

Újabb csattanás a sisak felől. Ez a kiszolgáló egy Juna volt.

A borzalmat abban a helyiségben nem lehet a valóságnak megfelelően leírni vagy elképzelni; át kell élni.

Továbbkúsztunk, át egy hangzsilipen. A sisakok egy ibolyafényű terembe szállították a hullákat; a takarólapon átbújva éreztük, hogy itt jóval alacsonyabb a celziusz, és gépezetek dübörgése robajlott a fülünkbe.

Alattunk egy vágóhíd üzemsora terült el, ahol a munkások ollókat csattogtattak, kardfűrészeket lengettek, olyan eszközökkel dolgoztak, amiknek a nevét sem tudom... és csupa vér volt mindegyikük, tetőtől talpig, akár valamiféle szadisztikus pokollátomásban. Az ördögök odalent nyakpántokat csíptek le, ruhákat szaggattak, hajzatot borotváltak, bőrt nyúztak, kezeket-lábakat vagdaltak, húst szeltek, szerveket metszettek ki... Csövek szippantották el a vért... a zaj iszonytató volt.

De hát... mi... mi célja lenne az efféle mészárlásnak?

A genomika iparágának óriási mennyiségű cseppfolyósított biomasszára van szüksége, részben a méhtartályok ellátására, de leginkább a Szappan előállításához. És létezhet-e gazdaságosabb módja e fehérjeellátás megteremtésének, mint a munkával töltött életük végére ért fabrikánsok újrahasznosítása? Ráadásul a maradék „visszanyert proteint” felhasználják a Szong papa-egységek ételeinek elkészítése során; ezeket eszik a fogyasztók szerte Nea Szo Koproszban a társaság összes étkezdéjében.

Lehetetlen. Hogy sorra gyilkolnák a kiszolgálókat, hogy így biztosítsák az étkezdék étel– és Szappanellátását... nem. Ez a vád egyszerűen... nevetséges. Nem vonom kétségbe, hogy azt látta, amit látott, de ez csakis... nem lehetett más, csakis az Unió... színjátéka, amit maga miatt rendeztek meg, agymosás céljából. Lehetetlen, hogy ilyen.....kivégzőhajó” létrehozását engedélyezzék. Sem a Szeretett Elnök, sem a Dzsucse nem adná a hozzájárulását efféle elfajult gonoszsághoz! Ha a fabrikánsok nem kapnák meg munkájuk jutalmát a nyugdíjas közösségekben, az egész Piramis nem lenne több... végtelenül aljas szemfényvesztésnél.

Az üzlet az üzlet.

De hát... miért nem került szóba mindez a tárgyalásán?

Újra elmondom, Archivista: a „tárgyalásom” valójában nem tárgyalás volt, hanem csupán könnyed véleményformáló gyakorlat.

No de amit állít, az... egyenesen rémálom!

Így van, ámde ami rémálom, az nem szükségszerűen lehetetlen. Ismer ön személyesen bárkit, aki járt valaha Gyönyörhévben? Valójában hová távoznak a kiszolgálók munkás éveik végeztével? És nem is csak a kiszolgálók: az a több százezer egyéb fabrikáns, amelyiknek évente kitelik szolgálatban töltött ideje? Hol vannak az ő kapcsvárosaik?

És a Hawaiion készült 3D-k? Azokat maga is láthatta a Csongmjo Pláza Szong papa-egységében. Tessék, íme a bizonyíték.

Gyönyörhév sonygenerált látszatkép, melyet Neo Edóban digiztek. A Hawaii-szigeteken valójában nem létezik ez a hely. Tudja, a Szong papában töltött utolsó heteim során feltűnt, hogy mintha a Gyönyörhévben zajló élet jelenetei ismétlődnének. Ugyanaz a Hwa-Szun futott végig ugyanazon a homokos ösvényen, ugyanahhoz a sziklás kis öbölhöz. Nővéreim felemelkedés híján észre sem vették, és akkoriban én is kételkedtem; de a bárkán látottak erre is magyarázatul szolgáltak.

Nem, sehogy nem hihetem – és a lehetőségét sem látom annak hogy ilyen gonoszság meggyökerezzen civilizált államunkban. Nea Szo Koproszban a törvény alapja a méltányos kereskedelem.

A Kinyilatkoztatások ötödik részében kifejtem, miként forgatták ki a törvényt. Ez a körforgás már olyan ősi, mint a törzsi rendszer. Kezdetben van a tudatlanság. A tudatlanság félelmet szül. A félelem gyűlölködést szül, a gyűlölködés pedig erőszakot. Az erőszak további erőszakhoz vezet, míg végül csupán egyetlen törvény lesz: bármi, amit a legnagyobb hatalommal bíró akar. A Dzsucse pedig azt akarta, hogy hozzák létre, vessék alárendelt helyzetbe, majd szép rendben irtsák ki a lebutított rabszolgák népes törzsét.

A Tanúvallomása tartalmazni fogja mindezen szavait. Én... tovább kell lépnünk. Mennyi ideig figyelték az imént leírt mészárlást?

Nem emlékszem. A következő emlékem az, hogy Hae-Dzsu átvezet az étkezőn. A tisztavérűek kártyáztak, tésztát ettek, dohányoztak, levelet írtak, tréfálkoztak, élték hétköznapi életüket. Hogyan lehetséges, hogy miközben tudták, mi megy végbe a bárka gyomrában, csak... csak ültek ott, mintha egy szardíniafeldolgozó hajón lennének? A szakállas biztonsági őr ragyogva meredt rám, és odavetette: – Gyere majd gyakran, szivi!

A metrón ide-oda billentek az ingázók; egyre csak a sínről lelógó halottakat „láttam”. A szálló lépcsőjén fölfelé lépkedve egyre csak a kivégzőcellából kifelé lengő halottakat „láttam”. A szobában Hae-Dzsu nem kapcsolta fel a szolárt, csak néhány hüvelyknyivel feljebb húzta az ablakredőnyt, hogy a város fénye oldja a sötétséget. Töltött magának egy pohár szodzsut. Egyetlen szót sem szóltunk egymáshoz, mióta ott hagytuk a kivégzőhajót.

Minden nővérem közül egyedül én láttam a valódi Gyönyörhévet és tértem vissza élve.

Az aktusunk örömtelen volt, igézet nélküli és szükségszerűen rögtönzött; ám mindenképp az élők aktusa volt. A verejték csillagai Hae-Dzsu hátán ajándékai voltak nekem; nyelvemmel szüreteltem le őket.

A fiatalember feszélyezetten, szótlanul elszívott egy marlborót, és kíváncsian tanulmányozta anyajegyemet. A karomon aludt el, lelapította. Nem ébresztettem föl; a sajgás zsibbadásra váltott; a zsibbadás bizsergésre; akkor kikecmeregtem alóla. Pokrócot terítettem rá: a tisztavérűek könnyen megfáznak, akár még melegben is. Puszan a tilalomra készülődött. Maszatos ragyogása egyre tompult, ahogy sorra kapcsolták le a VizReklámokat és a fényeket. Már az utolsó sorban álló utolsó kiszolgáló is nyilván halott. A mészárszéket kitakarították, most csöndes; a mészárosok, ha fabrikánsok, priccsükön hevernek. Az aranybárka holnap másik kikötőbe hajózik, ahol kezdik elölről az újrahasznosítást.

Nulla órakor elfogyasztottam a Szappanomat, és bebújtam Hae-Dzsu mellé a pokróc alá. A teste meleg volt, életteli és fiatal, dacára a borzalomnak, melynek tanúivá lettünk. A borzalmat látván, úgy zsibbasztottuk feledésbe a kivégzőhajó emlékét, ahogy egy nőnek és egy férfinak felednie adatott.

Nem is haragudott meg Apiszra, amiért kitették ennek az élménynek az aranybárkán, és még csak meg sem próbálták felkészíteni a sokkoló látványra?

Nem. Hiszen milyen szavakkal írhatták volna le?

Fülledt párával köszöntött ránk a reggel. Hae-Dzsu letusolt, aztán befalt egy jókora tányér rizst, hozzá savanyított káposztát, tojást, hínárlevest. Elmosogattam; aztán tisztavérű szeretőm csak ült velem szemben az asztalnál.

Először szólaltam meg azóta, hogy láttuk a fehérjekinyerő üzemet.

– A bárkát el kell pusztítani; az összes kivégzőhajót el kell süllyeszteni Nea Szo Koproszban – mondtam.

– Igen – felelte Hae-Dzsu.

-A hajógyárakat, ahol készülnek, le kell rombolni; a rendszereket, melyek előmozdították működésüket, szét kell bomlasztani; az e rendszereket lehetővé tevő törvényeket meg kell semmisíteni – mondtam.

– Igen – felelte Hae-Dzsu.

– Nea Szo Koproszban minden fogyasztót, vállvezt és Tanácsnokot meg kell győzni arról, hogy a fabrikánsok szintén tisztavérűek; amennyiben a meggyőzés nem jár sikerrel, a felemelkedett fabrikánsoknak az Unióval vállvetve kell küzdeniük, hogy elérjék e célt, melynek érdekében bármilyen erőt bevethetnek – mondtam.

– Igen – felelte Hae-Dzsu.

– A felemelkedett fabrikánsoknak saját Katekizmusra van szükségük: hogy megismerjék a jogaikat; hogy megzabolázzák haragjukat; hogy mederbe tereljék erőiket. – Nekem kellett lennem annak a fabrikánsok közül, aki mindezt szavakba foglalja. Megkérdeztem, hogy az Unió el tudna-e plántálni, hajlandó lenne-e elplántálni egy ilyen jognyilatkozatot.

– De még mennyire, hogy igen – felelte Hae Dzsu.

A tárgyalásán számos szakértő tanú tagadta annak lehetőségét, hogy a Kinyilatkoztatásokat egy felemelkedett fabrikáns írta volna, és azt vallották, hogy a valódi szerző csakis egy tisztavérű Abolicionista lehetett.

Mily léhán vetik el ezek a „szakértők” azt, amit nem értenek!

A Kinyilatkoztatásokat Puszan mellett, Ülszukdo Szeóban írtam, egy elszigetelten álló vállvezes villában, melyből a Nakdong torkolatára látni. A szöveg megfogalmazása során konzultáltam bíróval, genomikussal, mondattanásszal, valamint An-kor Apisszal; ám a Kinyilatkoztatások Felhangolódott Katekizmusa, ennek logikai és etikai alapjai, melyeket a tárgyaláson „a társadalmi deviancia történetének legaljasabb gazságai”-ként bélyegeztek meg, az én elmém produktumai, Archivista. A Kinyilatkoztatások akkor fogant meg, amikor Rhí Ügyelő félig agyonverte Juna~939-et; Bum-Szuk és Agyar táplálta; Mefi és a Priorissza adott neki erőt; és Szong papa kivégzőhajóján jött világra.

Majd röviddel azután, hogy végzett, sor került az elfogására, igaz?

Még aznap délután. Miután a nekem szánt szerepet betöltöttem, kockázatos lett volna, ha futni hagynak. A letartóztatásom a Média kedvéért drámai körítést kapott. A Kinyilatkoztatásokat sonyn átadtam Hae-Dzsunak. Még utoljára egymásra néztünk; semmi olyat nem mondhattunk, ami oly ékesszóló lett volna, mint a semmi. Tudtam, hogy soha többé nem találkozunk; ő pedig talán tudta, hogy tudom.

A birtok végében egy kis csapat vadkacsa túlélte a szennyezést; néhány mutálódott genom ellenállóbbá tette őket tisztavérű elődeiknél. Kenyérdarabokkal etettem őket, figyeltem, ahogy a vízenjárók gödröcskéket ejtenek a krómosan ragyogó felszínen, aztán visszamentem a házba, hogy onnan nézzem végig a műsort. Az Egyvélemény nem váratott soká.

Hat aero suhant végig a víz fölött; az egyik leszállt a hátsó kertben. Ügynökök ugráltak ki belőle, kibiztosították a koltjukat, hasra vetették magukat, majd jó adag kézjellel és félelmet nem ismerő bátorsággal kígyózni kezdtek az ablakom felé. Az ajtókat és az ablakokat is nyitva hagytam, foglyul ejtőim mégis látványos ostromot vezényeltek le, mesterlövészekkel, megafonnal.

Arra céloz, Szonmi, hogy számított az akcióra?

Miután végeztem a kiáltvánnyal, a következő fázis csakis a letartóztatásom lehetett.

Ezt meg hogy érti? Milyen „következő fázis”? Minek a „következő fázisa”?

Az egész színjátéknak, melyet akkor terveitek ki, amikor még kiszolgálóként dolgoztam a Szong papában.

Állj, állj, várjon csak... Na és a... amit eddig... Azt akarja mondani, hogy... amit a vallomásában előadott... megrendezett események sora volt?

A főbb fordulatai igen. Egyes szereplők tudtukon kívül lettek az események részesei, például Bum-Szuk és a Priorissza, ám a főbb résztvevők provokátorok voltak. Hae-Dzsu Im és Mefi Tanácsnok egészen bizonyosan. Hát nem figyelt fel a történet bökkenőire?

Például mire?

Ving~027 felemelkedése ugyanolyan stabil volt, mint az enyém; csakugyan annyira egyedi lettem volna? Az Unió valóban kockára tenné titkos fegyvere épségét azzal, hogy rohamtempóban áthajszolja a fél államon? Amikor Kwon Ügyelő a függőhídon végzett a Zizzi Hikaru fabrikánssal, az nem hangsúlyozta kissé túl találóan a tisztavérűek kegyetlenségét; az eset időzítése nem volt kissé túl szerencsés?

No és Hszi-Li, az a fiatal tisztavérű, aki aznap északa halt meg, amikor elmenekültek Taemoszanból? Az ő vére csak nem... ketchup volt!

Szegény idealista csupán egy feláldozható statiszta volt az Egyvélemény disneyében.

És... az Unió? Csak nem azt akarja mondani, hogy még az Uniót is a magának szánt színjáték kedvéért agyalták ki?

Nem; az Unió léte megelőzi az enyémet, ám raisons d’étre-je nem az, hogy forradalmat szítson. Először is, magához vonzza a társadalmi berendezkedéssel elégedetleneket, amilyen például Hszi-Li volt, és olyan közegben helyezi el őket, ahol az Egyvélemény rajtuk tudja tartani a szemét; másodszor pedig, az Unió jelenti Nea Szo Koprosznak azt az ellenséget, amelyre minden hierarchizált államnak szüksége van a társadalmi kohézió érdekében.

Még mindig nem világos számomra, miért szánna ennyi dollárt, időt és fáradságot az Egyvélemény arra, hogy színre vigye ezt a... kalandtörténetet.

Azért, Archivista, hogy megrendezhessen egy kirakatpert! Azért, hogy Nea Szo Koprosz minden egyes tisztavérűjében bizalmatlanságot keltsen minden egyes fabrikáns iránt. Azért, hogy konszenzust kényszerítsen ki a Dzsucse elé terjesztendő Fabrikáns Jogkorlátozási Törvény kapcsán. Azért, hogy elhiteltelenítse az Abolicionizmust. Az összeesküvés átütő siker lett.

De ha egyszer tudott erről az... összeesküvésről, akkor miért működött együtt velük?

Miért működik együtt bármely mártír a júdásaival? Mert távolabbi cél lebeg a szeme előtt.

Az öné micsoda?

A Kinyilatkoztatások. A Média az egész államot elárasztotta a Katekizmusaimmal. Ma már Nea Szo Koprosz összes iskolás korú gyereke kívülről tudja az én tizenkét „blaszfémiámat”. Az őreimtől hallottam, hogy már egy államszerte tartandó Éberségi Nappal is fel akarják venni a küzdelmet a Kinyilatkoztatás eszméinek jeleit mutató fabrikánsokkal. A gondolataimat milliárdos számban terjesztik.

De mi a célja mindennek? Valamiféle... jövőbeni forradalom?

A Korpokráciának, az Egyvéleménynek, a Tanúságok Minisztériumának, a Dzsúcsénak és az Elnöknek egyaránt Seneca Néróhoz intézett figyelmeztetését idézem: „Akárhányunkkal végzel is, az utódoddal nem végezhetsz.”

Végezetül két rövid kérdés. Nem bánja, hogy az élete így alakult?

Hogyan is bánhatnám? A „megbánás” szabadon választott, ám tévesnek bizonyuló cselekvést implikál; az én történetemben a szabad akarat nem jutott szerephez.

Szerette Hae-Dzsu Imet?

Mondja csak meg az Önimádó Elnöknek, hogy erről majd kérje ki a ma még meg sem született történészek véleményét. Beszámolóm végére értem. Kikapcsolhatja az ezüstszínű oriszonját, Archivista. Az időm rövid, és még el akarom mondani, mi az utolsó kívánságom.

Rendben van... hallgatom.

Kérném a sonyját és a hozzáférési kódját.

Mit akar letölteni?

Szeretném megnézni a végét egy filmnek, melynek az elejét életemnek abban az egyetlen órájában láttam, amikor megtapasztaltam a boldogságot.

TIMOTHY CAVENDISH RETTENETES MEGPRÓBÁLTATÁSAI

– Mr. Cavendish? Ébren vagyunk? – Tejszínhabmezőn egy medvecukorkígyó vonaglik be a látóterembe. Az ötös szám. November ötödiké. Miért fáj úgy a jó öreg jancsim? Valami jó történt vele? Te jó isten, egy cső lóg ki a fütykösömből! Megpróbálok kiszabadulni, de az izmaim fütyülnek rám. Ott fent egy üvegből folyik valami egy csőbe. A cső pedig egy tűben végződik, ami a karomból áll ki. A tűből belém folyik valami. Egy apródfrizurás nő merev arckifejezése. – Nna. Szerencse, hogy itt volt, Mr. Cavendish, amikor összeesett. Tényleg nagy szerencse! Ha kiengedtük volna, hogy a mezőn kószáljon, most holtan feküdne az út szélén!

Cavendish, ismerős ez a név, Cavendish, ki lehet ez a „Cavendish”? Hol vagyok? Kérdezni próbálok, de csak visítani tudok, mint Nyúl Péter, amikor lelökték a Salisbury katedrális tornyából. A sötétség átölel. Hála istennek.

A hatos szám. November hatodika. Itt ébredtem már egyszer. Kép egy zsúpfedeles házikóról. Kelta vagy gael nyelvű felirat. A fütyicsövet kivették. Büdös van. Mitől? A lábamat felemelték, és egy friss, hideg, nedves ronggyal törlik a seggemet. Széklet, ürülék, bélsár, émelygés, szorulás, összepiszkítás... kaka. Egy ilyen kígyón ültem? Jaj. Nem. Hogy jutottam idáig? Megpróbálok szabadulni a rongytól, de a testem csak megremeg. Egy mogorva biorobot a szemembe néz. Elhagyott szerető? Attól tartok, hogy meg fog csókolni. Vitaminhiánytól szenved. Büdös a lehelete, több gyümölcsöt és zöldséget kellene ennie. De legalább irányítani tudja a testi funkcióit. Legalább használni tudja a vécét. Álom, álom, álom, jöjj, és szabadíts meg.

Beszéd, emlékezet. Nem, egyetlen szó sem. Megmozdult a nyakam. Alleluja! Timothy Langland Cavendish irányítani tudja a nyakát, és megtalálta a nevét. November hetedike. Emlékszem a tegnapra, és látom a holnapot. Idő: nem nyíl, nem bumeráng, hanem egy harmonika. Felfekvések. Hány napja fekszem itt? Passz. Hány éves Tim Cavendish? Ötven? Hetven? Száz? Hogy lehet elfelejteni, hány éves az ember?

– Mr. Cavendish? – Egy arc bukkan fel a sáros felszínen.

– Ursula?

A nő rám bámul.

– Ursulának hívták a nagyságos feleségét, Mr. Cavendish? – Ne bízz meg benne. – Nem, én Mrs. Judd vagyok. Szélütés érte, Mr. Cavendish. Ért engem? Egy icipici agyvérzés.

Mikor történt? Ezt akartam mondani, de az jött ki, hogy „műk tat”.

A nő dudorászni kezdett.

– Ezért olyan furcsa minden. De ne aggódjék, dr. Upward szerint remek ütemben gyógyulunk. Nincs szükségünk a kiállhatatlan kórházra! – Szélütés? Tökkelütött? Ütögetnek? Margo Rokernek is szélütése volt. Margo Roker?

Kik vagytok ti, emberek? Emlékezet, te vén seggfej.

Ezt a három karcolatot azon szerencsés olvasók számára készítettem, akiknek a pszichéjét sosem tették a földdel egyenlővé az agyában szétpattanó vérerek. Újra összerakni Timothy Cavendisht egy tolsztoji szerkesztői munka volt még annak az embernek is, aki egyszer mindössze hétszáz oldalba sűrítette a Wight-sziget szájhigiéniájának története kilenc kötetét. Az emlékek nem álltak össze, vagy összeálltak, de nem ragadtak meg. Még hónapok múlva sem tudhattam, hogy nem veszette el egy fontos részem?

Igaz, hogy viszonylag enyhe volt az agyvérzés, de az a hónap életem legmegalázóbb időszaka volt. Úgy beszéltem, mint aki megbénult. A kezem halott volt. A seggemet sem tudtam kitörölni. Az agyam ködben cammogott, de tudatában volt félkegyelműségemnek, és szégyenkezett. Nem tudtam rávenni magamat, hogy megkérdezzem az orvost vagy Noakes nővért vagy Mrs. Juddot, hogy „Kik maguk?” „Találkoztunk már valahol?” „Hova megyek, ha kikerülök innen?” Folyton Mrs. Latham után kérdezősködtem.

Basta! Egy Cavendisht ki lehet ütni, de sosem adja fel. Amikor Timothy Cavendish rettenetes megpróbáltatásait megfilmesítik, azt javaslom, kedves Rendező, akit egy szenvedélyes, garbós svédnek képzelek el, akit Larsnak hívnak, hogy azt a novembert egy olyan montázzsal mutassa be, ami arról szól, hogy „a-bokszoló-készül-a-nagy-küzdelemre”. Küzdő Cavendish nem remeg, amikor beadják az injekciót. Kíváncsi Cavendish újra felfedezi a beszédet. Vadállati Cavendisht újra háziasítja dr. Upward és Noakes nővér. John Wayne Cavendish járókerettel (később áttértem a botra, amit ma is használok. Veronica szerint Lloyd-George-ra hasonlítok vele). Cavendish á la Carl Sagan, bezárva egy pitypang bóbitájába. Amíg Cavendisht érzéstelenítette az emlékezetkihagyás, mondhatni meglehetősen elégedett volt.

Lars, aztán vedd vészjóslóra a figurát.

December első napján (adventi naptárakat árusítottak) éppen elkezdődött a hat órai híradó. Banánpürével és gőzölgő tejjel etettem magam, anélkül hogy leettem volna a partedlimet. Noakes nővér jött arra, és a többi bentlakó úgy elcsendesedett, mint az énekesmadarak, amikor meglátják egy héja árnyékát.

Egy pillanat alatt kioldották az emlékezetem erényövét, és levették rólam.

Bárcsak ne tették volna! „Barátaim” az Auróra-házban szenilis bunkók voltak, akik elképesztően ügyetlenül csaltak a Scrabble-ben, és akik csak azért voltak kedvesek velem, mert a Haldoklók Országában a Leggyengébb képezi a közös Maginot-vonalat a Legyőzhetetlen Führer ellen. Bosszúvágyó testvérem egy teljes hónapja tartott fogva, és nyilvánvalóan nem zajlott semmiféle országos hajtóvadászat. Magamnak kell gondoskodnom a szökésemről, de hogyan meneküljek el a mutáns gondnok elől, amikor egy ötvenyardos elfutás negyed óráig tart? Hogyan járjak túl a Black Lagoonból származó Noakes eszén, amikor nem emlékszem az irányítószámomra?

Ó, borzalom, borzalom![34] A banánpüré megtapadt a torkomon.

Érzékeim visszatértek a trónra, és az emberek, a természet és az állatvilág decemberi rituáléit vizsgáltam. A tavacska december első hetében befagyott, és a kacsák undorodva korcsolyáztak rajta. Az Auróra-ház fagyos volt reggel, esténként pedig forró. A nem nélküli gondozó, akit nem meglepő módon Deirdre-nek hívtak, angyalhaj füzéreket lógatott a lámpákra, és nem kapott áramütést. Egy műanyag fát tettek krepp papírba burkolt vödörbe. Gwendolin Bendincks papírfüzér-készítő szeánszokat szervezett, amire özönlöttek az élőhalottak, s egyikük sem volt tudatában a helyzet iróniájának. Az élőhalottak azért lármáztak, hogy ők nyithassák ki az adventi naptár ablakait, s ezt a kiváltságot Bendincks úgy osztogatta, ahogy a királynő oszt alamizsnapénzt: „Mrs. Birkin egy pimasz kis hóembert talált, emberek, hát nem meseszép?” Neki és Wariock-Williamsnek az volt a túlélési technikája, hogy Noakes nővér pásztorkutyájaként viselkedtek. Primo Levi könyve, az Akik odavesztek és akik megmenekültek jutott az eszembe.

Dr. Upward egy olyan Oscar-díjas Öntelt Ökör volt, amilyet az iskolai titkárságokon, a jogi pályán vagy az egészségügyben lehet találni. Hetente kétszer jött az Auróra-házba, és ha ötvenöt éves korára (nagyjából ennyi lehetett) a karrierje nem szárnyalt olyan magasan, ahogy a vezetékneve sejttette volna, az mind miattunk, beteg emberek miatt volt, akik a Gyógyulás Osztogatóinak útjában álló átkozott akadályok vagyunk. Abban a pillanatban lemondtam róla, mint potenciális szövetségesről, amint megpillantottam. De a részmunkaidős popsitörlők, kádvakarók, masszafőzők sem tűntek olyannak, akik kockáztatnák magas társadalmi helyzetüket azzal, hogy megszöktetnek valakit, aki rájuk van bízva.

Nem, egészen itt ragadtam az Auróra-házban. Egy óra mutatók nélkül. „Szabadság!” – ez civilizációnk ostoba szlogenje, de csak azoknak van a leghalványabb sejtésük is arról, hogy valójában mi is ez a dolog, akiket megfosztanak tőle.

Néhány nappal Megváltónk születésnapja előtt magániskolái kölykök érkeztek egy kisbusszal karácsonyi dalokat énekelni. Az élőhalottak rossz versszakokat énekeltek, és a halálhörgések és a zsivaj kiűzött, még csak vicces sem volt. Elveszett életerőmet keresve körbesántikáltam az Auróra-házban, közben félóránként vécére kellett mennem. (Vénusz szerveit mindenki ismeri, de Testvéreim, Szaturnusz szerve a húgyhólyag.) Csuklyás kétségek voltak a sarkamban. Miért fizette ki Denholme az utolsó petákjait fogvatartóimnak, hogy infantilissá tegyenek? Lehet, hogy Georgette, akit a szenilitás bujává tett, mesélt bátyámnak sok évvel ezelőtt tett rövidke letérésünkről a hűség országútjáról? Ez a csapda lenne a felszarvazott férj bosszúja?

Anya azt szokta mondani, hogy a menekülés sosincs távolabb a legközelebbi könyvnél. Hát, Anyus, nem, nem igazán. Imádott, nagy betűkkel nyomtatott történeteid a szegényekről, gazdagokról és szerelmi bánatról ugye nem igazán rejtették el előled azt a boldogtalanságot, amivel az élet edzett téged, ahogy a teniszező edz az adogatógéppel? Azért mégiscsak igazad van, Anya. A könyvekkel nem lehet igazán elmenekülni, de megakadályozhatják, hogy az ember elméje véresre vakarja magát. Isten a tanúm, mást nemigen lehetett csinálni az Auróra-házban, mint olvasni. Csodás felépülésem másnapján kezembe vettem a Fél életeket, és istenek, azon kezdtem tűnődni, hogyan lehet, hogy végül is Hilary V. Hush egy kiadható thrillert írt. Elképzeltem, amint Az első Luisa Rey-rejtélyt csinos fekete-bronzban árulják a Tesco pénztáraknál; aztán A második rejtélyt, majd A harmadikat. Gwen(dolin Bendincks) királynő némi buta hízelgésért cserébe adott egy hegyes HB ceruzát (a hittérítők nagyon jól kezelhetők, ha beadod nekik, hogy potenciális megtérő vagy), és nekiláttam az alapos szerkesztőmunkának. Egy-két dolgot ki kell hagyni: azt a célzást például, hogy Luisa Rey ennek a Robert Frobisher nevű pasasnak a reinkarnációja. Ez túl drogos-hippi new age cucc. (Nekem is van egy anyajegyem a bal hónaljam alatt, de még egyik szeretőm sem hasonlította üstököshöz. Georgette úgy becézte: Timbo Trutyija.) De összességében úgy véltem, a fiatal-firkász-a-nagyvállalatok-uralma-elleni-thrillerben lehet fantázia. (Sir Felix Finch szelleme így nyafog: „De ilyet már írtak százszor!” – mintha lenne bármi, amit nem írtak meg ezerszer Arisztophanész és Andrew Lloyd Kókler között! Mintha a művészet a Mi lenne, és nem a Hogyanl)

Szerkesztői munkám a Fél életeken természetes akadályba ütközött, amikor Luisa Rey lezuhant egy hídról, és a rohadt kéziratnak nem volt több oldala. A hajamat téptem, és a mellemet vertem. Egyáltalán létezik a második rész? Egy cipősdobozban van Hilary V. manhattani lakásában? Vagy még be van ágyazva kreatív méhébe? Huszadszor is átvizsgáltam aktatáskám titkos rekeszeit a kísérőlevélért, de a haymarketi irodaházban maradt.

A többi irodalmi termés sovány volt. Warlock-Williams szerint az Auróra-ház valaha büszke tulajdonosa volt egy kis könyvtárnak, ami most naftalinban van. („A televíziló sokkal Valódibb az átlagembereknek, erről van szó.”) Kellett egy bányászsisak és egy rohadt csákány, hogy megtaláljam ezt a „könyvtárt”. Egy folyosó végén volt, amit Soha nem felejtünk feliratú háborús emléktáblák halmai zártak el. A por vastag volt, rastogó és egyenletes. Egy polc tele valami Ez Anglia című magazin régi példányaival, tucatnyi Zane Grey western (nagy betűkkel nyomtatva), volt egy szakácskönyv, a címe: Köszönöm, húst nem kérek! Maradt a Nyugaton a helyzet változatlan (aminek a sarkaiba egy fantáziadús iskolás egy saját orrával maszturbáló pálcikaemberke képregényt rajzolt – hol lehetnek most ők?) és a Jaguárok az égen, történet a helikopterpilóták mindennapjairól, „Amerika Első számú Katonai Krimiszerzője” tollából (de véletlenül tudom, hogy valójában egy szellemíró írta a „Vezérkari Központban” – neveket nem említek, tartva a jogi szankcióktól), de ezeken kívül igazából szart sem találtam.

Magammal hoztam őket. Az éhezőnek a krumplihéj is haute cuisine.

Ernie Blacksmith és Veronica Costello, színpadra, eljött a ti időtök! Ernie-vel nem mindig voltunk jóban, de e két másként gondolkodó társam nélkül még ma is a fejem búbjáig tele lennék Noakes nővér rohadt gyógyszereivel. Egy felhős délutánon, míg az élőhalottak a Nagy Szunyálásra gyakorlatoztak, a személyzet megbeszélésen volt, és az Auróra-ház szendergését csak a Természetvédelmi Alapítvány vetélkedője zavarta (melyben a Kövér Dzsigoló versengett a Diszpécserrel), észrevettem, hogy szokatlan módon valaki tárva-nyitva hagyta a bejárati ajtót. Kióvakodtam egy kis terepszemlére, mondván, hogy szükség esetén szédülésre és a friss levegőre hivatkozom. A hideg szinte égette az ajkamat, és reszkettem! Lábadozásom megszabadított a bőröm alatti zsírrétegtől; az alakom a korábbi kvázifalstaffiból Genti Jánoséra kezdett hasonlítani. Először jártam kint az agyvérzés óta, vagyis hat vagy hét hete. Körbejártam a ház körüli udvart, és megtaláltam egy régi épület romjait, aztán átverekedtem magam egy gondozatlan bozóton a külső falig, hogy valami lyukat vagy rést találjak. Egy kommandós fel tudott volna mászni egy műszálas kötélen, de egy agyvérzésen átesett, bottal járó öregembernek nem sikerült volna. Barnapapír színű leveleket sodort a szél kupacokba, majd széthordta őket, ahogy továbbhaladtam. A hatalmas vaskapuhoz értem, amit egy menő pneumatikus elektroherkentyű nyitott és zárt. A rohadt életbe, még egy kamera is figyelte a kaput, és kétirányú kaputelefon-bigyójuk is volt! Elképzeltem Noakes nővért, ahogy a leendő bentlakók gyerekeinek (majdnem azt írtam, „szüleinek”) dicsekszik, hogy ezeknek a korszerű biztonsági berendezéseknek köszönhetően a ház lakói nyugodtan és biztonságban alhatnak, ami természetesen azt jelenti, hogy „Határidőre fizessetek, és nem hallotok róluk egy kukkot sem.” A kilátás sem jósolt semmi jót. Hull délre volt tőlünk, félnapi járóföldre egy jókötésű fiatal fickó számára, távírópóznás mellékutakon. Csak eltévedt kirándulók bukkanhatnak rá az intézet kapujára. Ahogy visszasétáltam a feljárón, kerékcsikorgást hallottam, és egy jupitervörös Range Rover mérges dudálását. Az út szélére húzódtam. Egy nagydarab fickó vezette, olyan ezüstös dzsekiben, amit imádnak a sarkvidéki szponzorszerzők. A Range Rover kavicsokat spriccelve állt meg a bejárati lépcsőknél, és a sofőr úgy parádézott föl a recepcióhoz, mint egy sztárpilóta a Jaguárok az égenből. Visszatérve a főbejárathoz, elmentem a kazánház mellett. Ernie Blacksmith dugta ki a fejét.

– Egy pohárka tüzes vizet, Mr. Cavendish?

Nem kellett kétszer mondania. A kazánház fertőtlenítőszagú volt, de a kazán szene melegítette. Egy szeneszsákon Mr. Meeks ücsörgött, egy régi bentlakó, az intézmény üdvöskéje, és elégedett csecsemőhangokat adott ki. Ernie Blacksmith olyan csendesforma ember volt, akit elsőre nem is veszel észre. Ez a figyelmes skót többnyire egy Veronica Costello nevű hölgy társaságában mutatkozott, aki a legenda szerint Edinburgh történelmének legjobb kalapszalonját vezette. A pár úgy viselkedett, mintha egy lepukkant csehovi szállodában lennének. Ernie és Veronica tiszteletben tartotta azt a vágyamat, hogy szerencsétlen fickó legyek, és én értékeltem ezt. A férfi elővett egy üveg ír whiskyt egy szeneskannából.

– Félig meg vagy buggyanva, ha azt hiszed, hogy helikopter nélkül kijuthatsz innen.

Nem kell kiadnom magam.

– Én?

Ez a blöff szilánkokra tört Ernie zátonyán.

– Tedd le magad ide – mondta mogorván, és sokat sejtetőn.

Így cselekedtem.

– Kellemes nálatok.

– Valaha képzett kazángépész voltam. Ingyen felügyelem a gépet, így a vezetőség szemet huny néhány kiváltság fölött, amit megengedek magamnak. – Ernie bőségesen töltött két műanyag bögrébe. – Fenékig!

Eső a Serengeti Nemzeti Parkban! A kaktuszok kivirágoztak, a gepárdok szökdécseltek!

– Ez honnan van?

– A szénkereskedővel lehet beszélni. De tényleg, legyél óvatos. Withers mindennap háromnegyed négykor megy a kapuhoz a délutáni postáért. Ne találjon meg, amikor a szökésedet készíted elő.

– Nagyon jól értesültnek tűnsz.

– Voltam zárszerelő is, amikor kibújtam az angyalbőrből. Ha biztonságtechnikával foglalkozol, kapcsolatba kerülsz félvilági alakokkal is. Vadőrökkel, orvvadászokkal meg ilyenekkel. Nem mintha én magam valaha is csináltam volna bármi törvénytelent, én mindig egyenes voltam, mint egy vonalzó. De megtanultam, hogy a börtönszökevények jó háromnegyede azon hasal el, hogy az egész szürkeállományt – megkopogtatta a halántékát – kizárólag a szökéssel dolgoztatja. Az amatőrök stratégiáról beszélnek, a profik logisztikáról. Azt a klassz elektromos zárat a kapun például bekötött szemmel is szét tudnám szedni, ha akarnám, de honnan lesz egy kocsi a túloldalon? Pénz? Búvóhely? Látod, mire mész logisztika nélkül? Tropára mész, és öt perc múlva Withers furgonjában leszel.

Mr. Meeks megpróbálta rendezni gnómszerű arcvonásait, majd kipréselte magából azt a két összefüggő szót, amire még emlékezett.

– Így van!

Mielőtt eldönthettem volna, hogy Ernie Blacksmith figyelmeztetni akart, vagy kipuhatolni a szándékaimat, Veronica lépett be a belső ajtón, egy olyan vörös kalapban, amitől még a jég is megolvadt volna. Alig tudtam megállni, hogy meghajoljak előtte.

– Jó napot, Mrs. Costello.

– Mr. Cavendish, milyen kellemes meglepetés! Kint sétált ebben a harapós hidegben?

– Felderítést végzett – válaszolta Ernie – az egyszemélyes szökési bizottsága számára.

– Ó, ha egyszer belépett az Idősek közé, a világ már nem akarja viszontlátni. – Veronica egy rattanszékbe telepedett, és rögvest megigazította a kalapját. – Mi – úgy értem, bárki, aki elmúlt hatvanéves – két bűnt követünk el a puszta létünkkel. Az egyik a Sebességhiány. Túl lassan vezetünk, túl lassan gyalogolunk, túl lassan beszélünk. A világ szóba áll mindenfajta diktátorral, perverz alakkal és drogbáróval, de nem képes elviselni, hogy lelassítsák. A másik bűnünk, hogy mindenki számára memento móri vagyunk. A világ csak akkor tudja ezt csillogó szemekkel tagadva kényelembe helyezni magát, ha nem vagyunk szem előtt.

– Veronica szülei életfogytiglanit töltöttek az értelmiségben – fogalmazott Ernie, nem minden büszkeség nélkül.

Veronica gyengéden mosolygott.

– Nézze csak meg azokat, akik látogatási időben idejönnek! Palástolniuk kell a megrázkódtatást. Különben miért folyik belőlük az a halandzsa, hogy „csak annyi idős az ember, amennyinek érzi magát”? Mégis, kit szeretnének becsapni? Nem minket – önmagukat!

– Mi, idősek vagyunk a modern kor leprásai – foglalta össze Ernie. – Ez az igazság.

– Én nem vagyok számkivetett! – tiltakoztam. – Saját kiadóm van, és vissza kell mennem dolgozni, és nem várom el, hogy elhiggyék, de én az akaratom ellenére vagyok ide bezárva!

Ernie és Veronica váltottak egy pillantást, aminek a jelentését csak ők értették.

– Ön valóban egy kiadó vezetője? Vagy csak volt, Mr. Cavendish?

– Az vagyok. Haymarketben van az irodám.

– Akkor – kérdezte Ernie logikusan – mit csinál itt?

Hát, ez jó kérdés volt. Az elejétől a végéig elmondtam valószerűtlen történetemet. Ernie és Veronica józan és figyelmes felnőttek módjára hallgatták. Mr. Meeks elbóbiskolt. Az agyvérzésemhez értem, amikor kívülről egy ordítás szakított félbe. Gondoltam, hogy valamelyik élőhalottnak van rohama, de amikor kilestünk az ajtó résén, a jupitervörös Range Rover vezetőjét láttuk, amint a mobiltelefonjába kiabál.

– Mit vesződjek vele? – a bosszúság eltorzította az arcát. – A felhőkben él! Azt gondolja, hogy 1966-ot írunk!... Nem, nem tetteti. Te összepisálnád magad tréfából?... Nem, azt nem. Azt hitte, az első férje vagyok. Azt mondta, nincs is fia... És azt mondod, ödipuszi... Igen, újra elmagyaráztam. Háromszor... Részletesen, igen. Gyere, és próbáld meg te, ha azt hiszed, jobban tudod... Hát, ami azt illeti, engem sem szeretett soha. De hozzál kölnit... Nem, saját magadnak. Bűzlik... Mégis mi mástól bűzlene?... Naná, hogy pelenkázzák, de nehéz rajta tartani, folyton... kicsurog.

Bemászott a Range Roverjébe, és végigdübörgött a felhajtón. Átfutott az agyamon, hogy utánaszaladok, és kisurranok a kapun, mielőtt bezáródik, aztán emlékeztettem magam arra, hogy mennyi idős vagyok. Meg a biztonsági kamerán is látnának, és Withers elkapna, mielőtt lestoppolhatnék valakit.

– Mrs. Hotchkiss fia – mondta Veronica. – Édes egy teremtés volt, de a fia, ó, az nem. Nem azért lesz valakié a hamburger franchise-ok fele Leedsben és Sheffieldben, mert kedves. Nem egy szegényházi család.

Egy mini Denholme.

– Na, de legalább meg szokta látogatni.

– Azt is megmondom, miért. – Vonzóan gonosz fény csillant meg az idős hölgy arcán. – Amikor Mrs. Hotchkiss megneszelte, hogy a fia el akarja paterolni az Auróra-házba, az összes családi ékszert besuvasztotta egy cipősdobozba, és elásta. És már nem emlékszik, hova, vagy emlékszik, de nem mondja meg.

Ernie szétöntötte a whisky utolsó cseppjeit.

– Az én agyamat az lövi fel, ahogy bent hagyja a kocsiban a slusszkulcsot. Mindig. Kint, az igazi világban sosem hagyná. De mi olyan rozzantak, olyan veszélytelenek vagyunk, hogy még óvatosnak sem kell lennie, amikor látogatni jön.

Szégyelltem volna megkérdezni Ernie-től, hogy van az, hogy észrevett egy ilyen dolgot. Életében nem mondott egy felesleges szót sem.

Mindennap elmentem a kazánházba. A whiskyutánpótlás egyenetlen volt, nem úgy a társaság. Mr. Meeks ugyanazt a szerepet játszotta, amit egy fekete labrador egy hosszú házasságban, mikor már kirepültek a gyerekek. Ernie fanyar véleménnyel volt az életéről, a szebb napjairól, és az Auróra-ház szokásairól, de facto házastársával viszont szinte mindenről lehetett beszélgetni. Veronicának nagy gyűjteménye volt nem-egészen-hírességek aláírt fényképeiből. Elég olvasott volt ahhoz, hogy értékelje irodalmi szellemességeimet, de annyira nem, hogy tudja, honnan merítek. Szeretem, ha egy nő ilyen. Mondhattam neki olyan dolgokat, hogy „a legdöntőbb különbség a boldogság és az öröm közt mégiscsak az, hogy a boldogság szilárd, az öröm pedig cseppfolyós”[35], és bízva abban, hogy nem ismeri J. D. Salingert, szellemesnek, elbűvölőnek, és igen, még fiatalosnak is éreztem magam. Észrevettem, hogyan néz rám Ernie, amikor így dicsekszem, de kit érdekel? Legalábbis azt gondoltam. Egy férfinak szabad flörtölnie.

Veronica és Ernie gyakorlott túlélők voltak. Figyelmeztettek az Auróra-ház veszélyeire: arra, ahogy a vizelet és a fertőtlenítő bűze, az élőhalottak csoszogása, Noakes rosszindulata és az élelmezés újraértelmezi a „megszokott” fogalmát. Veronica szerint amint a zsarnokságot megszokják, győzelme elkerülhetetlenné válik.

Neki köszönhetően elég rendesen összeszedtem magam. Kivágtam az orrszőrömet, és Ernie-től kértem cipőpasztát is. Minden este pucold ki a cipődet – szokta mondani az öregem –, és senki nem ér többet nálad. Visszagondolva, Ernie csak azért tűrte el az affektálásomat, mert tudta, hogy Veronica csak játszik velem. Ernie egész életében sohasem olvasott cl egyetlen regényt sem, „Én mindig rádiót hallgattam”, de ahogy elnéztem, hogyan kelti újra életre a viktoriánus kazánrendszert, mindig sekélyesnek éreztem önmagam. Igaz lehet, hogy a túl sok regényolvasástól megvakul az ember.

Az első szökési tervemet egyedül főztem ki, és olyan egyszerű volt, hogy meg sem érdemli a terv nevet. Akaraterőre és egy csepp bátorságra volt hozzá szükség, de sok észre nem. Egy éjszakai hívás Noakes nővér irodai telefonjáról a Cavendish Kiadó üzenetrögzítőjére. Egy S.O.S. Mrs. Latham részére, akinek a hústorony unokaöccse egy izmos Ford Caprit hajt. Megérkeznek az Auróra-házba; némi fenyegetőzés és tiltakozás után beszállok; az öcsi elhajt. Ennyi az egész. December 15-e éjszakáján (azt hiszem) felébresztettem magam a hajnali órákban, felvettem a köntösömet, és kilopakodtam a félhomályos folyosóra. (Amióta a jófiút adom, nem zárják be az ajtómat.) Horkoláson és a fűtés zaján kívül semmi hang. Arra gondoltam, ahogy Luisa Rey a Swannekke-B körül lopakodik Hilary V. Hushnál. (Ne feledjük a szemüveget.) A recepció üresnek tűnt, de a pult szintje alatt másztam át, mint egy kommandós, és újra függőleges helyzetbe tornásztam magam – nem volt kis bravúr. Noakes irodájában nem égett a villany. Lenyomtam a kilincset, és igen, nyitva volt. Besurrantam. Éppen elég fény szűrődött be a résnyire nyitva maradt ajtón. Felvettem a kagylót, és tárcsáztam a Cavendish Kiadó számát. Nem az üzenetrögzítő vette fel.

„A hívott szám sajnos nem elérhető. Tegye le a kagylót, ellenőrizze a számot, és próbálkozzék újra.”

Vigasztalan voltam. A legrosszabbra gondoltam, hogy Hogginsék felgyújtották az irodát, és még a telefon is elolvadt. Megpróbáltam újra, de hiába. Még egy telefonszám volt, amire az agyvérzésem ellenére emlékeztem, a másik, és egyben utolsó mentsváram. Öt vagy hat feszült csengetés után Georgette, a sógornőm szólt bele a kagylóba azon a cicásan duzzogó hangon, amit ismertem, uramisten, milyen jól ismertem.

– Már rég lefeküdtem, Aston.

– Georgette, én vagyok, Timbo. Légyszi, add Dennyt!

– Aston? Mi van veled?

– Nem Aston vagyok, Georgette! Hanem Timbo!

– Akkor add vissza Astont!

– Nem tudom, ki az az Aston! Figyelj, muszáj Dennyvel beszélnem!

– Denny most nem tud a telefonhoz jönni.

Georgette észjárása sosem volt igazán gyors, de most úgy tűnt, mintha a felhőkön lovagolt volna.

– Ittál?

– Csak kellemes bárokban, ahol jó bort lehet kapni. Ki nem állhatom a kocsmákat.

– Na ne, figyelj ide, Timbo vagyok, a sógorod! Beszélnem kell Denholme-mai!

– Olyan a hangod, mint Timbóé. Timbo? Te vagy az?

– Igen, Georgette, én vagyok, és ha ez egy...

– Elég durva, hogy el sem jöttél a bátyád temetésére. Az egész család ezt gondolta.

Megfordult velem a szoba.

– Mi?

– Persze tudtuk, hogy néha összezördültetek, de azért...

Összeomlottam.

– Georgette, az előbb azt mondtad, hogy Denny meghalt. Komolyan mondtad?

– Hát persze! Asszed, hogy egy nyamvadt dilinyós vagyok?

– Mondd még egyszer – elcsuklott a hangom. – Denny... meghalt?

– Asszed kitalálnék ilyesmit?

Noakes nővér széke az árulás és gyötrelem súlya alatt megreccsent.

– Hogyan, Georgette, az isten szerelmére, hogyan?

– Ki maga? Késő éjszaka van! Tényleg, ki maga? Aston, te vagy az?

Begörcsölt a gégém.

– Timbo.

– És eddig milyen nyirkos kő alatt rejtőztél?

– Figyelj, Georgette. Hogyan – ahogy kimondtam, még valóságosabb lett – hunyt el Denny?

– Etette a világhírű pontyait. Én kacsamájkrémet kentem sós kekszekre, a vacsorához. Amikor kimentem Dennyért, a tóban lebegett, arccal lefelé. Ott lehetett már egy napja is, nem voltam a bébiszittere, tudod jól. Dixie már mondta neki, hogy ne egyen annyi sót, az agyvérzés gyakori a családban. Na, most már add át a telefont Astonnak!

– Figyelj, ki van most ott? Ki van veled?

– Csak Denny.

– De hát Denny meghalt!

– Tudom! A halastóban van egészen... már hetek óta. Hogyan szedjem ki? Figyelj, Timbo, legyél rendes, és hozzál kaját, vagy valamit a Fortnum és Mason’s-ből, jó? Megettem az összes kekszet, a rigók pedig megették az összes morzsát, és most nincs mit ennem, csak haleledel és Cumberland-szósz. Aston nem jelentkezett, mióta elkérte Denny műgyűjteményét, hogy megmutassa annak a becsüs barátjának, az pedig napokkal... nem, inkább hetekkel ezelőtt volt. A gázművek is lekapcsolt, és...

Fény vágott a szemembe.

Az ajtónyílást Withers töltötte be.

– Már megint te!

– Meghalt a bátyám! – mondtam hirtelen dühvei. – Meghalt, érted? Egy rohadt hulla! A sógornőm dilis, azt sem tudja, mit csináljon. Családi vészhelyzet van! Ha van egy keresztény csont a rohadt testedben, segítesz rendbe tenni ezt az istenverte rohadt katyvaszt!

Kedves olvasó, Withers csak egy hisztérikus bentlakót látott, aki éjfél után telefoncsínyeket követ el. Félrerúgott egy széket az útból.

– Georgette, ide figyelj – kiáltottam a telefonba be vagyok zárva egy rohadtul elviselhetetlen bolondokházába Hullban, az a neve, hogy Auróra-ház, érted? Auróra-ház Hullban, az isten szerelmére, küldj valakit ide, hogy kiszabadít...

Egy óriási ujj szakította meg a vonalat. Töredezett és kékes volt a körme.

Noakes nővér nagyokat ütött a reggelihez hívó gongra, hogy jelezze a hadiállapot kezdetét.

– Barátaim, egy tolvajt melengettünk a keblünkön.

Az összegyűlt élőhalottak elcsendesedtek. Egy kiszáradt dió a kanalával verte az asztalt.

– Áz árábok tuggyák, mit kell tenni vele, nővér! Nincsenek szaúdi enyveskezű frankák, mi? Péntek délutánokon a mecset parkolójában, sutty! He? He?

– Záptojás van a kosárban. – Esküszöm, újra a Gresham Fiúiskolában voltam, hatvan évvel ezelőtt. Ugyanaz a búzapehely oldódik fel ugyanabban a tálka tejben. – Cavendish! – Noakes nővér hangja úgy vibrált, mint egy filléres síp. – Állj fel! – A mesterségesen életben tartott, penészes zakót és kifakult blúzokat viselő boncasztali alapanyagok feje felém fordult. Ha áldozatként reagálok, megpecsételem a sorsomat.

Nehezemre esett odafigyelni. Egész éjjel egy szemhunyásnyit sem aludtam. Denny meghalt. Valószínűleg ponttyá változott.

– Asszony, az isten szerelmére, próbáljon mértéket tartani. A koronaékszerek tudtommal még a Towerban vannak! Csak telefonáltam egyet, és nagyon fontos volt. Ha az Auróra-házban lenne netkávézó, szívesen küldtem volna e-mailt! Nem akartam felkelteni senkit, így némi kezdeményezőkedvtől hajtva kölcsönvettem a telefont. Fogadja legmélyebb bocsánatkérésemet. Kifizetem a hívást.

– Meg is fogsz fizetni érte! Bentlakók, mit szoktunk csinálni a záptojásokkal?

Gwendolin Bendincks felállt, és ujjal mutatott rám:

– Szégyen rá!

– Szégyen rá! – szekundált neki Warlock-Williams.

Azok az élőhalottak, akik voltak olyan értelmesek, hogy kövessék az eseményeket, egyenként csatlakoztak:

– Szégyen rá! Szégyen rá! Szégyen rá! – Mr. Meeks úgy vezényelte a kórust, mint Herbert von Karajan.

Teát töltöttem magamnak, de egy favonalzó kiütötte a csészét a kezemből.

Noakes nővér elektromos szikrákat köpködött:

– Ne merj máshova nézni, amikor megszégyenítünk!

A kórus lassan elhalt, csak néhányan folytatták.

Sajogtak az ujjperceim. A düh és a fájdalom úgy összpontosította az elmémet, mint egy Zazen ütőpálca.

– Nem bízom abban, hogy a kedves Withers úr közölte önnel, de kiderült, hogy a bátyám, Denholme meghalt. Igen, hulla. Hívja fel maga, ha nem hisz nekem. Sőt kérem, hogy hívja fel. A sógornőm nem igazán egészséges, és segítségre van szüksége a temetési előkészületekben.

– Honnan tudtad, hogy meghalt a bátyád, mielőtt betörtél az irodámba?

Ez egy ügyes dupla Nelson volt. A nyakában lévő kereszttel játszott, ez adta az ötletet.

– Szent Péter.

Nagy, ronda fintor.

– Mi van vele?

– Almomban tudatta velem, hogy Denholme a túlvilágon van. „Hívd fel a sógornődet”, mondta. „Szüksége van a segítségedre.” Mondtam neki, hogy a telefon használata ellentétes az Auróra-ház szabályaival, de Szent Péter biztosított róla, hogy Noakes nővér istenfélő katolikus, aki nem fog nevetni egy ilyen magyarázaton.

La Duca kiesett a kerékvágásból ennek a zagyvaságnak a hallatán. (Ismerd meg az ellenséged üti az Ismerd meg önmagadat.) Noakes végigpörgette a lehetőségeket: veszélyes különc vagyok, ártalmatlan önáltató, reálpolitikuss, vagy megjelent nekem Szent Péter?

– Szabályaink az Auróra-házban mindenkinek a javát szolgálják.

Ideje, hogy megszilárdítsam, amit eddig elértem.

– Ez pontosan így van.

– Beszélgetnem kell az Úrral. Addig is – az egész ebédlőhöz szólt – Mr. Cavendish feltételesen van szabadlábon. Ez az ügy nem ért véget, és nincs elfelejtve.

Szerény győzelmem után gyakoroltam magam a pasziánszban (csakis kártyával; a türelem erénye sosem volt erősségem) a társalgóban – Tintagelben töltött baljóslatú nászutamon játszottam utoljára Madame X-szel. (Rettenetes hely volt. Csupa lepukkant szociális bérlakás és füstölőpálca-üzlet.) Életemben először világossá vált számomra a pasziánsz alapvető hibája: a végeredmény nem a játék során dől el, hanem előtte, amikor megkeverik a paklit. Nem értelmetlen az egész?

Az az értelme, hogy lehetővé teszi, hogy máshol járjon az ember esze. Máshol sem volt rózsás a helyzet. Denholme meghalt egy ideje, de én még mindig az Auróra-házban voltam. Kiosztottam magamnak az új legrosszabb eshetőséget: Denholme jóságból vagy rosszakaratból beállít egy beszedési megbízást az egyik trükkös-fütykös folyószámláján, hogy fizesse az Auróra-házban való tartózkodásomat. Denholme meghal. Titokban menekültem Hogginsék elől, így senki nem tudja, hogy itt vagyok. A megbízás túléli a számlatulajdonost. Mrs. Latham közli a rendőrséggel, hogy amikor legutóbb látott, egy uzsoráshoz indultam. Strapa nyomozó arra a feltételezésre jut, hogy nem kaptam kölcsönt, és mivel ez volt az utolsó reményem, elhúztam délre a Csalagúton. Öt héttel később már senki sem keres, még Hogginsék sem.

Ernie és Veronica jött az asztalomhoz.

– Azon a telefonon szoktam meghallgatni a krikett-eredményeket – Ernie rosszkedvű volt. – Most be fogják zárni az ajtót éjszakára.

– A fekete tízest a piros bubira – javasolta Veronica. – Ne rágd magad ezen, Ernie.

Ernie nem törődött vele.

– Noakes most meg fog lincselni.

– Mégis, mit tehet? Elveszi a búzapelyhemet?

– Valami okosságot tesz a kajádba. Mint a múltkor.

– Mi a fenéről beszélsz?

– Emlékszel, mikor keresztezted legutóbb az útját?

– Mikor?

– Akkor volt az a jól időzített agyvérzésed.

– Azt akarod mondani, hogy az agyvérzésem... nem volt véletlen?

Ernie nagyon idegesítő „ébresztő, ébresztő” arcot vágott.

– Ó, hagyj már ezekkel a marhaságokkal. Apám is agyvérzésben halt meg, és valószínűleg a bátyám is. Olyanra színezed a saját világodat, Ernie, amilyenre akarod, de Veronicát és engem hagyj ki belőle!

Ernie szeme szikrákat hányt. (Lars, lejjebb a világítást!)

– Ja. Asszed, baromi sok eszed van, pedig csak egy nagyarcú déli balfácán vagy!

– Inkább leszek balfácán, bármi is legyen az, mint egy beszari alak! – rögtön tudtam, hogy ezt még bánni fogom.

– Én? Beszari? Mondd még egyszer! Gyerünk!

– Beszari! – (Ó, Ellentmondás Krampusza! Miért hagyom, hogy megszólalj helyettem?) – Szerintem az a helyzet, hogy lemondtál arról a világról, ami ezen a börtönön kívül van, mert megijedtél tőle. Kényelmetlenné tenné a halálos ágyadat, ha látnád, hogy valaki más megszökik. Ezért vered most a palávert.

Ernie gázrózsája már lángolt.

– Nem a te dolgod, hogy megítéld, meddig megyek el, Mr. Cavendish! – (Egy skót egy egészen tisztességes névvel is könnyedén tud inzultálni.) – Te még egy kertészetből sem tudnál megszökni!

– Ha van egy holtbiztos terved, elő vele!

– Fiúk! – próbált Veronica békíteni bennünket.

Ernie már tiszta ideg volt.

– Csak akkor lehet holtbiztos, ha nem agyilag hulla az, aki megpróbálja.

– Szellemesen prédikálsz – undorodtam a saját gúnyolódásomtól –, te biztos zseninek számítasz Skóciában.

– Nem, Skóciában az olyan angol számít zseninek, aki véletlenül bebörtönözteti magát egy idősek otthonában.

Veronica összeszedte a szétszóródott kártyákat.

– Ismeri valamelyikőtök a napóra pasziánszt? Tizenöt kártyát kell lerakni, nem?

– Indulunk, Veronica – morogta Ernie.

– Nem – csattantam fel, és felálltam, hogy Veronicának ne kelljen kettőnk közül az én javamra döntenie. – Én indulok.

Megfogadtam, hogy nem megyek a kazánházba, amíg nem kér bocsánatot. Így hát aznap délután nem mentem, és másnap sem, meg a rákövetkező napon sem.

Ernie az egész karácsonyi héten kerülte a tekintetemet. Veronica jövet-menet bocsánatkérően mosolygott rám, de világos volt, hogy kihez marad lojális. Ha visszagondolok az esetre, meg vagyok döbbenve. Mégis, mit gondoltam? Duzzogással kockára tettem az egyetlen baráti kapcsolatomat. Mindig is profi duzzogó voltam, és ez sok mindent megmagyaráz. Aki duzzog, az magányos fantáziálásokban leli örömét. Arról fantáziáltam, hogy egy bizonyos ajtón kopogok a Chelsea Hotelban, a Washington Square-en. Nyílik az ajtó, és Miss Hilary V. Hush nagyon örül, hogy találkozhat velem, hálóinge kigombolva, és olyan ártatlan, mint Kylie Minogue, de olyan vad nőstény, mint Mrs. Robinson.

– Körberepültem a világot, hogy megtaláljalak – mondom. A minibárból whiskyt tölt. – Érett. Bársonyos. Zamatos. – Aztán ez a huncut nőstényfarkas a vetetlen ágyára von engem, ahol az örök fiatalság forrását kutatom.

Az ágy feletti polcon van a Fél életek második része. Az orgazmus utáni Holt-tengerben ringatózva a kéziratot olvasom, míg Hilary lezuhanyozik. A második rész még az elsőnél is jobb, de a Mester meg fogja mutatni a Tanítványnak, mitől lesz kitűnő. Hilary nekem ajánlja a regényt, megnyeri a Pulitzer-díjat, ünnepi beszédében pedig bevallja, hogy mindent annak a férfinak köszönhet, aki az ügynöke, a barátja, és sok szempontból az apja.

Édes fantázia. Betegség a gyógymódra.

A szenteste az Auróra-házban egy tál langyos víz volt. Kisétáltam a kapuhoz (ezt a kiváltságot Gwendolin Bendincks intézte el nekem), hogy vessek egy pillantást a külső világra. Megragadtam a vaskaput, és átnéztem a rácsok között. (Vizuális irónia, Lars. Casablanca.) Körbenéztem a pusztán, tekintetem megpihent egy sírhalmon, egy elhagyott birkakarámon, végigpásztáztam egy normann templomot, ami végül behódolt a druidáknak, majd pillantásom átugrott egy villanytelepre, átsiklott a tintafoltosnak tűnő tengeren, ahol a vikingek érkeztek, elnéztem egészen a Humber folyó hídjáig, s észrevettem egy katonai gépet a barázdált mezők felett. Szegény Anglia. Túl sok történelem egy ekkora területen. Az évek itt befelé nőnek, mint a lábkörmöm. A biztonsági kamera engem figyelt. A világ végéig figyelhetett volna. Arra gondoltam, hogy véget vetek a hadiállapotnak Ernie Blacksmith-szel, ha másért nem, azért, hogy halljak egy udvarias karácsonyi jókívánságot Veronicától.

Nem. A pokolba mindkettővel.

– Rooney atya! – Az egyik kezében egy sherry volt, a másikat pedig egy darált húsos pitével foglaltam le. A karácsonyfa mögött tündefények festették rózsaszínesre az arcbőrünket. – Szeretnék kérni öntől egy icipici szívességet.

– Mi lenne az, Mr. Cavendish? – Nem egy operettlelkész, az biztos. Rooney atya egy karrierpap volt, kiköpött mása annak az adócsaló walesi képkeretezőnek, akivel egyszer összeakaszkodtam Herefordban, de az egy másik történet.

– Tisztelendő atyám, szeretném, ha bedobna nekem egy karácsonyi lapot a postán.

– Ennyi az egész? Biztos vagyok benne, hogy ha megkéri Noakes nővért, gondoskodik önnek erről.

Szóval, már őt is elkapta ez a banya.

– Noakes nővérrel nem mindig vagyunk egy véleményen a külvilággal való kommunikációval kapcsolatban.

– A karácsony kiváló időszak arra, hogy áthidaljuk a köztünk lévő szakadékokat.

– A karácsony kiváló időszak arra, hogy ne ébresszük fel az alvó kutyákat, tisztelendő. De mindenképpen szeretném, hogy a nővérem megtudja, hogy gondolok rá Urunk születése napján. Említette önnek Noakes nővér a drága sógorom halálát?

– Rettentően szomorú dolog. – Nyilván tudott a Szent Péter-ügyről. – Nagyon sajnálom.

Elővettem a lapot a zakóm zsebéből.

– A gyámjának címeztem, hogy a karácsonyi üdvözlet biztosan eljusson hozzá. Tudja, nem teljesen van rendben – megkopogtattam a fejemet – itt, sajnos ezt kell mondanom. No, hadd csúsztassam be a reverendája zsebébe... – Megpróbált elhajolni, de be volt szorítva. – Igazi áldás, hogy vannak barátaim, akikben bízhatok. Köszönöm, a szívem mélyéből köszönöm!

Egyszerű, hatásos, körmönfont-TC, te ravasz, öreg róka. Mire eljön az újév, az Auróra-ház arra fog ébredni, hogy úgy eltűntem, mint Zorro.

Ursula meghív a gardróbba.

– Egyetlen nappal sem vagy öregebb, Timbo, de ez a hosszúkás barátom sem! – Bozontos puncija narniai méretű villanypóznámhoz dörgölődik, és a naftalingolyók... de aztán, mint mindig, felébredtem, s duzzadt függelékemnek annyira örültem, mint egy duzzadt vakbélnek, és annyit is ért. Hat óra. A fűtéscsövek John Cage stílusában komponáltak. Fagyás égette a lábujjaimat. Az elmúlt karácsonyokra gondoltam: sokkal több múlt el, mint amennyi hátra van.

Még hány reggelt kell elviselnem?

– Bátorság, TC. Egy piros postavonat sebesen viszi délre a leveledet London anyánkhoz. Fürtösbombái a becsapódáskor szétválnak, jut a rendőrségre, a társadalombiztosításhoz, Mrs. Lathamnek a régi haymarketi címre. Pikk-pakk kint leszel innen. – Képzeletem elém hozta azokat a megkésett karácsonyi ajándékokat, melyekkel a szabadságomat fogom ünnepelni. Szivarok, érlelt whisky, némi etye-petye a kis Miss Mindzsóval a 06 90-es vonalon. De miért is érném be ezzel? Egy revans Thaiföldön Jó Pofával és Viagra kapitánnyal?

Észrevettem, hogy egy idomtalan gyapjúzokni lóg a kandallópárkányról. Nem volt ott, amikor lekapcsoltam a villanyt. Ki lopózhatott be anélkül, hogy felébresszen? Ernie akar karácsonyi békét kötni? Ki más lenne? A jó öreg Ernie! Flanelpizsamámban boldogan vacogva levettem a zoknit, és visszamentem vele az ágyba. Nagyon könnyűnek tűnt. Kifordítottam, és hóviharként záporozott rám az apróra tépett papír. A kézírásom, a szavaim, a mondataim!

A levelem!

A szabadulásom, darabokra tépve. A mellemet vertem, a hajamat csikorgattam, a fogamat téptem, meg is sérült a csuklóm, ahogy a matracot csépeltem. Rohadt Rooney Tiszteletes, Rohadj a Pokolban! Noakes nővér, az a bigott kurva! Itt állt felettem, mint a Halál Angyala, miközben aludtam! Rohadt Boldog Karácsonyt, Mr. Cavendish!

Megadtam magam. A megadás eredetileg katonai terminus, az ókortól ismert, de az emberi állapot egyik alapszükséglete, különösen az enyém. Megadtam magam a nehézkes ápolóknak. Megadtam magam az ajándék kísérőcédulájának: „Mr. Cavendishnek az új barátaitól – még sok karácsonyi összejövetelt az Auróra-házban!” Megadtam magam az ajándékomnak: hatoldalas naptár a Természet Csodáival. (A halál időpontja nincs feltüntetve.) Megadtam magam a gumiszerű pulykának, a szintetikus tölteléknek, a keserű kelbimbónak; a hangtalan pukkanó szaloncukornak (nehogy szívrohamot okozzon, az nem használ az üzletnek), a benne lévő mini papírkoronának, az édi csomagolópapírnak, az ártatlan viccnek (Csapos: „Mit adhatok?” Csontváz: „Egy korsót és egy felmosórongyot.”) Megadtam magam a szappanoperák különkiadásainak, melyeket különleges karácsonyi erőszakkal fűszereztek; a Királynéni sírból jövő beszédének. Pisilésből jövet találkoztam Noakes nővérrel, és megadtam magam a diadalmas köszöntésének: „Boldog karácsonyt, Mr. Cavendish!”

Aznap délután a BBC2-n egy történelmi műsorban régi felvételeket mutattak Ypernről, 1919-ből. Az egykor kifogástalan város pokoli maradványaiban saját lelkemet ismertem fel.

Fiatalkoromban csak háromszor-négyszer pillanthattam meg a Boldogság szigetét, mielőtt eltűnt a ködben, a semmiben, a hidegfrontokban, gonosz szelekben és ellenapályokban... Azt hittem, ez a felnőttkor. Mivel úgy gondoltam, hogy a boldogság életutam állandó jellemzője lesz, nem törődtem azzal, hogy feljegyezzem: milyen szélességi és hosszúsági fokon található, és honnan közelíthetem meg. Fiatal, rohadt bolond. Mit nem adnék most az örökké állandó kimondhatatlan sosem változó térképéért? Hogy legyen, úgymond, egy atlaszom a felhőkről.

Kihúztam karácsony másnapjáig, mert túl nyomorult voltam ahhoz, hogy felakasszam magam. Hazudok. Kihúztam karácsony másnapjáig, mert túl gyáva voltam ahhoz, hogy felakasszam magam. Ebédre pulykaleves volt (főtlen lencsével), egyedül az okozott némi élénkséget, hogy kerestük Deirdre (a hímnős biorobot) eltűnt mobilját. A zombik élvezettel gondolták át, hol lehet (becsúszva egy dívány mögé), hol nincs valószínűleg (a karácsonyfán), és hol nincs biztosan (Mrs. Birkin ágytáljában). Azon kaptam magam, hogy bűnbánó kiskutyaként kopogtatok a kazánház ajtaján.

Ernie egy mosógép fölött állt, aminek a darabjait újságpapírokra rakta.

– Nézd már, ki nem jön ide.

– Boldog karácsonyi ünnepeket, Mr. Cavendish! – ragyogott rám Veronica, aki egy Romanov szőrmekalapot viselt. Egy vaskos verseskönyvet tartott az ölében. – Jöjjön be, na jöjjön!

– Egy-két napja már nem jártam itt – próbáltam ügyetlenül bagatellizálni a dolgot.

– Így van! – vinnyogott Mr. Meeks. – Így van!

Ernie-ből még áradt a megvetés.

– Őő... bejöhetek, Ernie?

Pár fokkal megemelte, majd visszaengedte az állát, jelezve, hogy neki mindegy. Megint szétszedte a kazánt, apró, csillogó csavarok voltak durva, olajos kezében. Nem könnyítette meg a dolgomat.

– Ernie – mondtam végül –, sajnálom, ami a múltkor történt.

– Ja.

– Ha nem juttatsz ki innen... meg fogok őrülni.

Szétszerelt egy alkatrészt, aminek én még a nevét sem tudom.

– Ja.

Mr. Meeks előre-hátra hintázott.

– Szóval... mit mondasz?

Leült egy zsák fertőtlenítőre.

– Á, ne legyél már ilyen málé.

Szerintem a Frankfurti Könyvvásár óta nem mosolyogtam. Meg is fájdult az arcom.

Veronica megigazította azt a kacér-facér kalapját.

– Mondd el neki azt is, hogy mibe fog kerülni, Ernest.

– Bármennyi, mindegy – sosem gondoltam még ilyen komolyan. – Mi az ára?

Ernie váratott, amíg minden csavarhúzó újra a szerszámosládába került.

– Veronicával úgy döntöttünk, hogy új legelő felé vesszük utunkat. – A kapu felé intett a fejével. – Északra. Van egy régi barátom, aki gondoskodni fog rólunk. Szóval magaddal viszel bennünket.

Erre nem számítottam, de kit érdekelt?

– Kiváló, kiváló. Csodálatos.

– Akkor ezt megbeszéltük. Kilövés mínusz három nap.

– Ilyen hamar? Van már terved?

A skót megszívta az orrát, letekerte a termosza tetejét, és sűrű, fekete teát töltött a csészéjébe.

– Ja, az a legkevesebb.

Ernie terve egy igen-igen kockázatos dominósorból állt.

– Minden szökési stratégiának – kezdte előadását – elmésebbnek kell lennie az őröknél. – Elmés volt a terv, sőt vakmerő, de ha egyetlen dominó is állva marad, a dolog rögvest kiderül, és ez iszonyú következményekkel járhat, főleg, ha tényleg igaz Ernie hátborzongató magyarázata a kényszergyógykezelésről. Ahogy visszatekintek, el vagyok képedve magamon, hogy belementem. Csak azt feltételezhetem, hogy a hála, hogy barátaim újra szóba álltak velem, és a kétségbeesett elszántság, hogy kijussak – élve – az Auróra-házból, elnémította természetes megfontoltságomat.

December 28-át választottuk, mivel Ernie úgy értesült Deirdretől, hogy Mrs. Judd Hullban marad az unokahúgai és a matinék miatt. „Titkosszolgálati alaposság.” Ernie megütögette az orrát. Én jobban örültem volna, ha Withers vagy a Noakes hárpia távozik a színről, de Withers csak augusztusban szokta meglátogatni az édesanyját Robin Hood’s Bayben[36], és Ernie szerint Mrs. Judd volt a leghiggadtabb, tehát a legveszélyesebb.

A kilövés napja. Harminc perccel azután, hogy az élőhalottakat tízkor lefektették, jelentkeztem Ernie szobájában.

– Az utolsó lehetőség, hogy visszalépj, ha úgy gondolod, hogy nem fog menni – mondta a ravasz skót.

– Még soha, semmit sem adtam fel az életben – jött ki a hazugság szuvas fogaim közül. Ernie lecsavarozta a szellőzőt, és elővette Deirdre mobilját a rejtekhelyről.

– A te hangod a legelegánsabb – tájékoztatott, amikor kiosztotta köztünk a szerepeket –, és te abból élsz, hogy a telefonba hantázol.

Beütöttem Johns Hotchkiss számát, amit Ernie hónapokkal korábban Mrs. Hotchkiss telefonkönyvéből tudott meg.

Egy álmos hang szólt bele.

– Mia?

– A, igen, Mr. Hotchkiss?

– Én vagyok. Ki beszél?

Olvasó, büszke lettél volna rám!

– Dr. Conway, az Auróra-házból. Dr. Upwardot helyettesítem.

– Jézusom, történt valami anyával?

– Attól tartok, Mr. Hotchkiss, hogy igen. Meg kell acéloznia magát. Nem hiszem, hogy megéri a reggelt.

– Ó! Ó?

– Ki az, Johns? – szólalt meg egy követelőző női hang a háttérben.

– Jézusom! Tényleg?

– Tényleg.

– De mi... baj van vele?

– Súlyos mellhártyagyulladás.

– Mellhártya?

A beleélő képességem valószínűleg egy hajszállal több volt a szakértelmemnél.

– A Healey-féle mellhártyagyulladás sosem zárható ki egy olyan idős asszonynál, mint az ön édesanyja, Mr. Hotchkiss. Nézze, ha ideért, átbeszéljük a diagnózisomat. Az édesanyja önt szeretné látni. Beadtam neki húsz milligramm... őőő... morphadin-50-et, így most nem érez fájdalmat. Csak az a különös, hogy folyton ékszerekről beszél. Állandóan azt mondja, hogy „El kell árulnom Johnsnak, el kell árulnom Johnsnak...” Ön érti, mit jelenthet ez?

Most, vagy soha.

Ráharapott!

– Istenem. Egészen biztos benne? Emlékszik rá, hogy hova dugta?

– Mit? Mit? – kérdezte a nő a háttérben.

– Nagyon aggódik amiatt, hogy ezek az ékszerek a családban maradjanak.

– Persze, persze, de hol vannak, doktor úr? Mit mond, hova rejtette őket?

– Nézze, Mr. Hotchkiss, vissza kell mennem hozzá. Találkozhatunk az Auróra-ház recepcióján... Mennyi idő múlva?

– Kérdezze meg, hova... nem, mondja meg neki... mondja meg anyának, hogy... figyeljen, dr... ő...

– Ő... Conway! Conway.

– Dr. Conway, odatartaná a telefont anyám szájához?

– Orvos vagyok, nem pedig telefontársaság. Jöjjön el személyesen. Akkor majd elmondja önnek.

– Mondja meg neki... csak húzza ki addig, amíg odaérünk, az Isten szerelmére! Mondja meg neki... Pipkins nagyon szereti. Ott leszek... fél óra alatt.

A kezdet vége. Ernie behúzta a cipzárt a táskáján.

– Jól van. Legyen nálad a telefon, ha visszahívna.

A kettes számú dominó értelmében őrséget kellett állnom Mr. Meeks szobájában, és a résnyire nyitott ajtón kukucskáltam. Előrehaladott testi hanyatlása miatt hűséges kazánházi üdvöskénk nem vett részt a Szökésben, de a szobája az enyémmel szemben volt, és értette, ha azt mondtam, hogy „Csitt!” Háromnegyed tizenegykor Ernie lement a recepcióra, hogy Noakes nővérrel közölje a halálhíremet. Ez a dominó akár rossz irányba is eldőlhetett. (Hosszú vitáink voltak arról, hogy ki legyen a halott, és ki a hírvivő: Veronica halála olyan tragédiát jelentene Ernie számára, hogy nem tudná elkerülni Noakes gyanakvását; de Veronica sem vihetett hírt Ernie haláláról, mert ő meg hajlamos volt a melodrámára; Ernie és Veronica szobái mellett is értelmesebb élőhalottak laktak, akik homokot szórhattak volna a fogaskerekek közé. Az én szobám viszont a régi iskolai szárnyban volt, és Mr. Meeks volt az egyetlen szomszédom. Szóval én kaptam a megboldogult szerepét.) Nagy bizonytalanságot jelentett, hogy Noakes nővér nyilvánvalóan utált engem. Rohanna, hogy lássa ellensége bukását, hogy egy kalaptűt szúrjon a nyakamba, hogy biztosan meghaltam-e? Vagy először finoman ünnepelne?

Lépések. Kopognak az ajtómon. Noakes nővér az, már szagolgatja a csalit. A harmadik dominó már imbolygott, de némileg el is tértünk a tervtől. Ernie-nek el kellett volna kísérnie egészen a halottas szobám ajtajáig. A nővér biztos előresietett. Rejtekhelyemről láttam, ahogy a ragadozó bekukkant. Felkapcsolta a villanyt. Az ilyen tervek elengedhetetlen kelléke, az a néhány párna a takaró alatt, ami élethűbb, mint hinné az ember, becsalogatta a szobába. Kirontottam a folyosóra, és becsaptam az ajtót. Innentől a harmadik dominó a zárszerkezeten állt vagy bukott – a külső kilincs egy forgógomb volt, és mielőtt elfordíthattam volna, Noakes kirántotta a befelé nyíló ajtót – a lábát betette az ajtónyílásba –, démoni erejével kirángatta a bicepszemet, és elszakította a csuklómat. Tudtam, hogy a győzelem nem lehet az enyém.

Így hát kockáztatnom kellett, és hirtelen elengedtem a fogantyút. Az ajtó kivágódott, és a banya keresztülvitorlázott a szobán. Mielőtt újra nekieshetett volna az ajtónak, becsuktam, és ráfordítottam a zárat. A Titus Andronicus minden fenyegetése az ajtót verdeste. Még ma is hallom rémálmaimban. Ernie lihegve jött egy kalapáccsal és tízcentis szögekkel. A kerethez szögezte az ajtót, így vadászunk hiába vicsorgott, fogoly volt a saját maga alkotta börtöncellában.

Lenn a recepción a negyedik dominó szörnyű módon sípolt a főbejárat kaputelefonján. Veronica tudta, hogy melyik gombot kell megnyomni.

– Itt csörgetem ezt a francos nyavalyát már vagy tíz francos perce, míg anya a francos végét járja! – Mr. Hotchkiss feldúlt volt. – Mi a f...omat szórakoznak itt?

– Segítenem kellett dr. Conwaynek rögzíteni az édesanyja végtagjait, Mr. Hotchkiss.

– Rögzíteni a végtagjait? Mellhártyagyulladásnál?

Veronica megnyomta a „nyitás” gombot, és reméltük, hogy az udvar túloldalán a kapu szélesre tárul. (Mielőtt a tisztelt olvasó tollat ragadna, hogy megtudja: miért nem használtuk ezt a kapcsolót, hogy kiszökjünk, szeretném elmagyarázni, hogy a kapu negyven másodperc után automatikusan bezárul; hogy a recepción általában volt valaki; és hogy a lápvidék fagyos mérföldjei tárultak elénk odakint.) A gumicsikorgás egyre hangosabb lett a fagyos ködben. Ernie elbújt az irodában, én pedig kint a lépcsőn üdvözöltem a Range Rovert. Johns Hotchkiss felesége ült a volán mögött.

– Hogy van anya? – kérdezte Hotchkiss, nagy léptekkel közeledve.

– Még velünk van, Mr. Hotchkiss, és folyton önt hívja.

– Krisztusnak hála. Maga az a Conway?

Szerettem volna megúszni az orvosi kérdéseket.

– Nem, a doktor úr az édesanyjánál van, én itt dolgozom.

– Még sose láttam magát.

– A lányom kisegítő nővér, de mivel kevés az alkalmazott, és az édesanyjával baj történt, nyugdíjasként behívtak, hogy ellássam a portaszolgálatot. Ezért nem nyitottam ki időben a kaput.

A felesége bevágta a kocsiajtót.

– Johnsl Hahó! Idekint fagy, anyád pedig haldoklik. Nem lehetne az előírások hiányosságait később megvitatni?

Veronica egy flitteres hálósipkában jelent meg.

– Mr. Hotchkiss? Már többször találkoztunk. Az édesanyja a legkedvesebb barátnőm itt. Kérem, siessen hozzá. A szobájában van. Az orvos túl veszélyesnek tartotta, hogy átvigyék egy másikba.

Johns Hotchkiss némileg gyanakodni kezdett, de hogy lehetne csalással és összeesküvéssel vádolni egy kedves vén tyúkot? A felesége előresietett, és magával vonszolta a folyosón.

Újra vezetőülésben ültem. Ernie beemelte a hátsó ülésre ízületi gyulladástól szenvedő caraját, és az esztelen mennyiségű kalapdobozt, aztán beugrott az anyósülésre. Nem vettem új kocsit, miután Madame X elhagyott, és az évek azóta – reményeim ellenére – nem múltak el nyomtalanul. A rohadt életbe, melyik pedál micsoda? Gáz, fék, kuplung, tükör, index, kormány. A slusszkulcs felé nyúltam.

– Mire vársz? – kérdezte Ernie.

Az ujjaim kitartóan állították, hogy nincs ott a kulcs.

– Siess, Tim, siess!

– Nincs benne a kulcs. Nincs itt a rohadt kulcs!

– Mindig bent hagyja a slusszkulcsot!

Az ujjaim kitartóan állították, hogy nincs ott a kulcs.

– A felesége vezetett! Magával vitte a kulcsot! Az a rohadt nőstény bevitte magával a kulcsokat! Édes Rohadt Szent Júdás[37], most mihez kezdünk?

Ernie körülnézett a műszerfalon, a kesztyűtartóban, a földön.

– Nem tudod kulcs nélkül beindítani? – kétségbeesett volt a hangom.

– Ne legyél már ilyen málé! – üvöltött vissza, míg a hamutartóban turkált.

Az ötödik dominó oda volt ragasztva.

– Elnézést... mondta Veronica.

– Nézd meg a napellenző alatt!

– Nincs itt, csak egy rohadt, rohadt, rohadt...

– Elnézést – mondta Veronica –, ez nem egy kocsikulcs?

Ernie és én is megfordultunk, majd sztereóban üvöltöttük, hogy „Neeee-eem” a lakáskulcs láttán. Aztán ismét üvöltöttünk, amikor megláttuk, hogy Withers az éjszakára kivilágított folyosón rohan az ebédlő toldaléképülete felől, szorosan a nyomában a két Hotchkiss-szal.

– Ó – mondta Veronica. – Ez a kövér is kiesett...

Végignéztük, ahogy Withers a recepcióhoz ér. Egyenesen rám nézett az üveg mögül, és egy olyan Rottweiler képét juttatta el hozzám telepatikus úton, ami éppen egy 65 és háromnegyed éves Timothy Langland Cavendish alakú babát tép szét. Ernie bezárta az összes ajtót, de mire lenne az elég?

– Talán ez? – Hát nem egy kocsikulcsot lóbált az orrom előtt Veronica? Range Rover logo volt rajta.

– Igeeee-een! – üvöltöttük együtt Ernie-vel.

Withers felrántotta a bejárati ajtót, és lenyargalt a lépcsőkön.

Miközben az ujjaimmal matattam, leejtettem a kulcsot.

Withers seggre esett egy befagyott pocsolyán.

Beütöttem a fejemet a kormányba, és megszólalt a duda.

Withers a bezárt ajtót rángatta. Kotorásztam az ujjaimmal, miközben fájdalom-tűzijátékok robbantak a koponyámban.

– Kifelé a csontos hulláitokkal a kocsimból, vagy beperellek – A FENÉBE, MINDENKÉPPEN BEPERELLEK TITEKET! – kiabálta Johns Hotchkiss. Withers egy bunkósbottal verte az ablakomat, nem, az ökle volt; Hotchkiss feleségének ékköves gyűrűje megkarcolta az üveget; a kulcs valahogy becsusszant a helyére; a motor életre duruzsolta magát; a műszerfal tündefényekkel világított; Chet Baker azt énekelte, hogy „Tűnjünk el!”; Withers az ajtóba kapaszkodott, és dörömbölt; Hotchkissék úgy hajlongtak a fényszórók előtt, mint a bűnösök El Greco képein; egyesbe tettem a Range Rovert, de ahelyett, hogy elindult volna, csak elfordult, mert be volt húzva a kézifék; az Auróra-ház fényei kigyúltak, mint az ufó a Harmadik típusú találkozásokban, elhessentettem magamtól az érzést, hogy már sokszor megéltem ezt a pillanatot; kioldottam a kéziféket, és elütöttem Witherst; kettesbe váltottam; Hotchkissékat nem lehetett elnémítani, de hadonászva lemaradtak, amikor szinte felszálltunk!

A kaputól távolodva megkerültem a tavat, mivel Mrs. Hotchkiss ebben az irányban állította le a Range Rovert. Belenéztem a visszapillantó tükörbe – Withers és a két Hotchkiss úgy rohant utánunk, mint valami rohadt kommandósok.

– El fogom terelni őket a kaputól – vakkantottam Ernie-nek –, hogy legyen időd feltörni a zárat. Mennyi időre van szükséged? Úgy számolom, hogy negyvenöt másodperced lesz.

Ernie nem hallott engem.

– Mennyi időre van szükséged, hogy feltörd a zárat?

– Át kell törnöd a kapun.

– Mi?

– Egy ilyen szép nagy Range Rover ötven mérföldes sebességgel meg tudja csinálni.

– Mi? Azt mondtad, hogy álmodban is fel tudod törni a zárat!

– Egy modern elektromos kütyüt? Kizárt dolog!

– Nem zártam volna be Noakest, és nem loptam volna el egy kocsit, ha tudom, hogy nem vagy képes feltörni a zárat!

– Ja, pontosan, beszari vagy, hát szükséged volt biztatásra.

– Biztatásra? – ordítottam egyszerre ijedten, kétségbeesetten és dühödten, egyenlő arányban. A kocsi átvágott a bozótoson, és a bozót visszavágódott.

– Milyen szörnyen izgalmas! – kiáltott fel Veronica.

Ernie úgy beszélt, mintha barkácsolás közben vitatna meg egy nehézséget.

– Ha a középső oszlop nincs mélyen, a kapuszárnyak egyszerűen kétfelé vágódnak az erő hatására.

– És ha mélyen van?

Veronica felfedte magában az eszelőst.

– Akkor mi vágódunk ketté! Úgyhogy padlógáz, Mr. Cavendish!

A kapu felénk száguldott, tíz, nyolc, hat kocsihossznyira volt. Apám a rekeszizmomból szólt hozzám. „Van arról egészen halvány fogalmad is, hogy mekkora bajban vagy, fiam?” Így hát engedelmeskedtem apámnak, igen, engedelmeskedtem neki, és a fékre tapostam. Ekkor anya sziszegte a fülembe: „‘szad meg, Timbo, mégis, mit veszíthetsz?” Az utolsó gondolatom az volt, hogy nem a fékre, hanem a gázra tapostam – két kocsihossz, egy, bumm!

A függőleges rudak vízszintessé váltak.

A kapuszárnyak lerepültek a zsanérokról.

A szívem gumikötélen ugrált a torkom és a beleim között, majd vissza, ismét vissza, és a Range Rover megpördült az úton, minden erőmmel a végbelemre koncentráltam, hogy zárva tartsam, csikorgott a fék, de nem mentünk bele az árokba, a motor még járt, és a szélvédő is sértetlen maradt.

Megálltam.

A fényszóró csóvájában sűrűsödött és ritkult a köd.

– Büszkék vagyunk rád – mondta Veronica, – igaz, Ernest?

– Ja, noná hogy büszkék vagyunk! – Ernie a hátamra csapott.

Witherst hallottam, aki kevéssel mögöttünk átkokat vakkantott felénk. Ernie letekerte az ablakot, és hátraüvöltött az Auróra-ház felé.

– Baaaaarrrrrooooommmmm!

Újra a gázra léptem. A gumik kavicsot szórtak, a motor felpörgött, és az Auróra-ház eltűnt az éjszakában. A rohadt életbe, amikor meghalnak a szüleid, hozzád költöznek be!

– A térkép? – Ernie átkutatta a kesztyűtartót. Egyelőre csak egy napszemüveget és Werner-karamellát talált.

– Minek? Megjegyeztem az útvonalat. Úgy ismerem, mint a tenyeremet. Minden szökés kilencven százalékban a logisztikán múlik.

– Jobb, ha nem hajtunk rá az autópályákra. Kamerák vannak rajtuk manapság, meg ilyesmi.

Azon gondolkodtam, hogyan váltam könyvkiadóból kocsitolvajjá.

– Így van.

Veronica Mr. Meekst utánozta – kiválóan.

– Így van! Így van!

Meg is mondtam neki, hogy hátborzongatóan ugyanúgy szólt.

Némi csend volt.

– Én nem mondtam semmit.

Ernie hátrafordult, és meglepetésében felkiáltott. Amikor belenéztem a tükörbe, és megláttam, ahogy Mr. Meeks a kocsi legtávolabbi részében vonaglik, majdnem lehajtottam az útról.

– Hogyan... – kezdtem. – Mikor... ki...

– Mr. Meeks! – turbékolt Veronica. – Milyen kellemes meglepetés!

– Meglepetés? – mondtam. – Megszegte a fizika rohadt törvényeit!

– Nemigen fordulhatunk vissza Hullba – jelentette ki Ernie –, és túl hideg van ahhoz, hogy kirakjuk. Reggelre jéggé fagyna.

– Megszöktünk az Auróra-házból, Mr. Meeks – magyarázott Veronica.

– Így van – bégetett a tökkelütött, részeg vénember –, így van.

– Mindenki egyért, egy mindenkiért, nem igaz?

Mr. Meeks megeresztett egy kuncogást, karamellát szopogatott, és A brit gránátosokat dúdolta, míg a Range Rover nyelte a mérföldeket észak felé.

A fényszórók egy táblát világítottak meg: KÉRJÜK, VEZESSEN ÓVATOSAN THAWICKE CROSSBAN. Ernie egy nagy piros kereszttel itt zárta le az útitervünket, és most értettem meg, hogy miért. Egy éjjelnappali benzinkút volt egy gyorsforgalmi út mentén – s közvetlenül mellette az Akasztott Agár nevű kocsma. Rég elmúlt már éjfél, de még égtek a lámpák.

– Parkolj le a kocsmánál. Én szerzek egy kanna benzint, így senki sem lát meg bennünket. Aztán ha rám hallgattok, gyorsan legurítunk egy korsóval, hogy megünnepeljük a jól végzett munkát. Az a hülye Johns a kocsiban hagyta a zakóját, és a zakóban – tralala!

– Ernie felmutatott egy akkora tárcát, mint az aktatáskám. – Biztos vagyok benne, hogy fizet nekünk egy rundot!

– Így van! – lelkesedett Mr. Meeks. – Így van!

– Egy Drambuie szódával – döntötte el Veronica az lenne az igazi.

Ernie öt perc múlva megjött a kannával.

– Semmi gáz.

Betöltötte a benzint a tankba, aztán mind a négyen átsétáltunk a parkolón az Akasztott Agárba.

– Csípős az éjszaka – jegyezte meg Ernie, karját Veronicának nyújtva. Rohadt hideg volt, megállíthatatlanul reszkettem.

– Gyönyörű a hold – tette hozzá Veronica, míg karját Ernie karjába fonta. – Milyen remek éjszaka egy lányszöktetéshez! – Úgy kuncogott, mintha tizenhat éves lett volna. Rázártam a palackot régi rossz szellememre, az Irigységre. Mr. Meeks imbolygott, ezért az ajtóig támogattam, ahol egy tábla hirdette a „sorsdöntő mérkőzést”. Bent, a meleg barlangban, egy távoli, fluoreszkáló időzónában a tömeg focit nézett a tévén. A nyolcvanegyedik percben Skócia egy-nullra vezetett Anglia ellen. Bennünket észre sem vettek. Anglia játszik Skóciával, idegenben, a tél közepén – ez már újra a világbajnokság lenne? Beszéljetek csak nekem Rip Van Rohadt Winkle-ről.

Nem vagyok oda a tévés kocsmákért, de legalább nem volt tuc-tuc-tuc acid zene, és az éjszakai szabadság volt a legédesebb árucikk. Egy juhászkutya helyet adott nekünk a kandalló melletti padon. Ernie rendelte az italt, mert azt mondta, az én kiejtésem annyira déli, hogy esetleg beleköpnek a poharamba. Én egy dupla Kilmagoont ittam, és a legdrágább szivart szívtam, ami csak volt a kocsmában, Veronica megrendelte a Drambuie-t szódával, Mr. Meeks egy gyömbérsört, Ernie pedig egy korsó Angry Bastard világost. A csapos nem vette le a szemét a tévéről – kizárólag a tapintása segítségével töltötte ki az italainkat. Ahogy leültünk egy beugróban, kétségbeesés söpört át a krimón. Az angoloknak megítéltek egy tizenegyest. A törzsi összetartozás feltüzelte a közönséget.

– Szeretném ellenőrizni az útvonalat. Ernie, ideadnád a térképet?

– Nálad volt legutóbb.

– Ó. Akkor ott lesz a... – Szobámban. Premier plán, rendező úr, ahogy Cavendish rájön, hogy végzetes hibát követett el. Az ágyamon hagytam a térképet. Noakes nővérnek. Amiben az útvonalat filctollal jelöltük. – ... a kocsiban... ó, Istenem. Azt hiszem, jobb lenne, ha gyorsan felhajtanánk az italt, és továbbmennénk.

– De még csak most kezdtük ezt a kört.

Nagyot nyeltem.

– Ami, őő, a térképet illeti... – Megnéztem az órámat, a távolságot és a sebességet számolgattam.

Ernie kapiskálta.

– Mi van a térképpel?

A válaszom elveszett a törzsi bánat zajában. Az angolok egyenlítettek. És pontosan ebben a pillanatban, de tényleg pont akkor, benézett Withers. Gestapo szemét reánk függesztette. Nem boldog ez az ember. Johns Hotchkiss tűnt fel mellette, meglátott bennünket, és nagyon boldog volt. A mobiljáért nyúlt, hogy hívja bosszújának angyalait. Egy harmadik bunkó olajfoltos overallban tette teljessé a különítményt, de úgy tűnt, hogy Noakes nővér eddig rá tudta venni Johns Hotchkisst, hogy hagyja ki ebből a rendőrséget. Az olajfoltos bunkó személyazonossága sohasem derült ki, de rögtön tudtam: vége a játéknak.

Veronica egy gyenge sóhajt rebegett el.

– Úgy reméltem, hogy látni fogom – félig énekelt – a vad hegyi kakukkfüvet, végig a virágzó hangában, és szaladj, kislány, szaladj...[38]

Előttünk a korlátozások és nappali foglalkozások begyógyszerezett életpótléka állt. Mr. Meeks a maga szelíd módján felkelt, hogy elinduljon a börtönőreinkkel.

Aztán megeresztett egy bibliai ordítást. (Lars: a kamera közelítsen kintről, a parkolóból, a zsúfolt kocsmán keresztül, le egészen Mr. Meeks rothadó torokmandulái közé.) A tévénézők abbahagyták a beszélgetést, kilöttyintették az italukat, és ránk néztek. Még Withers is megtorpant. A nyolcvanéves öregember úgy sasszézott a pulthoz, mint Fred Astaire fénykorában, és a következő segélykérést bömbölte univerzális testvéreinek:

– Nincseggy igggazi skóút ebbe’ a háuzba’?

Egy teljes mondat! Ernie, Veronica és én úgy tátogtunk, mint a partra vetett hal.

A dráma csúcspontja. Senki sem mozdult.

Mr. Meeks Withersre mutatott csontos ujjával, és ezt az ősi átkot szavalta:

– Ottan azok az angol urrak istenatta jogaimon tappossnak! Rettenettessen bántak velem és a cimboráimma’, és mos’ ekkis segíccség köllene!

Withers ránk mordult:

– Csendben jöjjenek velünk, és nézzenek szembe a büntetésükkel!

Fény derült foglyul ejtőnk déli angolságára! Egy rocker úgy kelt fel, mint Poszeidon, és az ökle ízületeit ropogtatta. Egy darukezelő állt mellette. Egy ember, akinek olyan álla volt, mint egy cápának, és ezerfontos öltönyt viselt. Egy bárdolatlan nő, sebhelyekkel az arcán.

Valaki kikapcsolta a tévét.

Egy felföldi skót lágyan így szólt:

– Ja, koma. Nem hagyunk a pácba’.

Withers felmérte a terepet, és idétlenül vigyorgott, mintha azt mondaná: legyünk már komolyak!

– Ezek az emberek elloptak egy kocsit.

– Maga zsaru? – lépett előre a bárdolatlan nő.

– Akkor mutassa a jelvényét! – lépett előre a darukezelő.

– Egy nagy rakás szar vagy! – köpött ki Poszeidon.

Ha higgadtak maradnak, az a javukra billenthette volna a mérleget, de Johns Hotchkissnak sikerült egy végzetes öngólt lőnie. Mivel egy biliárddákóval állták el az útját, úgy próbálta oldani a szorongását, hogy azt mondta:

– Na, ide figyeljetek, ti mocskos rockerek, ha akarjátok, tőlem megdughatjátok ezt a szaros skótot... – Az egyik foga a Kilmagoonomba repült, pedig méterekre álltam tőle. (Bizonyítékként kihalásztam azt a fogat, különben soha senki nem hinné el nekem.) Withers felé is zúgott egy ököl, de ő elkapta, egy apró bohócot meg a biliárdasztalra hajított, de az óriás egyedül volt, feldühödött ellenségei pedig csapatostul jöttek rá. A trafalgari ütközetet idézte a következő jelenet. Be kell vallanom, nem volt kellemetlen azt látni, hogy állatiasan bánnak ezzel a nagy állattal, de amikor Withers a földre került, és egyre alaktalanabb lett az ütések alatt, azt javasoltam, hogy diszkréten hagyjuk el a színt, és menjünk a kölcsönvett járművünkhöz. A hátsó ajtón mentünk ki, és olyan sietősen vágtunk át a szélverte parkolón, ahogy csak a lábaink – melyek együttes kora jócskán meghaladta a háromszáz évet – vinni tudtak bennünket. Én vezettem. Északra.

Hogy mi lesz ennek a vége, azt nem tudom.

VÉGE

Jó, jó, a kedves olvasó megérdemel egy utószót, ha már idáig velem tartott. Rettenetes megpróbáltatásaim Edinburgh-ban értek véget, ebben a hibátlan panzióban, melyet egy tapintatos man-szigeti özvegy működtet. Az Akasztott Agár-beli csetepaté után mi négyen úgy hajtottunk Glasgow-ba, mint a vakegér; itt Ernie ismer egy simlis zsarut, aki el tudja rendezni Hotchkiss kocsijának az ügyét. Társaságunk itt feloszlott. Ernie, Veronica és Mr. Meeks a pályaudvaron búcsúzott el tőlem. Ernie megígérte, hogy elviszi a balhét, ha a törvény valaha lesújtana ránk, mivel túl öreg ahhoz, hogy bíróság elé állítsák, és azt hiszem, ez baromira rendes tőle. Ő Veronicával a Hebridákra tartott, ahol Ernie papoló ezermester unokaöccse orosz maffiózók és a gael nyelv német rajongóinak elhanyagolt telkeit tartja rendben. Hitetlen imáimat jólétükért ajánlom. Úgy volt, hogy Mr. Meekst egy könyvtárban hagyjuk egy „Kérjük, gondozza ezt a medvét” felirattal, de gyanítom, hogy Ernie és Veronica magukkal fogják vinni. Miután megérkeztem a manx özvegyhez, úgy aludtam a libatollal töltött paplan alatt, mint Artúr király a Boldogok szigetén. Hogy miért nem szálltam fel rögtön ott az első délre tartó, londoni vonatra? Most sem vagyok biztos benne. Lehet, hogy Denholme megjegyzése jutott eszembe a Londonon kívüli életről. Sohasem tudom már meg, milyen szerepe volt a bebörtönzésemben, de igaza volt – London úgy sötétíti be a térképet, mint Anglia gyomorpolipja. Itt fönt is van egy ország.

A könyvtárban kikerestem Mrs. Latham otthoni számát. Egymásra találásunk a telefonban megindító volt. Mrs. Latham persze azzal palástolta az érzelmeit, hogy alaposan letolt, mielőtt felvilágosított volna arról, ami az elmúlt hetekben történt. A Hoggins-hidra persze felaprította az irodát, amikor nem jelentem meg a három órai kiherélésemre, de az anyagi katasztrófapolitika évei jó szolgálatot tettek rettenthetetlen támasztékomnak. Kapott az unokaöccsétől egy klassz videokamerát, és felvette az egész őrjöngést. Ezzel megfékezte Hogginsékat: tartsátok távol magatokat Timothy Cavendishtől, különben ez a felvétel felkerül az internetre, és a felfüggesztett börtönbüntetéseiteket rögtön le kell ülnötök. Így rá lehetett venni őket, hogy fogadjanak el egy méltányos javaslatot, ami részt juttat nekik a jövőbeli jogdíjakból. (Gyanítom, hogy titokban elámultak azon, milyen kötélidegei vannak a bulldoghölgyemnek.) Az irodaépület vezetősége ürügyként használta az eltűnésemet – és az irodám feldúlását – arra, hogy felmondják a bérletet. Míg ezeket a sorokat írom, a régi helyiséget éppen Hard Rock Cafévá alakítják át honvágytól szenvedő amerikaiak számára. A Cavendish Kiadó jelenlegi székhelye a titkárnőm idősebb unokatestvérének tangeri háza. És most jön a legjobb: egy hollywoodi filmstúdió egy olyan felfoghatatlanul nagy összegért vette meg az Ökölszendvics megfilmesítésének jogát, mint amilyen szám a vonalkódok alatt van. Sok pénz jut majd belőle Hogginséknak is, de én is dúskálhatok – huszonkét éves korom óta először.

Mrs. Latham rendbe tette a bankkártyáimat meg a többit, és most ugyanúgy söralátéten tervezem a jövőt, mint Churchill és Sztálin Jaltában, és azt kell mondanom, hogy a jövő nem tűnik ócskának. Találnom kell egy éhező szellemírót, aki ezekből a jegyzetekből, melyet éppen ön olvas, megírja a saját forgatókönyvemet. Hát, a francba is, ha Dermot „Tornádó” Hoggins olyan bestsellert tud írni, amit megfilmesítenek, hogy a rohadt életbe ne tudná ugyanezt Timothy „Szegény Lázár” Cavendish? Noakes nővér kerüljön be a könyvbe, a bíróság elé és a dutyiba. Az a nő őszinte volt – a legtöbb fanatikus az szokott lenni –, de éppen ezért veszélyes, így hát néven kell nevezni, és meg kell szégyeníteni. Johns Hotchkiss gépjárműkölcsönzésének az ügyét óvatosan kell kezelni, de ennél keményebb diót is feltörtek már. Mrs. Latham küldött egy e-mailt Hilary V. Hushnak, hogy érdekel minket a Fél életek, és a postás alig egy órája kézbesítette a kézirat második részét. Fénykép is volt mellékelve, és kiderült, hogy a V. a Vincent rövidítése! És micsoda hájpacni! Én sem vagyok éppen egy Chippendale-fiú, de Hilarynek olyan alakja van, hogy nem két, de három ülés kell neki egy repülőgép turista osztályán. Hamarosan megtudom, hogy életben van-e még Luisa Rey, méghozzá a Zúgó Bogáncs, de facto irodám, egy mellékutcai kocsma roncs gályája egyik sarkában olvasom el, ahol Mária, a skótok királynője egykor megidézte az ördögöt, hogy legyen a segítségére. A tulaj, aki olyan duplákat mér ki, ami négy adagnak számítana Londiniumban, ahol tanácsadók segítik az igazgatók munkáját, esküszik, hogy rendszeresen látja ő-balsorsú-felségét. In vino veritas.

Nagyjából ennyi. Már nem vagyok középkorú, de nem az évek száma, hanem a hozzáállás kárhoztatja az embert az élőhalottak sorába, vagy kínál megváltást. A fiatalok között is sok élőhalott lélek lakozik. Csak úgy sietnek, hogy a belső bomlásuk néhány évtizedig még rejtve marad, ennyi az egész. Odakint kövér hópelyhek hullanak a palatetőkre és a gránitfalakra. Ahogy Szolzsenyicin dolgozott New Yorkban, nekem is számkivetésben kell fáradoznom, távol attól a várostól, amely csontjaimat szőtte.

És ahogy Szolzsenyicin, én is visszatérek egy szép alkonyatkor.

FÉL ÉLETEK

Az első Luisa Rey-rejtély

40

A tenger fekete hullámai bezúdulnak a kocsiba. A fagyos víz életre kelti Luisa érzékeit. A VW fara 45 fokos szögben csapódott a tengerbe, úgyhogy az ülés megóvta Luisa gerincét, de a kocsi a feje tetejére állt, és úgy dobálják a hullámok. A biztonsági öv az üléshez szorítja Luisát, a feje pár centire van a szélvédőtől. Tengervíz csapódik az arcába. Ki kell jutnom innen, vagy itt halok meg. Luisán elhatalmasodik a pánik, nagy adag vizet lélegez be, és kétségbeesetten, köhögve próbál egy kis levegőhöz jutni. Kapcsold ki az övét. Vergődik, és derékban előrehajolva igyekszik elérni az övét becsatlakoztató gombot. Nyomd meg. Nem működik. A teljes testsúlyod az övre nehezedik, azért nem enged a zár. A kocsi egy fél fordulattal mélyebbre süllyed, és egy csikorgó zaj kíséretében nagy, tintahal alakú buborék úszik el a vízben. Luisa ruhái felfúvódnak, súlyosak a víztől, és rátapadnak a testére. Dühödten böködi az ujjával a gombot, és végül sikerül kikapcsolnia az övét. Egy kis levegőt. Luisa talál egy légbuborékot a fekete víznek feszülő szélvédő alatt. Az ajtókat nem lehet kinyitni a rájuk nehezedő hatalmas víztömegtől. Tekerd le az ablakot. Az ablak félúton elakad, mindig itt szokott elakadni. Luisa odaférkőzik az ablakhoz, és a fejét, a vállát, majd a törzsét is kipréseli a résen. Két szó jut eszébe.

Sixsmith-jelentés!

Luisa visszamászik a süllyedő autóba. Semmit sem látok. Egy fekete szemeteszsák. Az ülés alá dugva. Összehúzza magát a zárt térben... Itt van. Úgy húzza ki az ülés alól, ahogy egy nő vonszol egy kövekkel teli zsákot. Most a lábát préseli át először az ablakrésen, de a csomag túl nagy. A süllyedő kocsi magával húzza Luisát. Fájdalmat érez a tüdejében. Az átázott papírlapok súlya megnégyszereződött. Már a csomag is átjutott az ablaknyíláson, de miközben Luisa rugdal és kapálódzik, hirtelen könnyűnek érzi a zsákot. Papírok százai szabadulnak ki a sárga dossziéból, és úsznak tova, amerre a tenger sodorja őket. Lebegnek körülötte, mint az Alice Csodaországban kártyakatonái. Lerúgja a cipőjét. A tüdeje levegőért sikolt, átkozódik, könyörög. Szívverése a dobhártyáján dörömböl. Merre van a felfelé? A víz annyira zavaros, hogy nem látja. Mindenképp a kocsitól el. A tüdeje bármelyik pillanatban összeomolhat. De hol a kocsi? Luisa ráébred, hogy az életével fizet a Sixsmith-jelentésért.

41

Isaac Sachs a repülőgép ablakából lepillant a csodás New England-i reggelre. Elegáns külvárosi családi házak labirintusa, a kertekben selymes gyep és türkizkék úszómedencék. Fejét nekihajtja a magánrepülőgép hideg ablaküvegének. Ülése alatt két méterrel a csomagtérben egy bőrönd van, amely annyi robbanóanyagot tartalmaz, hogy az egész repülőgépet lángoló meteorrá tudja változtatni. Szóval, gondolja Sachs, engedelmeskedtél a lelkiismereted parancsának. Luisa Reynél van a Sixsmith-jelentés. Próbálja a nő arcának minden apró részletét felidézni. Maradt-e bennem bármi kétely? Érzek-e megkönnyebbülést? Félelmet? Becsületesnek érzem magam?

Valamiért úgy érzem, hogy nem látom többé.

Alberto Grimaldi, akit Sachs átvert, az egyik beosztottja megjegyzésén nevet. Egy stewardess halad el egy csilingelő poharakkal teli tálcával. Sachs elmerül a jegyzeteiben, és a következő mondatokat írja le:

· A probléma kifejtése: A valóságos múlt + a virtuális múlt közötti különbséget talán egy olyan eseménnyel tudnánk a legjobban szemléltetni, mint a Titanic elsüllyedése. A katasztrófa valóságos története azzal párhuzamosan válik egyre homályosabbá, ahogy a szemtanúk kihalnak, a dokumentumok elkallódnak + a hajóroncs az Atlanti-óceán mélyén megsemmisül. Mindeközben a Titanic elsüllyedésének virtuális története egyre igazabbnak tűnik, köszönhetően a feldolgozott emlékezéseknek, írásoknak, a mendemondáknak, a fikciónak – röviden szólva a hiedelmeknek. A valóságos múlt törékeny, egyre homályosabb + egyre nehezebb hozzáférni + rekonstruálni: ezzel szemben a virtuális múlt alakítható, egyre tisztább + egyre nehezebb leleplezni a hamisságát, és megakadályozni a terjedését.

· A jelen a saját szolgálatába állítja a virtuális múltat azzal, hogy hitelessé teszi a mitológiát + törvényesíti az akarat erőszakosságát. A hatalom kezében van a jog, és arra törekszik, hogy maga alakítsa a virtuális múltat. (Azok gyakorolják az igazi hatalmat, akik a történészeket fizetik.)

· A szimmetria azt követeli, hogy a jövőnek is legyen valóságos + virtuális formája. Elképzeljük, milyen lesz a jövő hét, a következő év, vagy 2225 – egy virtuális jövő, amely vágyakból, próféciákból + ábrándokból tevődik össze. Ez a virtuális jövő talán a valóságos jövőre is hatással lesz, amennyiben léteznek önbeteljesítő próféciák, de a valóságos jövő úgy fogja elhomályosítani a virtuális jövőt, ahogy a holnap elhomályosítja a mát. Miként az utópia, a valóságos jövő + a valóságos múlt csak a ködös messzeségben létezik, ahol már senkinek nincs rá szüksége.

· Kérdés: Meg tudjuk-e ténylegesen különböztetni a füst, a tükrök + árnyak csalóka látszatát – a valóságos múltat – egy másik hasonló látszattól – a valóságos jövőtől?

· Az idő egy modellje: a pillanatok színesre festett Matrjoska-babáinak végtelen sorozata, minden rétegét (a jelent) egy újabb réteg zárja magába (az előző jelen), én ezeket valóságos múltnak nevezem, amit azonban virtuális múltnak látunk. Az a baba, amely a jelent testesíti meg, a még be nem következett jeleneket foglalja magába, és ezt én a valóságos jövőnek nevezem, miközben mi csak a virtuális jövőt látjuk.

· Következtetés: beleszerettem Luisa Reybe.

· A robbanószerkezet működésbe lép. A repülőgép tűzgolyóvá válik. A gépet alkotó fémek, műanyagok, elektromos áramkörök, a rajta ülő utasok csontjai, ruhái, jegyzetfüzetei és agya az 1200 Celsius-foknál forróbb lángok martalékává válik. A meg sem születettek és a halottak a mi valóságos és virtuális múltunkban léteznek egyedül. És ezzel a múlt e két típusa elválik egymástól.

42

– Bettynek és Franknek meg kell szilárdítani az anyagi helyzetét. – Lloyd Hooks egy nagy társasággal reggelizik a Swannekke Hotelban. A fiatal kezdőkből álló közönség nagy odaadással hallgatja az elnök energia-guruját. – Ezért úgy döntenek, hogy Betty álljon ki a sarokra, hogy így jussanak egy kis készpénzhez. Eljön az este, és Frank kocsival elviszi Bettyt a kurvasorra, hogy a nő felvegye a munkát. „Hé, Frank”, szól oda Betty a járdáról. „Mennyit kérjek?” Frank utánaszámol, és azt mondja a nőnek: „Kérj száz dollárt egy menetért.” Betty odaáll, Frank pedig leparkol egy csendes kis utcában. Rövidesen meg is jelenik egy pasi egy lestrapált Chryslerrel, és azt kérdezi Bettytől: „Mennyi nálad egy menet, szivi?” „Egy százas”, mondja neki Betty. „Csak harminc van nálam, mit kapok ezért?” Erre Betty odaszalad Frankhez, és megkérdezi tőle, hogy mi legyen, mire Frank azt mondja neki: „Mondd azt, hogy harmincért kivered neki.” Így aztán Betty visszamegy...

Lloyd Hooks észreveszi Bill Smokeot a háttérben, aki három ujját mutatja felé, majd a kezét elhúzza a torka előtt, így jelezve, hogy végeztek velük. Alberto Grimaldi, halott; Isaac Sachs halott; Luisa Rey halott. A csaló, az alattomos és a spicli. Hooks a szemével jelez Smoke-nak, hogy megértette az üzenetet, és egy görög mitológiai történet suhan át az agyán. Diana szent ligetét egy Harcos Pap őrizte, akit elhalmoztak mindenféle fényűzéssel, de úgy jutott posztjára, hogy meggyilkolta az elődjét. Ha elaludt, veszélybe került az élete. Grimaldi túl sokáig szunyókált.

– Szóval, Betty visszamegy a pasihoz, és közli vele, hogy harminc dollárért kiveri neki, nincs jobb ajánlata. Mire a pasi azt mondja: „Rendben van szivi, vágjunk bele. Nincs itt valahol egy csendes utca?” Betty beül mellé, és mondja, hogy forduljon be a sarkon. Abba a kis utcába, ahol Frank is leparkolt. A pasi kigombolja a sliccét, és előveszi az óriási szerszámát. „Várj”, sóhajt fel kéjesen Betty, „mindjárt itt vagyok.” Ezzel kiugrik a pasi kocsijából, és bekopog Frank kocsijának ablakán. Frank leereszti az ablakot: „Mi van már megint?” – Hooks megáll a poén előtt. – Betty erre azt mondja: „Figyelj, Frank, adj kölcsön ennek a pasinak hetven dollárt.”

A jövő üzletemberei úgy röhögnek, mint a hiénák. Lloyd Hooks élvezi a sikert.

Akárki is mondta, hogy a pénz nem boldogít, nyilván csak azért mondta, mert nem volt elég pénze.

43

Hester van Zandt látcsövön át nézi a búvárokat. Egy szomorú külsejű, mezítlábas tinilány poncsóban ballag a tengerparton, és Hester kutyájával játszik.

– Megtalálták a kocsit? – kérdezi a lány. – Elég mély ott a víz, azért lehet ott olyan jól horgászni.

– Elég nehéz megmondani ilyen messziről.

– Ironikus dolog belefulladni abba a tengerbe, amit szennyezünk. A biztonsági őr nagyon be van rám indulva, ezért elárulta, hogy egy részeg nő vezette azt a kocsit. Hajnali négy körül történt.

– A Swannekke-híd ugyanabba a biztonsági körzetbe tartozik, mint az egész sziget. A Seaboard azt mond, amit akar. Senki se fogja kétségbe vonni.

A lány ásít.

– Szóval szerinted a nő megfulladt a kocsiban? Vagy kimászott valahogy, és később fulladt meg?

– Ezt nem lehet tudni.

– Ha annyira részeg volt, hogy a kocsival a tengerbe zuhant, akkor aligha tudott kiúszni a partra.

– Ki tudja?

– Elég durva halál.

A lány ásít egyet, és elsétál. Hester is visszavánszorog a lakókocsijához. Milton, az indián ott ül a lépcsőjén, és egy doboz tejet iszik. Megtörli a száját, és azt mondja:

– A csodák asszonya felébredt.

Hester elmegy Milton mellett, és megkérdezi a heverőn fekvő nőtől, hogy jobban van-e.

– Szerencsém van, hogy megúsztam – feleli Luisa Rey –, tele vagyok muffinnal, és a hajam is megszáradt. Köszi, hogy kölcsönadtad a ruhád.

– Szerencsére jó rád. A búvárok még mindig a kocsidat keresik.

– Nem a kocsimat, hanem a Sixsmith-jelentést. A holttestem csak egy bonusz lenne.

Milton becsukja az ajtót.

– Szóval átszakítottad a korlátot, beleestél a tengerbe, kimásztál a süllyedő kocsiból, háromszáz métert úsztál a partig, és csak néhány horzsolást szereztél közben.

– Viszont nagyon fáj, amikor a biztosításomra gondolok.

Hester leül.

– És most mit fogsz csinálni?

– Hát először is haza kell mennem, hogy összeszedjek pár dolgot. Aztán egy időre átköltözöm anyámhoz Ewingsville Hillbe. Aztán... vissza a rajtvonalra. A jelentés nélkül sem a rendőrség, sem a főszerkesztőm érdeklődését nem tudom felkelteni az iránt, ami Swannekke-ben történik.

– A mamádnál biztonságban vagy?

– Amíg a Seaboardnál azt hiszik, hogy meghaltam, Joe Napier nem fog keresni. Mihelyt megtudják, hogy élek... – Luisa megvonja a vállát. Az elmúlt hat óra eseményei nyomán némi fatalizmus lett úrrá rajta. – Mindent egybevetve biztonságos, de lehet, hogy nem. „A kockázat mértéke elfogadható.” Még soha nem voltam ilyen helyzetben, nincs tapasztalatom.

Milton beleakasztja a hüvelykujját a zsebébe.

– Visszaviszlek kocsival Buenas Yerbasba. Várj egy percet. Felhívom egy barátomat, hogy adja ide a furgonját.

– Rendes srác – mondja Luisa, miután Milton távozott.

– A kezemet is tűzbe tenném Miltonért – mondja Hester.

44

Milton odamegy a lerobbant áruházhoz, amely a táborhely, a lakókocsipark, a strandolok, a Swannekke-be tartó forgalom és a környék magányos házai számára tart nyitva. A pult mögül a rádióból az Eagles egy száma szól. Milton bedob egy fémpénzt a telefonba, körülnéz, hogy nem hallgatózik-e valaki, és emlékezetből tárcsáz egy számot. Vízgőz száll föl a swannekke-i hűtőtoronyból, mint egy palackból kiszabadult dzsinn. Villanyoszlopok sorakoznak északra Buenas Yerbas és délre Los Angeles irányába. Vicces, gondolja Milton. Hatalom, idő, gravitáció, szerelem. Az erők, amelyek igazán számítanak, mind láthatatlanok. Felveszik a telefont.

– Igen?

– Napier? Én vagyok az. A nő miatt hívom, akit úgy hívnak Luisa REY. Elhiszi nekem, hogy él? Gondolná, hogy itt mászkál, jégkrémet nyalogat, és fizeti a rezsiszámláit. Mennyit ér magának, hogy eláruljam, hol találja? Nem, maga mondjon egy összeget. Oké, és most szorozza be kettővel. Örültem, Napier, mennem kell... – Milton önelégülten mosolyog. – ...a szokásos számlára kérem, egy munkanapon belül, ha lehetséges. Rendben. Hogy mit? Nem, senki más nem látta a nőt, csak a bolond Van Zandt. Nem. Nem mondott róla semmit, de az a dolog ott van a tenger mélyén. Egészen biztos. A halak majd jóllaknak vele. Persze hogy nem, az én bizalmas információim csak magának szólnak... Aha, hazaviszem kocsival, aztán az anyjához megy... Oké, egy óra alatt ott leszek. Akkor tudja, a szokásos számlára. Egy munkanapon belül.

45

Amikor Luisa kinyitja a lakása ajtaját, a vasárnapi meccs hangjait hallja, és pattogatott kukorica szagát érzi.

– Mikor engedtem meg, hogy nekiállj itt sütögetni? – szól be Javiernek. – És miért vannak leeresztve a redőnyök?

Javier ott terem az előszobában, és kínosan mosolyog.

– Helló Luisa! A nagybátyád, Joe van itt, ő csinálta a pattogatott kukoricát. A Giants-Dodgers meccset nézzük. Miért öltözöl úgy, mint egy öregasszony?

Luisa gyomra összeszorul.

– Gyere ide. Hol van?

Javier kuncogni kezd.

– A heverődön. Miért, mi van?

– Gyere ide! A mamád épp téged keres.

– Az nem lehet, a hotelban túlórázik.

– Luisa, nem én voltam az... a hídon... nem én voltam! – Joe Napier jelenik meg Javier háta mögül, kezét feltartva, mintha egy megriadt állatot akarna megnyugtatni. – Figyeljen rám...

– Javi! Kifelé! – mondja Luisa remegő hangon.

Napier hangosabban megismétli:

– Figyeljen rám...

Igen, ez itt a gyilkosom. – Miért kellene egy szavát is elhinnem?

– A Seaboardon belül én vagyok az egyetlen, aki nem akarja a maga halálát. – Napier egyre zaklatottabbnak tűnik. – A parkolóban én próbáltam figyelmeztetni! Gondolkodjon! Ha én lennék a bérgyilkos, akkor most itt beszélgetnék magával? Tanúk szeme láttára? Ne menjen el, az ég szerelmére! Nem biztonságos! Lehet, hogy figyelik a lakását. Ezért eresztettem le a redőnyöket.

Javier rémültnek tűnik. Luisa próbál úgy helyezkedni, hogy a fiú ne legyen veszélyben.

– Mit keres itt?

Napier megnyugszik kicsit, de fáradt és zaklatott ember benyomását kelti.

– Ismertem az apját, amikor még rendőr volt. Volt az a győzelemnapi ünnepség a Silvaplana rakodóparton. Jöjjön ide, Luisa, üljön le.

46

Joe Napier számított rá, hogy a szomszéd fiú jelenléte arra fogja késztetni Luisát, hogy végighallgassa őt, de mégsem elégedett magával, hogy bevált a számítása. Napier, aki inkább szemlélődő, mintsem beszédes típus, óvatosan fogalmaz.

– 1945-ben már hat éve voltam szolgálatban a Spinoza körzeti rendőrállomáson. Ezalatt nem kaptam semmilyen elismerést, de fekete pontjaim se voltak. Hivatásos zsaru voltam, nem ütöttem bele semmibe az orrom, egy teljesen átlagos lánnyal jártam, aki gépírónő volt a rendőrségen. Augusztus 15-én a rádió bemondta, hogy a japánok kapituláltak, és Buenas Yerbasban hatalmas ünnepséget rendeztek. Folyt a szesz, bőgették a kocsik motorját, petárdákat dobáltak, az emberek pedig szabadságra mentek, még akkor is, ha a főnökük nem engedte el őket. Nagyjából kilenckor engem és a társamat egy cserbenhagyásos gázoláshoz hívtak ki Little Koreába. Normális esetben nem törődtünk vele, ha ebben a városrészben történt valami, de az áldozat most egy fehér kölyök volt, akinek a rokonai kérdéseket tehettek föl. Már úton voltunk, amikor egy segélykérés jött az apjától, hogy minden mozgósítható kocsi menjen a Silvaplana rakpartra. Na már most íratlan szabály volt, hogyha az ember nem akar magának bajt, akkor nagy ívben elkerüli a dokkok körzetét. Olcsó raktárak álltak ott a szegényebbek számára, melyek a városháza fennhatósága alá tartoztak. Ráadásul Lester Reyt – Napier úgy dönt, hogy nem finomkodik – mindenki egy fárasztó, gyámoltalan zsarunak tartotta. De két tiszt megsebesült, és ez már egészen más helyzet. Lehet, hogy a legjobb bajtársad haldoklik ott, az aszfalton. Úgyhogy beletapostunk a gázba, és közvetlenül egy másik járőrkocsi után érkeztünk oda, amely szintén a Spinoza körzetből jött, és Brozman meg Harkins ültek benne. Először nem láttunk semmit. Sem Lester Reyt, sem a kocsiját. Az egész dokk sötét volt. Két teherkonténer között mentünk át a kocsival. A sarkon befordulva egy udvarra jutottunk, ahol egy csomó ember ládákat pakolt egy katonai teherautóra. Már azt gondoltam, hogy rossz helyre jöttünk, amikor feltűnt, hogy mennyire gyorsan és milyen elszántan dolgoznak ezek az emberek. Először furcsának tűnt ez az egész egy ilyen nagy buli éjszakáján, de hirtelen egy sortűz kellős közepén találtuk magunkat, és ez mindent megmagyarázott. Brozman és Harkins kapta az első sorozatot – fékek csikorogtak, üvegszilánkok szóródtak szét a levegőben, a kocsink belefarolt az övékébe, én meg a társam kiugrottunk a kocsinkból, és egy halom acélcső mögött kerestünk menedéket. Brozmannék kocsijának egyfolytában szólt a dudája, de őket nem lehetett látni. Csak úgy záporoztak a lövedékek körülöttünk, majd’ összeszartam magam, pedig pont azért lettem rendőr, hogy megússzam a háborút. A társam többször visszalőtt. Követtem a példáját, de nagyjából nulla volt az esélyünk, hogy bármit is eltaláljunk. Hogy őszinte legyek, nagyon örültem, mikor a teherautó elhúzott. De amilyen marha voltam, túl hamar jöttem elő a fedezékből, hátha le tudom olvasni a rendszám-táblát. – Napier nyelve egyre nehezebben forog. – És akkor ez történt: egy ordító ember rohant felém az udvar túlsó végéből. Rálőttem. Elhibáztam, de ez volt életem legnagyobb mázlija, és a magáé is, Luisa, mert ha lelövöm az apját, akkor maga most nem ül itt velem szemben. Lester Rey a hátam mögé mutatott, miközben elrohant mellettem, és belerúgott egy tárgyba, ami épp felém gurult. A tárgyat a teherautó platójáról dobták le. Erős fény vakított el, irdatlan zaj hatolt az agyamig, és rettenetes, hasogató fájdalmat éreztem a fenekemben. Ott feküdtem, ahol összeestem, félig eszméletlenül, míg végül a mentősök ráemeltek egy hordágyra, és betettek az autóba.

Luisa még mindig nem szólal meg.

– Szerencsés voltam. A gránátszilánkok teljesen összeszabdalták a seggemet, de máshol nem sérültem meg. Az orvos azt mondta, életében nem látott még ilyet, hogy egyetlen lövedék négy sebet ejt. Az apja persze nem úszta meg ennyivel. Lester úgy nézett ki, mint egy svájci sajt, tele lyukakkal. Egy nappal azelőtt operálták meg, hogy én elhagytam a kórházat, de nem tudták megmenteni a szemét. Ennek ellenére nem sajnáltatta magát, csak kezet ráztunk, és eljöttem. Nem tudtam mit mondani. A legmegalázóbb dolog, amit egy emberrel tehetünk az, ha megmentjük az életét, és ezt Lester is tudta. De nem telik el nap, sőt egy óra sem anélkül, hogy ne gondolnék rá. Legalábbis amikor ráülök a seggemre.

Luisa csak egy kis idő után szólal meg.

– Miért nem mondta ezt el nekem Swannekke Islanden?

Napier megvakarja a fülét.

– Attól tartottam, hogy kihasználja a helyzetet, és megpróbál kicsikarni belőlem valamit.

– Azzal kapcsolatban, hogy mi történt Rufus Sixsmith-szel?

Napier nem mond sem igent, sem nemet.

– Tudom, hogy milyen módszerekkel dolgoznak az újságírók.

– A tisztességemet akarja megkérdőjelezni?

Ez a nő általánosságokban beszél, tehát nem tudhat semmit Margo Roker házáról.

– Ha nem hagy fel a Sixsmith-jelentés keresésével – Napier azon gondolkodik, vajon mondhatja-e ezt a fiú előtt –, akkor biztos, hogy meg fogják ölni. Nem én ölöm meg! De meg fog történni. Könyörgök, hagyja el a várost, szakítson a régi életével meg a munkájával, és tűnjön el innen.

– Fogadjunk, hogy Alberto Grimaldi küldte ide magát, hogy mondja ezt el nekem.

– Senki sem tudja, hogy itt vagyok. Legalábbis nagyon remélem. Különben én is akkora bajban vagyok, mint maga.

– Hadd kérdezzek előbb valamit.

– Azt akarja kérdezni, hogy... – azt kívánja, bárcsak ne lenne ott a gyerek – ...én vagyok-e a felelős azért, ami Sixsmith-szel történt. A válasz: nem. Az ilyen... megoldásokhoz nekem nincs közöm. Persze nem állítom, hogy ártatlan lennék. Csak annyiban vagyok felelős, hogy félrenéztem, amikor ez történt. Grimaldi bérelte fel azt a gyilkost, aki végzett Sixsmith-szel, és tegnap éjjel a maga kocsiját a tengerbe lökte a hídról. Ezt az embert úgy hívják, Bill Smoke, de gyanítom, hogy van még pár neve. Nem kényszeríthetem, hogy higgyen nekem, mégis bízom benne.

– Honnan tudta meg, hogy túléltem?

– Csak reménykedtem benne. Nézze, az élet sokkal fontosabb, mint egy átkozott cikk. Könyörgök magának még egyszer utoljára, és tényleg utoljára, hogy hagyja a fenébe ezt a sztorit. De most mennem kell, és az istenre kérem, maga is tegye ezt. – Napier feláll. – És még valami. Tud fegyverrel bánni?

– Irtózom a fegyverektől.

– Ezt hogy érti?

– Hánynom kell tőlük.

– Pedig illene mindenkinek megtanulni, hogyan kell bánni velük.

– Igen, egy csomó ilyen embert láthat a hullaházakban. Bill Smoke nem fogja udvariasan megvárni, hogy elővegyek egy pisztolyt a retikülömből. Számomra az jelenti az egyetlen kiutat, ha elég bizonyítékot találok ahhoz, hogy ezt az egész ügyet leleplezzem, mert ezek után mi értelme lenne annak, hogy megöljenek.

– Úgy látszik, nem számol a férfiak kicsinyes bosszúvágyával.

– Miért aggódik miattam? Apámnak már visszafizette, amivel tartozott neki. Megnyugodhat a lelkiismerete.

Napier fáradtan felsóhajt, mert tudja, hogy ennél többet nem tehet.

– Tetszett a meccs, Javi?

– Hazug ember vagy – mondja a fiú.

– Hazudtam, de attól még nem vagyok hazug. A hazugság rossz dolog, de ha a világ visszafelé forog, egy kis hazugsággal sok jót tehetünk.

– Ennek semmi értelme.

– Tényleg semmi értelme, de attól még igaz.

Joe Napier kinyitja az ajtót, és távozik.

Javier Luisára is haragszik.

– És még te mondod azt, hogy az életemet kockáztatom, csak mert átugrom az erkélyedre?

47

Luisa és Javier lépései a lépcsőházban visszhangoznak. Javier kinéz a korlát fölött. Az alsóbb emeletek úgy mosódnak el a távolban, mint egy kagyló héjának mintázata. A fiú megszédül, és zihálni kezd. Felfelé nézve is ugyanez az érzés fogja el.

– Ha láthatnád a jövőt – kérdezi – kíváncsi volnál rá?

Luisa a vállára akasztja a táskáját.

– Ez attól függ, hogy meg tudom-e változtatni, vagy sem.

– Tegyük fel, hogy meg tudod. Mondjuk, ha előre látod, hogy a második emeleten kommunista kémek fognak elrabolni, akkor inkább lemennél lifttel a földszintre?

– De mi van, ha a kémek hívják a liftet, mert elhatározták, hogy elrabolják azt, akit benne találnak? Mi van akkor, ha pont az indítja el az eseményeket, hogy megpróbálunk kitérni a jövő elől.

– De ha tényleg látod a jövőt, ahogy a Kilroy bevásárlóközpont tetejéről látod a 16. utca végét, akkor az tényleg ott van. És ha az tényleg ott van, akkor az azt jelenti, hogy nem tudsz rajta változtatni.

– Igen, de ami a 16. utca végén van, azt nem te csinálod. Az a különféle építészeknek és tervezőknek köszönhetően került oda, és ott is marad, hacsak nem mész oda, és nem robbantod fel. De ami egy perc alatt történik, az tőled függ.

– Akkor mi a válasz? Meg tudod változtatni a jövőt vagy nem?

Lehet, hogy ez nem metafizikai kérdés, hanem egyszerűen hatalom kérdése.

– Ez egy kiszámíthatatlan dolog, Javi.

Leérnek a földszintre. A hatmillió dolláros ember bionikus bicepsze recseg-ropog Malcolm tévéképernyőjén.

– Viszlát, Luisa.

– Nem örökre hagyom itt ezt a várost, Javi.

A fiú kezet nyújt, és Luisa elfogadja. Kezet ráznak. A gesztus meglepi Luisát, mert formálisnak, véglegesnek és bizalmasnak találja.

48

Judith Rey ewingsville-i otthonában egy ezüst asztali óra délután egy órát üt. Bill Smoke egy bankár feleségével beszélget.

– Ez a ház mindig sikerrel ébreszti fel bennem a kapzsiság démonát – árulja el bizalmasan az ötven-egynéhány éves, felékszerezett hölgy. – Ez egy Frank Lloyd Wright[39]-épület pontos mása. Az eredeti, azt hiszem, valahol Salem külvárosában található.

A hölgy túl közel áll Smoke-hoz. Úgy nézel ki, mint egy boszorkány Salem külvárosából, aki kurvára odavan a Tiffany ékszerekért, gondolja Bill Smoke, de csak ennyit mond:

– Valóban?

A kizárólag fehérekből álló vendégsereg ellátásáról ezen az estén a spanyol szolgálólányok mellett egy élelmiszerszállító cég alkalmazottai is gondoskodnak, akik étellel megrakott tálcákat szolgálnak fel. A hattyúformára hajtogatott szalvétákra ültetőkártyákat tettek.

– Az a fehér tölgy a bejárat előtti gyepen már akkor itt lehetett, amikor a spanyol misszió épületét emelték – mondja a bankár felesége –, nem gondolja?

– Semmi kétség. A tölgyek hatszáz évig is elélnek. Kétszáz évig nőnek, kétszáz évig élnek, és kétszáz éven át haldokolnak.

Smoke észreveszi Luisát, aki belép a fényűzően berendezett szobába. Nevelőapja odamegy hozzá, és mindkét arcán megcsókolja. Mit is akarok én tőled, Luisa Rey? Luisát egy vele nagyjából egykorú nő öleli át.

– Luisa! Három vagy talán négy éve is, hogy nem láttalak! – Közelről szemlélve a vendég kedveskedése álságos és pimaszul kíváncsiskodó. – De tényleg igaz, hogy még mindig nem házasodtál meg?

– Nagyon is igaz – vág vissza Luisa. – Miért, te talán férjhez mentél?

Smoke észreveszi, hogy Luisa is észleli, hogy őt nézi, ezért inkább a bankár feleségére összpontosít, és igen, elismeri, hogy ezek a vörösfenyők, amelyek alig egyórányira vannak innen, ezek már Nabukodonozor idejében is itt voltak. Judith Rey egy zsámolyon áll, amelyet kifejezetten ebből az alkalomból hoztak be számára, és egy rózsaszínű pezsgő üvegét ütögeti egy ezüstkanállal, mígnem mindenki elhallgat, és rá figyel.

– Hölgyeim és uraim, és kedves fiatalok – kezd bele a szónoklatba. – Örömmel jelenthetem be, hogy a vacsorát feltálalták, de mielőtt még hozzálátnánk, szeretnék pár szóban köszönetet mondani azért a fantasztikus munkáért, amit a Buenas Yerbas-i Rákellenes Egyesület végzett, és elmondani, milyen célokra szeretnék felhasználni mindazokat a nemes adományokat, amellyel önök segítik ennek a nagyszerű szervezetnek a tevékenységét.

Bill Smoke néhány kiskölyköt szórakozat azzal, hogy csillogó arany pénzérméket varázsol elő szinte a semmiből. Amit én tőled akarok, Luisa, az nem más, mint egy meghitt gyilkosság. Egy pillanatra Bill Smoke eltűnődik azokon az erőkön, melyek ugyan bennünk munkálkodnak, mégsem tartoznak a lényünkhöz.

49

A felszolgálók már eltakarították a desszert maradványait, a levegő a kávé illatától terhes, és a vasárnapi jóllakottság álmos hangulata telepszik az ebédlőre. Az idősebb vendégek találnak maguknak egy-egy zugot, ahová elbújhatnak egy kicsit szundikálni. Luisa nevelőapja a vele egyidősek egy kis csoportját gyűjti maga köré, és megmutatja nekik az 50-es évekből származó autóinak gyűjteményét, a feleségek és anyák olyan beszélgetésekbe bonyolódnak, amelyek nem nélkülözik a burkolt célozgatásokat, a gyerekek pedig az árnyas kertben, az úszómedence körül civakodnak egymással. A társkereső asztalnál a Henderson-trió viszi a szót. Mindegyik testvérnek kék a szeme, mindhárman sok aranyat viselnek, és Luisa nem tud különbséget tenni közöttük.

– Hogy mit tennék az elnök helyében? – veti fel egyikük. – Először is azt a célt tűzném ki, hogy nyerjük meg a hidegháborút, mert eddig csak a vereséget próbáltuk elkerülni.

A trió egy másik tagja rálicitál.

– Nem hajolnék a földig azok előtt az arabok előtt, akiknek nincs több érdemük, mint hogy valamelyik felmenőjük egykor véletlenül jó helyen parkolt le a tevéjével a sivatagban...

– ...az olyan sárgák előtt, akik vörösök. Megalapítanám, nem félek kimondani, országunk igazságos, nagyvállalati birodalmát. Mert ha mi nem tesszük meg...

– ...akkor a japánok beelőznek. A nagyvállalatoké a jövő. Az üzleti vállalkozásoknak kell irányítaniuk az országot, és el kell jutnunk a meritokrácia korszakába.

– Amit nem kötnek gúzsba a jóléti szolgáltatások, szakszervezetek meg a nyomorék, hajléktalan, színes bőrű transzvesztita pókfóbiások talpra állítását szorgalmazó akciók.

– Az éles elméjűek meritokráciája. Egy olyan társadalom, amely nem szégyelli elismerni, hogy a vagyon törvényszerűen hatalommal jár együtt...

– ...és az értékteremtők, azaz mi, elismerést érdemelnek. Ha valaki hatalomra tart igényt, én csak egy kérdést tennék fel vele kapcsolatban: „Az észjárása üzletemberre vall-e?”

Luisa összegyűri a szalvétáját.

– Én három egyszerű kérdést tennék fel neki: Hogyan szerezte meg a hatalmat? Mire használja? És hogyan lehet elvenni a rohadéktól?

50

Judith Rey a férje dolgozószobájában találja Luisát, aki a délutáni híreket nézi.

– „Kemény nőszemély”, hallottam, hogy Anton Henderson ezt mondja, és ezt rólad mondta, Cookie. Hát nem tudom, ez nem vicces. Ezek a lázadozós dolgaid egyre elviselhetetlenebbek. Panaszkodtál, hogy magányos vagy, erre bemutatlak néhány jóképű fiatalembernek, te meg nekiállsz, és a spyglassos modorodban zaklatod őket.

– Mikor panaszkodtam én neked, hogy magányos vagyok?

– Az ilyen fiúk, mint a Hendersonok nem nőnek csak úgy a fákon.

– Nem, a fákon csak levéltetvek nőnek.

Valaki kopog az ajtón. Bill Smoke néz be.

– Mrs. Rey? Elnézést az alkalmatlankodásért, de hamarosan távoznom kell. Őszintén mondom, hogy ez a mai volt a legkellemesebb, legjobban szervezett adománygyűjtő est, amelyen valaha megfordultam.

Judith Rey fürge mozdulattal a füléhez kapja a kezét:

– Nagyon kedves öntől... szabadna megtudnom a nevét...

– Herman Howitt, a Musgrove Wyeland munkatársa vagyok, a malibui irodából. Sajnos nem nyílt rá lehetőségem, hogy már e pompás vacsora előtt bemutatkozzam, mert az utolsó pillanatban jelentkeztem be, ma reggel. Édesapám, isten nyugosztalja, tíz éve hunyt el rákban, és fogalmam sincs, hogy édesanyám meg én hogyan tudtuk volna elviselni ezt a csapást az egyesület segítsége nélkül. Amikor Olly teljesen váratlanul megemlítette az ön adománygyűjtő estjét, kénytelen voltam felhívni önöket, hogy nem mondta-e valaki vissza az utolsó pillanatban a ma esti meghívását.

– Nagyon örülünk, hogy így döntött, és isten hozta Buenas Yerbasban. Kicsit alacsony, állapítja meg magában Judith Rey, de izmos, jól keres, és korban is illik Luisához. Egy ilyen „munkatárs” ígéretes karriert jelent. Nagyon remélem, hogy legközelebb Mrs. Howitt is önnel tart.

Bill Smoke alias Herman Howitt arcán szégyellős mosoly jelenik meg.

– Nagyon sajnálom, de az egyetlen Mrs. Howitt az édesanyám. Legalábbis egyelőre.

– Csak nem? – csodálkozik Judith Rey.

Luisára néz, aki nem figyel rájuk.

– Igazán lenyűgöző, ahogy a lánya kiállt az elvei mellett az imént. A mi generációnkból sokan élnek erkölcsi elvek nélkül manapság.

– Egyetértek önnel. A hatvanas évek a gyereket is kiöntötte a fürdővízzel. Luisa édesapja, aki nemrég hunyt el, és jómagam néhány éve különváltunk ugyan, mégis úgy neveltük a lányunkat, hogy tudjon választani jó és rossz között. Luisa, kedvesem, lennél olyan szíves elszakadni a televíziótól csak egy másodpercre, ha kérhetnélek? Herman azt fogja hinni... Luisa... Cookie, mit nézel?

– A rendőrség megerősítette – mondja a műsorvezető hogy tizenketten haltak meg egy Lear jet szerencsétlenségben a Szikláshegység felett ma reggel. Az áldozatok között van Alberto Grimaldi, a Seaboard Power vezérigazgatója, Amerika legjobban fizetett vállalati vezetője. A Szövetségi Repülésügyi Igazgatóság előzetes vizsgálata szerint az üzemanyag-ellátó berendezésben bekövetkezett rendellenesség okozta a robbanást. A roncsok több négyzetkilométernyi területen szóródtak szét...

– Luisa, Cookie... – Judith Rey a lánya mellett térdel, aki rémülten nézi a kukoricatáblákon heverő repülőgéproncsokról mutatott képeket.

– Mennyire... borzalmas!

Bill Smoke egy különleges, bonyolult fogást ízlelget éppen, melyet ugyan ő főzött ki, de mégsem tudná felsorolni minden egyes hozzávalóját.

– Ismert valakit a szerencsétlenül jártak közül, Miss Rey?

51

Hétfő reggel. A Spyglass szerkesztősége valósággal forrong, és számos pletyka kering. Az egyik arról szól, hogy az újság csődbe jutott; egy másik szerint a tulajdonosa, Kenneth P. Ogilvy el akarja adni a lapot; egy olyan pletyka is szárnyra kelt, mely szerint a bank megfinanszírozza a lapot; egy másik szerint a bank lehúzza rolót. Luisa nem közölte senkivel, hogy huszonnégy órával ezelőtt túlélt egy gyilkossági kísérletet. Nem akarja az anyját vagy Grelscht belekeverni ebbe az ügybe, amely – ha eltekint a zúzódásaitól – amúgy is egyre képtelenebbnek tűnik.

Luisa fájdalmas és személyes veszteségként éli meg Isaac Sachs halálát, pedig jóformán alig ismerte a férfit. Félelmet is érez, de a munkájára összpontosítva képes tovább folytatni mindennapi életét. Az apja mesélte neki, hogy a haditudósító fotósok is úgy tudták legyőzni a félelmet, hogy a fényképezőgépük lencséjére összpontosítottak; ezen a reggelen ez a módszer nagyon is beválik. Egy kis vázlatot készít az összeesküvésről. Ha Bill Smoke tudott Isaac Sachs árulásáról, akkor nem véletlen, hogy megölték – de mi értelme volt végezni egyben Alberto Grimaldival is? Mint máskor is a délelőtt 10 órai értekezletre, az újságírók összegyűlnek Dom Grelsch irodájában. Már negyed tizenegyre jár az idő.

– Grelsch akkor sem késett ennyit, amikor az első felesége szült – mondja Nancy O’Hagan, miközben a körmét festi. – Ogilvy biztos valami különleges kínzószerszámmal vette kezelésbe.

Roland Jakes fülzsírt vakar ki a füléből egy ceruzával.

– Találkoztam azzal a dobossal, aki a Monkees legnagyobb slágereit játszotta fel. Egyfolytában a tantrikus szexről magyarázott – hát köszönöm. A kedvenc pózát úgy hívják: „a vízvezeték-szerelő”. Itt van benn az ember egész nap, de nem jön senki.

Csönd.

– Jól van na, csak próbáltam enyhíteni a feszültséget.

Megérkezik Grelsch.

– A Spyglasst el fogják adni. Még ma megtudjuk, hogy ki éli túl a tisztogatást.

Jerry Nussbaum a hüvelykujját az övébe akasztja.

– Váratlanul jött ez az egész.

– Rohadt váratlanul. A múlt hét végén kezdődtek a tárgyalások. – Grelscht majd’ szétveti az indulat. – Ma reggelre megállapodtak.

– Biztos valami piszok jó ajánlat érkezett – veti közbe Jakes.

– Kérdezzétek erről Ogilvyt.

– Ki veszi meg a lapot? – kérdezi Luisa.

– Később, még a mai nap folyamán lesz sajtótájékoztató.

– Folytasd, Dom – hízeleg O’Hagan.

– Csak annyit mondtam, hogy később lesz egy sajtótájékoztató.

Jakes cigarettát sodor.

– Úgy tűnik, hogy a mi titokzatos vásárlónk nagyon akarja a Spyglasst, és hát ha valami nem ment tönkre, azt nem kell megjavítani.

Nussbaum felhorkan.

– Ki mondta, hogy a mi titokzatos vásárlónk nem gondolja úgy, hogy tönkrementünk? Amikor az Allied News tavaly megvette a Nouveau-t, még a takarítónőket is kirúgták.

– Szóval – O’Hagan becsukja a púdertartóját – megint ugrott a nílusi kirándulásom. Mehetek karácsonykor a chicagói sógornőmhöz. Várnak rám a kölykei, és vár rám a fagyasztott marhahús fővárosa. Mi minden meg tud változni egyetlen nap alatt.

52

William Wiley vezérigazgató-helyettes előszobájának ízlésesen elrendezett műalkotásait szemlélve Joe Napier ráébred, hogy az utóbbi hónapok során partvonalra szorították. Az iránta tanúsított lojalitásnak már nyoma sem volt, és a hatalom a jól bevált módszerekkel operál. Pedig nekem teljesen rendben lett volna, gondolja Napier, hogy lehúzok itt még másfél évet. Lépteket hall, és huzat támad. De ha egy repülőgépet tizenkét emberrel a fedélzetén nem biztonsági okokból szednek le, akkor az többszörös gyilkosság. Ki adott rá parancsot? Bill Smoke vajon Wileynek dolgozott? Vagy lehet, hogy egyszerű légi szerencsétlenség volt? Történnek néha ilyenek is. Csak annyit értek, hogy veszélyes dolog nem megérteni, hogy mi történt. Napier korholja magát amiatt, hogy előző nap figyelmeztette Luisa Reyt. Eléggé hülye módon túl sokat kockáztatott, amivel semmit sem ér el.

William Wiley titkárnője jelenik meg az ajtóban.

– Mr. Wiley várja önt, Mr. Napier.

Napiert meglepi, hogy Fay Li-t is az irodában találja. Ebben a helyzetben mindkét félnek illik mosolyognia. William Wiley erőteljesen megrázza Napier kezét, és lazán odavet egy „Hogy van, Joe?”-t.

– Nem túl jól Mr. Wiley – válaszolja Napier, miközben leül, és nem fogadja el a felkínált cigarettát. – Még mindig nem tudom elhinni, ami Mr. Grimaldival történt. Sohasem szerettelek. Sohasem tudtam, hogy mik a szándékaid.

– Engem is megrázott a hír. Alberto valóban pótolhatatlan.

Napier úgy érzi, közbeszúrhat egy kérdést a könnyed társalgás jegyében.

– Mikorra szándékozik a vezetőség összehívni egy új megbeszélést?

– Ma délután lesz egy értekezlet. Alberto sem szeretné, hogy a cég a szükségesnél tovább maradjon vezető nélkül. Tudja, Joe, Alberto igencsak... hogy is mondjam...

– ...nagyra értékelte Joe munkáját – szól közbe Fay Li.

Még sokra viheti a szakmában, Mister Li.

– Pontosan! Nagyon jói mondja, Fay.

– Mr. Grimaldi nagyszerű ember volt.

– Minden bizonnyal, Joe. Nagyszerű ember volt. – Wiley Fay Lihez fordul. – Akkor mondjuk el Joe-nak az ajánlatunkat.

– Kiemelkedő munkájára való tekintettel Mr. Wiley azt javasolja, hogy engedjük önt korábban nyugdíjba menni. A szerződése alapján tizennyolc hónapon át teljes fizetést kap, majd prémiumot, utána pedig az infláció mértékéhez igazított nyugdíját fogja kapni.

Ácsolják az akasztófát. Napier úgy tesz, mintha meglepetés érte volna. Ebben is Bill Smoke keze van. Napier reakciója éppúgy vonatkozik a kedvező ajánlatra, mint arra, hogy felismerte a szerepében bekövetkezett gyökeres változást: bennfentesből teherré vált – olyasvalakivé, akiről a cégnek most gondoskodnia kell.

– Hát ez... elég váratlanul ért.

– Nem csodálom, Joe – mondja Wiley, de nem tesz hozzá semmit. Megcsörren a telefon. – Nem – ráncolja a szemöldökét Wiley –, Mr. Reagan várjon a sorára. Elfoglalt vagyok.

Mire Wiley leteszi a kagylót, Napier is elhatározta magát. Itt a nagyszerű alkalom, hogy elhagyjam az összevérzett, feldúlt színpadot. Napier úgy tesz, mint aki annyira hálás, hogy nem talál szavakat.

– Fay, Mr. Wiley. Nem is tudom, hogyan köszönjem meg.

William Wiley úgy bámul, mint egy kedélyes prérifarkas.

– Talán azzal, hogy elfogadja?

– Természetesen elfogadom.

Wiley és Fay Li nem győznek gratulálni.

– Nyilván megérti azt is, hogy egy ilyen kiemelt fontosságú munkakör esetében, amilyen a biztonsági feladatok ellátása, jóformán abban a pillanatban gondoskodnunk kell az utánpótlásról, ahogy ön elhagyta ezt a helyiséget.

Hát ti aztán egy percet se vesztegettek el hiába.

Fay Li még hozzáteszi:

– A személyes holmiját majd elküldöm maga után, és a szükséges papírmunkát is elintézem. Remélem, nem sértem meg azzal, hogy védőkíséretet szeretnék biztosítani az ön számára, amikor elhagyja az üzem területét. Mr. Wileynek be kell tartania a protokolláris formaságokat.

– Nem sért meg vele, Fay – mosolyog Napier, miközben magában elátkozza a nőt. – Én állítottam össze ezeket a szabályokat. Napier, tartsd magadnál a .38-asodat, míg el nem hagyod Swannekke-t, és még utána is sokáig.

53

A Lost Chord lemezboltban zene szól, amely elfeledteti a Spyglass-szal, Sixsmith-szel, Sachs-szal és Grimaldival kapcsolatos gondolatokat. Ez a muzsika ősi, áradó, kísérteties, hipnotikus... meghitten ismerős. Luisa elbűvölten áll, s úgy érzi magát, mint aki az idő sodrában él.

– Ismerem ezt a zenét – mondja az eladónak, aki végül odalép hozzá, hogy megkérdezze, jól érzi-e magát. – Mi ez a zene?

– Sajnálom, a lemez nem eladó. Telefonon rendelte meg egy vásárló. Nem is lenne szabad feltennem a lemezjátszóra.

– Értem – Csak szépen sorjában. – A múlt héten telefonáltam. A nevem Rey, Luisa Rey. Azt mondta, meg tud nekem szerezni egy nagyon ritka felvételt, Robert Frobisher szerzeményét. Felhőatlasz szextett a címe. De erre még térjünk vissza később. Arról van szó, hogy nekem ez a zene is kell. Szükségem van rá. Bizonyára megérti, milyen érzés ez. Mi ez a zene?

Az eladó megadóan egymás mellé teszi a két csuklóját, mintha azt várná, hogy Luisa bilincset helyezzen rá.

– Ez az a lemez: a Felhőatlasz szextett Robert Frobishertől. Csak azért tettem fel, hogy meggyőződjek róla, hogy nincs összekarcolva. Na jó, most hazudtam. Azért hallgatom, mert betegesen kíváncsi vagyok. Hát nem épp olyan, mint Delius?[40] Gyalázat, hogy a kiadók nem szponzorálják az ilyen gyöngyszemeket. Viszont örömmel jelenthetem, hogy az ön lemeze tökéletesen sértetlen.

– De hol hallhattam ezt a zenét?

A fiatalember megvonja a vállát.

– Egész Észak-Amerikában alig lehet több néhány példánynál.

– De én ismerem. Higgye el, hogy ismerem.

54

Nancy O’ Hagan épp izgatottan telefonál, amikor Luisa visszaér az irodába.

– Shirl? Shirl! Itt Nancy. Képzeld, lehet, hogy mégis a piramisok földjén töltjük a karácsonyt. A Trans Vision Inc. vette meg a lapot – hangosabban elismétli – Trans Vision Inc... én sem – ismét lehalkítja a hangját –, épp most láttam Ogilvyt, igen, a régi főnököt, ő is benne van az új vezetőségben. De figyelj, csak azért hívlak, hogy elújságoljam, nekem itt továbbra is biztos állásom van. – O’Hagan izgatottan bólint Luisa felé. – Szóval úgy néz ki, nem nagyon fognak senkit kirúgni, úgyhogy hívd fel Janine-t, és mondd meg neki, hogy a karácsonyt egyedül töltheti az utálatos kis dögökkel.

– Luisa – szói ki Grelsch a szobája ajtajából Mr. Ogilvy akar beszélni veled.

K. P. Ogilvy elfoglalta Dom Grelsch haragvó trónját, egy műanyag székre száműzve a főszerkesztőt. A Spyglass tulajdonosa a maga testi valójában egy vadnyugati bíróról készült acélmetszetre emlékezteti Luisát.

– Minden kertelés nélkül szeretném közölni önnel, hogy el van bocsátva. Az új tulajdonos határozott így.

Ennyi.

A bejelentés azonban nem kavarja fel Luisát. Nem, ez sehol sincs ahhoz képest, amikor hajnali félhomályban egy hídról belelökik a kocsidat a tengerbe. Grelsch kerüli Luisa tekintetét.

– Szerződésem van.

– Mindenkinek van. Maga viszont el van bocsátva.

– Én volnék az egyetlen a szerkesztőség dolgozói közül, akinek személye nem nyerte el az új tulajdonos tetszését?

– Eléggé úgy tűnik. – K. P. Ogilvy állkapcsa megrándul.

– Mégis úgy érzem, talán jogomban áll feltenni a kérdést, hogy „miért éppen én?”

– A tulajdonosok döntenek arról, hogy kit alkalmaznak, vagy kit bocsátanak el. Jogukban áll ezt tenni. Ha egy cég olyan kedvező ajánlatot tesz egy újság megmentésére, mint a Trans Vision, jobb, ha mellőzzük a szőrszálhasogatást.

– Hasogatott szőrszál. Kérhetném, hogy ez szerepeljen a felmondásomban?

Dom Grelsch fészkelődik a székén.

– Mr. Ogilvy, azt hiszem, Luisa joggal vár némi magyarázatot.

– Magyarázatért forduljon a Trans Visionhöz. Lehet, hogy a stílusa nem egyeztetethető össze azzal, ahogy ők képzelik el a Spyglass jövőjét. Túl radikális. Túl feminista. Túl száraz. Túl rámenős.

Ködösítéssel próbálkozik.

– Szeretnék megkérdezni pár dolgot a Trans Visiontől. Hol van a központi irodájuk?

– Valahol a keleti parton. De nem hiszem, hogy fogadják önt.

– Valahol a keleti parton. Kik vannak még önön kívül a vezetőségben?

– Ont elbocsátották, és nem egy eskü alatt tett nyilatkozatot kell lejegyeznie.

– Csak még egy kérdés, Mr. Ogilvy. Őszinte odaadással végigdolgozott három csodás év után kérem, válaszoljon nekem arra a kérdésre, hogy milyen átfedések vannak a Trans Vision és a Seaboard Corporation között?

Dom Grelsch élesen figyel. Ogilvy egy kicsit habozik, majd dühösen kirobban:

– Rengeteg dolgom van. A hónap végéig megkapja a rendes fizetését, de nem kell bejönnie. Köszönöm, viszontlátásra.

Az ilyen dühkitörések, gondolja Luisa, valami alattomosságot palástolnak.

55

ÖN MOST ELHAGYJA SWANNEKKE MEGYE TERÜLETÉT.

EZ A SZÖRFÖZÉS ÉS AZ ATOMERŐMŰVEK FÖLDJE.

VISSZAVÁRJUK.

Az élet rendben van. Joe Napier bekapcsolja Jeepjén a sebességtartó automatikát. Az élet jó. A Seaboard Power, munkában eltöltött élete, Margo Roker és Luisa Rey emléke 120 km/órás sebességnél elhalványul. Az élet nagyszerű. Két óra alatt felér a Santo Cristo-hegységben lévő faviskójába. És ha nem fárad el túlzottan a vezetésben, harcsát foghat vacsorára a folyóban. Belenéz a visszapillantó tükörbe: úgy száz méterre mögötte egy ezüstszínű Chrysler követi már két-három kilométeren keresztül, de végül megelőzi, és eltűnik a messzeségben. Nyugalom, mondja magának Napier, szabad vagy. Valami zörgést hall a Jeep hátuljából. Délután három óra van, a nap ilyenkor süt a legerősebben. Az autópálya mérföldeken keresztül a folyó mellett halad, és enyhén emelkedik. Az ország belseje az utóbbi harminc év során egyre rondább lett, de mutassanak nekem egy helyet, amire ez nem igaz. Mindkét oldalon lakótelepek nyomulnak a buldózerekkel letarolt területekre. Egy életen át küzdöttem, hogy szabad legyek. Buenas Yerbas a tengerpart távolában egy apró, nyüzsgő folttá zsugorodik össze Napier visszapillantó tükrében. Ha Lester lánya mindenáron el akarja játszani a belevaló nőt, te nem tudod lebeszélni róla. Te mindent megpróbáltál. Hadd csinálja. Nem gyerek már. Végigfésüli a rádióadókat, de mindenütt férfiak énekelnek női hangon vagy nők énekelnek férfihangon, míg végül talál egy érzelgős country-zenét játszó állomást, ahol épp az „Everyone’s Talkin’ At Me” megy. A házasságukban Milly volt a muzikálisabb lélek. Napier felidézi az első estét, amikor meglátta őt. A Sandben történt, ahol Milly hegedűn játszott a Wild Oakum Hokum and His Cowgirls nevű bandában. A zenészek tekintetében tükröződő meghittséget várta el Millytől, azt a pillantást, amelyet a zenészek egymásra vetnek, amikor könnyedén játszanak. Elég hamar szerelmesek lettek egymásba. Luisa Rey még túlzottan gyerek, és ezt te is tudod. Napier a tizennyolcas kijáratnál letér az autópályáról, és a régi aranyásók útját követi Copperline felé. Még mindig hallom azt a zörgést. Az ősz már kóstolgatja a fákat itt fenn a hegyen. Az út egy keskenyedő hegyszorosban folytatódik az ősi fenyők alatt, a naplemente irányában.

Most hirtelen itt találja magát, és képtelen visszaemlékezni egyetlen gondolatra is az utóbbi háromnegyed órából. Napier lehúzódik az útról, és megáll a Copperline zöldséges előtt, leállítja a motort, és kiugrik a kocsiból. Hallod ezt a vad sodrást? Az Elveszett Folyó. Eszébe jut, hogy már messze maga mögött hagyta Buenas Yerbast, ezért nem zárja be a kocsit. A bolt tulajdonosa üdvözli őt, keresztnevén szólítja, hat perc alatt beszéli el hat hónap pletykáit, és megkérdezi Napiert, hogy egész héten szabadságon lesz-e.

– Most már folyamatosan szabadságon leszek. Korábban elengedtek... – ezt a szót még soha nem használta korábban – ...nyugdíjba. Elég váratlanul jött.

A boltos tekintetében megértés tükröződik.

– Akkor ma este ünnepiünk Duane-nál? Vagy szomorkodunk egyet holnap ugyanott?

– Legyen inkább pénteken. Egy kicsit mindkettő. De inkább ünnep. Az első hetet szívesebben tölteném a kunyhómban pihenéssel, nem pedig részegen egy kocsmaasztal alatt.

Napier fizet és távozik, mert már alig várja, hogy egyedül legyen a kunyhójában. A Jeep abroncsai csikorognak a kavicsos erdei ösvényen. A fényszórók végigsöpörnek az őserdő hatalmas fáin.

Itt. Napier újra hallani véli az Elveszett Folyót. Eszébe jut az a nap, amikor először hozta fel ide Millyt a kunyhóba, melyet a testvéreivel és apjával együtt épített. Most már csak ő él közülük. Éjszaka meztelenül fürödtek a folyóban. Milly ötlete volt. Az alkonyodó erdő levegője a tüdejébe árad, és a feje is kitisztul tőle. Nincsenek többé telefonok, biztonsági kamerák, monitorok, beléptetési procedúrák, informális biztonsági megbeszélések az elnök hangszigetelt irodájában. Soha többé. A nyugalmazott biztonsági őr ellenőrzi, hogy nem próbálták-e kinyitni a lakatot, majd felhúzza a redőnyt. Lazíts már, az ég szerelmére. A Seaboard elengedett, szabad vagy, nincs semmi korlátozás soha többé az életben.

A .38-asa azért persze ott van a kezében, amikor belép a kunyhóba. Látod? Senki. Napier tüzet gyújt, és készít magának egy kis babot kolbásszal meg feketére sült krumplival. Megiszik néhány üveg sört, majd egy nagy-nagy vizelés következik az ajtó előtt. A sistergő Tejút. Aztán a mélységesen mély alvás.

Majd újra és újra ébredés, szájszárazság, sörtől feszülő húgyhólyag. Ötödször vagy hatodszor? Az éjszakai erdő zajai nem ringatják álomba, de kellemes bizsergést érez. Egy kocsi fékezett? Egy tündérbagoly. Ágak reccsentek? Egy patkány, egy hegyi fürj, nem tudom, végül is itt vagy az erdőben, lehetett bármi. Aludj, Napier. A szél. Hangok az ablak alatt? Napier arra ébred, hogy egy puma telepedett az ágy fölötti keresztgerendára; ordítva felébred; a puma Bill Smoke volt, és egy elemlámpával a kezében épp Napier arcába készült sújtani; nem volt semmi a keresztgerendán. Esik az eső? Napier hallgatózik.

Csak a folyó az, csak a folyó.

Meggyújt még egy szál gyufát, hogy megnézze, érdemese már felkelni. 4.05. Nem. Még korán van. Napier összébb kuporodik, és a sötétség ölelésében próbál álomba süppedni, de Margo Roker házának élénk és friss emlékei nem hagyják nyugodni. Amint Bill Smoke azt mondja, Őrködi az ajtó előtt. Az emberem azt mondta, hogy itt lesz a jelentés ennek a nőnek a szobájában. Napier egyetért, örül, hogy ebben nem kell részt vennie. Bill Smoke bekapcsolja a súlyos műanyag elemlámpáját, és felmegy az emeletre.

Napier közben végigkutatja Roker gyümölcsöskertjét. A legközelebbi ház úgy egy kilométerre lehet. Napier azon gondolkodik, hogy Bill Smoke, aki egyébként egyedül szeret dolgozni, miért ragaszkodott ahhoz, hogy ebben a szimpla kis akcióban ő is vele tartson.

Egy halk sikoly. Hirtelen marad abba.

Napier felrohan az emeletre, megbotlik, üres szobák hosszú sorát látja.

Bill Smoke egy régi ágyon térdel, és az elemlámpájával ütlegel valamit, a fénycsóva a falakon és a plafonon cikázik, ahogy a majdnem hangtalan csapások záporoznak Margo Roker érzéketlen fejére. Vére az ágyneműn ocsmányul vörös.

Napier kiabál vele, hogy hagyja abba.

Bill Smoke megfordul, és liheg. Mi van, Joe?

Azt mondtad, hogy nem lesz itthon ma este!

Nem, nem, rosszul értetted. Az emberem mondta, hogy nem lesz ma itthon. Amúgy megbízható, nehéz ilyet találni.

Jézusom, meghalt?

Jobb félni, mint megijedni.

Ezt szépen elrendeztük, ismeri el magának Joe Napier ezen az álmatlan éjszakán. A szolgálatkészség korlátai. Odamentünk, hogy összeverjünk egy védtelen idős aktivistát? És ebben én részt vettem? Még egy olyan jogász is képes lett volna egy életre rács mögé juttatni ezért, aki el sem végezte az egyetemet, ráadásul beszédhibás.

Egy feketerigó énekel odakint. Nagyon rosszat cselekedtem Margo Rokerrel, de szakítottam ezzel az élettel. A négy apró repeszsérülés, mindkét farpofáján kettő-kettő, fájni kezd. Mindent megtettem, hogy felnyissam Luisa Rey szemét. Az ablak már elég világos ahhoz, hogy láthassa Milly bekeretezett fényképét. Csak egy ember vagyok, tiltakozik, nem egy rendőrosztag. Az élettől már nem akarok semmit, csak egy kis életet. Meg egy kis pecázást.

Joe Napier felsóhajt, felöltözik, és pakolni kezd a Jeepbe.

Milly mindig a hallgatásával tudta legyőzni őt.

56

Judith Rey egy hatalmas bizánci szőnyegen halad keresztül, miközben a márványpadlójú konyhája felé lépdel mezítláb, és megköti kimonószerű köntösét. Három vörös, jéghideg grapefruitot vesz elő a hűtő mélyéből, félbevágja és beleteszi őket a gyümölcsprésbe. A gép úgy zümmög, mint az üvegpalack fogságába esett darazsak, a kancsó pedig megtelik rostos, gyöngyöző, élénk színű gyümölcslével. Egy súlyos kéküveg poharat teletölt, majd az első kortyot megforgatja szája minden szegletében.

A verandán álló csíkos kanapén Luisa újságot böngész, és croissant-t majszol. Mesés a panoráma – Ewingsville pazar háztetői felett eltekintve bársonyos pázsit húzódik egészen Buenas Yerbas belvárosáig, ahol a felhőkarcolók a tenger párás levegőjébe és a szmogba vesznek –, ebben az órában egészen túlvilági látványként hat.

– Nem fekszel vissza, Cookie?

– Jó reggelt. Nem, elhozom a cuccaimat a szerkesztőségből, ha nem gond, hogy megint kölcsönveszem valamelyik kocsit.

– Oké. – Judith Rey a lánya helyzetére gondol. – A Spyglassnál csak elpocsékoltad a tehetségedet, Cookie. Az csak egy ócska kis magazin volt.

– Igazad van anya, de az én ócska kis magazinom volt.

Judith Rey a kanapé karfájára dől, és elzavar egy pimasz legyet a poharáról. A gazdasági rovat egyik kerettel kiemelt cikkét tanulmányozza.

Az energiaipari guru, Lloyd Hooks

lett a Seaboard Inc. feje

A Fehér Ház és a villamosipari óriás, a Seaboard Power Inc. közös nyilatkozatban hozta nyilvánosságra, hogy az energiaügyi miniszter, Lloyd Hooks tölti be repülőgép-szerencsétlenségben két napja elhunyt Alberto Grimaldi megüresedett vezérigazgatói székét. A bejelentésre a Seaboard részvényárfolyama 40 pontot emelkedett a Wall Streeten. „Örömmel tölt el bennünket, hogy Lloyd elfogadta az ajánlatunkat – nyilatkozta William Wiley, a Seaboard elnökhelyettese és annak ellenére, hogy a körülmények nem lehetnek ennél lehangolóbbak, a vállalat vezetése úgy érzi, Alberto a mennyországból támogat minket abban, hogy a legszívélyesebb fogadtatásban részesítsük a látnoki képességű új vezérigazgatót.” Menzies Graham, az Energiaügyi Minisztérium szóvivője elmondta, hogy „Lloyd Hooks szakértelme nyilvánvalóan hiányozni fog Washingtonban, de Ford elnök úr tiszteletben tartja a döntését, és örömmel tekint egy olyan új időszak elé, amelyben a jelen egyik legélesebb elméjével folytatódik az energiaszektor kihívásaira választ adó és a nemzet nagyságát továbbra is megőrizni képes közös munka.” Mr. Hooks a jövő héten veszi át az új pozícióval járó hatásköröket. Fehér Házi utódjának nevét várhatóan még a mai napon nyilvánosságra hozzák.

– Ez is egy olyan projekt, amin dolgoztál? – kérdezi Judith.

– Még mindig dolgozom rajta.

– Kinek a megbízásából?

– Az igazság nevében – az irónia egyenesen a lánya szívéből árad –, elvégre szabadúszó vagyok.

– Mióta?

– Attól a pillanattól fogva, hogy Ogilvy kirúgott. Politikai döntés volt, hogy kiraktak, anya. Ez bizonyítja, hogy valami nagy dologra akadtam. Valami óriási dologra.

Judit Rey a fiatal nőt nézi. Egyszer régen volt nekem egy kicsi babám. Fodros szoknyát adtam rá, balettórákra járattam, és lovaglótáborba küldtem öt egymást követő éven át. De nézd meg most. Teljesen olyan lett, mint Lester. Puszit ad Luisa homlokára. Luisa gyanakodva összehúzza a szemöldökét, mint egy tinédzser.

– Ez most mi?!

57

Luisa Rey beugrik a Snow White étterembe, hogy még mint Spyglass-munkatárs igyon egy utolsó kávét, és elbúcsúzzon Barttól. Az egyetlen szabad hely egy San Francisco Chronicle mögé bújó férfi mellett kínálkozik. Jó újság, mondja magában, és leül. Dom Grelsch megszólal:

– Jó reggelt.

Luisára rátör a féltékenység, hogy egy ismerőse is jár erre a helyre:

– Mit csinálsz te itt?

– Még a szerkesztők is szoktak enni. Minden reggel ide járok, amióta a feleségem... tudod. Gofrit tudok csinálni a kenyérpirítóban, de... – A tányérjára mutat, amin a borjúszeleteket elé tették, és a mozdulat azt üzeni, hogy magyarázzam még?

– Egyszer sem láttalak még itt.

– Mert hamar lelép – mondja Bart, miközben három rendelést teljesít egyszerre egy órával azelőtt, hogy megérkeznél. A szokásosat, Luisa?

– Igen. Hogyhogy nem mondtad ezt nekem soha, Bart?

– A te dolgaidról sem pletykálok másoknak.

– Elsőnek érj az irodába – Dom Grelsch becsukja az újságot –, és utolsónak maradj este. A szerkesztők sorsa. Beszélni akartam veled, Luisa.

– Ha jól emlékszem, én ki vagyok rúgva.

– Az lehet. El akarom mondani, hogy miért nem mondok le amiatt, hogy Ogilvy kegyetlenül elbánt veled. Nem kicsinyíti a bűnömet, hogy már múlt péntek óta tudom, hogy ki fognak rúgni.

– Kedves tőled, hogy ezt előre tudatod velem.

A szerkesztő annyira lehalkítja a hangját, amennyire csak lehetséges.

– Ugye tudsz arról, hogy a feleségem leukémiás? És a betegbiztosítással kapcsolatos helyzetünkről?

Luisa úgy dönt, egy fejbiccentés még belefér.

Grelsch erőt vesz magán.

– Múlt héten, a felvásárlási tárgyalások során... finoman éreztették, hogy ha maradok a Spyglassnál, és azt állítom, hogy sosem hallottam... – mondja Grelsch nem éppen boldogan – egy bizonyos jelentésről, akkor lerendezik a biztosítóimat.

Luisa megőrzi nyugalmát.

– Te elhiszed ezeknek az embereknek, hogy betartják a szavukat?

– Vasárnap reggel felhív az ügyvédem, Arnold Frum. Elnézést kér a zavarásért, bla-bla-bla, de úgy gondolja, tudni akarjuk, hogy a Blue Shield megváltoztatta a döntését, és a feleségem minden kórházi számláját állja. És hogy már postáztak egy csekket a korábbi költségek összegével. És a házunkat is megtarthatjuk. Nem vagyok büszke magamra, de nem fogok szégyenkezni azért, mert a családomat fontosabbnak tartom az igazságnál.

– Az igazság az, hogy radioaktív eső fenyegeti Buenas Yerbast.

– Mindannyian vállalunk bizonyos mértékű kockázatot. Ha meg tudom védeni a feleségemet azzal, hogy cserébe egy picike szerepet játszom abban, hogy Swannekke-ben esetleg baleset következhet be, hát akkor együtt kell élnem ezzel. Pokolian kívánom, hogy egy kicsit jobban átgondold, milyen kockázatnak teszed ki magadat amiatt, hogy ujjat húzol ezekkel az emberekkel.

Az emlék, ahogyan süllyed a vízben, kísérteni kezdi Luisát, felgyorsul a szívverése. Bart leteszi elé a kávét.

Grelsch átcsúsztat egy gépelt lapot a pulton. Két oszlopban, oszloponként hét név áll rajta.

– Találd ki, mi ez a lista!

Két név szúr szemet rajta: Lloyd Hooks és William Wiley.

– Ezek a Trans Vision Inc. igazgatótanácsának tagjai?

Grelsch bólint.

– Majdnem. Igazgatótanács-tagok nevét bárki megtudhatja. Ez olyan céges tanácsadók listája, akikkel hivatalosan nincs kapcsolatuk, de a Trans Vision Inc.-n keresztül mégis pénzt kapnak. A bekarikázott nevek érdekesek lehetnek számodra. Nézd. Hooks és Wiley. Átkozott naplopók, sima kapzsiság.

Luisa összehajtja a papírt, és zsebre teszi.

– Meg kellene köszönnöm neked.

– A flúgos Nussbaum érdeme, ő kaparta ki. Még egy utolsó dolog. A Western Messetigernél ismered Fran Peacockot?

– Csak köszönő viszonyban vagyunk. Felszínes médiapartikon szoktunk összefutni.

– Fran és én régóta ismerjük egymást. Tegnap este beugrottam hozzá a szerkesztőségbe, és beszéltem neki a sztorid fontosabb részleteiről. Nem lihegtem túl, de tudd, hogy amint megdönthetetlen bizonyítékaid lesznek, szeretne a köszönésnél mélyebb beszélgetést folytatni veled.

– Mindez a Trans Vision Inc.-el kötött megállapodásodnak köszönhető?

Grelsch feláll, és összehajtogatja az újságját.

– Azt sosem mondták, hogy nem bocsáthatom mások rendelkezésére a kapcsolataimat.

58

Jerry Nussbaum visszaadja a kocsikulcsot Luisának.

– A jóisten bárcsak úgy intézné, hogy anyád sportkocsijaként szülessek újjá. Az már mindegy, hogy melyik képében. Nincs több dobozod?

– Nincs – válaszolja Luisa. – Kösz a segítséget.

Nussbaum megvonja a vállát, mint egy szerény maestro.

– Üres lesz ez a hely egy igazi nő nélkül, akit hímsoviniszta viccekkel lehetett ugratni. Nancy a szerkesztőségben eltöltött évtizedek alatt tulajdonképpen férfivá változott.

Nancy O’Hagan jó nagyot ráver az elakadt írógépére, és felmutatja Nussbaumnak a középső ujját.

– Ja, bizony – Roland Jakes végignéz Luisa üres asztalán, és elkomorodik. – Még mindig nem tudom elképzelni... szóval tudod, hogy az új fejesek hogyan voltak képesek téged lapátra tenni, ugyanakkor megtartani egy olyan egysejtűt, mint Nussbaum.

Nancy O’Hagan felszisszen, mint egy kígyó.

– És hogyan képes Grelsch – a cigarettájával közben Grelsch irodája felé bök – hanyatt fekve heverészni, és hagyni, hogy Ogilvy így kibabráljon veled?

– Kívánj nekem szerencsét!

– Szerencsét? – Jakes gúnyosan felkacag. – Neked nincs szükséged szerencsére. Nem tudom, miért tartottál ki eddig is egy döglött ló mellett. A hetvenes évek tanúi lesznek a haldokló szatíra nyögéseinek. Amit Lehrman mond, az igaz. A világ, amely Nobel-békedíjjal jutalmazza Henry Kissingert, mindannyiunkat állástalanná tesz.

– Ó – jut eszébe Nussbaumnak –, a postázón keresztül jöttem, ez a tiéd. – Luisa kezébe nyom egy khaki színű borítékot. Luisa nem ismeri fel az olvashatatlan kézírást. Alaposan megvizsgálja a postai bélyegző elmosódott lenyomatát, és megmutatja Nussbaumnak:

– Ez itt szeptember 4-e?

Nussbaum mereszti a szemét.

– Azt hiszem. Miért olyan különös ez?

Luisa nem válaszol, hanem felvágja a borítékot. Egy banki széf kulcsát találja benne papírba tekerve, amin egy rövid üzenet áll. Luisa arckifejezése egyre feszültebbé válik, ahogy a szeme végigfut a sorokon. Kétszer is megnézi a kulcson lévő bilétát.

– Third Bank of California, 9. utca. Hol van ez?

– A belvárosban – válaszolja O’Hagan –, ahol a 9. utca keresztezi a Flanders Boulevardot.

– Látjuk még egymást – mondja Luisa. – Kicsi ez a világ!

– Aha – mondja Jakes –, most mégis mi történik?

59

Miközben arra vár, hogy a lámpa zöldre váltson, Luisa harmadszor is átfutja Sixsmith levelét, hogy megbizonyosodjon arról, a figyelme nem siklott el semmi felett. A szövegen látszik, hogy kapkodva írták.

BY Nemzetközi Repülőtér,

1975. szeptember 3.

Kedves Miss Rey!

Bocsásson meg a macskakaparásért. Egy jóakaróm a Seaboardnál figyelmeztetett, hogy komoly veszélyben az életem.

A HYDRA-Zero leleplezése az egészségemre ártalmas telefon-hívásokat eredményezett, ezért a továbbiakban ennek megfelelően fogok cselekedni. Amint tudok, kapcsolatba fogok lépni önnel Cambridge-ből vagy az IAEA által. Továbbá elhelyeztem a jelentésemet Swannekke-B-ről egy trezorban a Third Bank of Californiánál, a 9. utcában. Ha valami bajom esne, szüksége lesz rá.

Legyen óvatos.

Rohanok,

R. S.

Ideges dudálás kezdődik, miközben Luisa a szokatlan váltókarral ügyetlenkedik. A 13. utca után a város elveszíti jómódú, óceánparti karakterét. Az önkormányzat által öntözött szentjánoskenyérfákat villanyoszloperdő váltja fel. Ezeken a mellékutcákon nem fújtatnak kocogok. A környék egyre inkább hasonlít egy lerobbant ipari negyedhez. Csövesek alszanak a padokon, gyom tör elő a járda repedéseiből, háztömbről háztömbre egyre sötétebbé válik az itteniek bőrszíne, röpcédulák lepik el a bedeszkázott ajtókat, és graffiti borít minden felületet, amit egy tinédzser festéksprayt tartó keze elér. A kukások megint sztrájkolnak, rohadó szemétkupacok bűzlenek a napon. Zálogházak, cégér nélküli mosodák és vegyesboltok próbálnak megélni lyukas zsebű kuncsaftjaikból. Néhány háztömbbel arrébb a boltok átadják helyüket a névtelen ipari vállalkozásoknak és szükséglakásoknak. Luisa még sosem járt ebben a kerületben, és bizonytalanná teszi az érzés, hogy mennyire kiismerhetetlenek a városok. Sixsmith vajon úgy gondolkozott, hogy elrejti a jelentését, majd elrejti a rejtekhelyet is? A Flanders Boulevardhoz ér, és meglátja a Third Bank of California épületének élettelen homlokzatát és az épületet körbevevő ügyfélparkolót. Luisa nem veszi észre az utca túloldalán parkoló ütött-kopott Chevyt.

60

Fay Li napozókalapban és napszemüvegben újra ellenőrzi, hogy mit mutat az órája a bankéhoz képest. A légkondicionáló már a délelőtt közepén vesztésre áll a hőséggel vívott csatában. Egy zsebkendővel izzadságcseppeket töröl le az arcáról és az alkarjáról, legyezgeti magát, és értékeli a közelmúlt eseményeit. Joe Napier, ostobának tűnsz, de pokolian eszes vagy, elég eszes ahhoz, hogy tudd, mikor kell lelépni. Luisa Rey bármelyik pillanatban itt lehet, ha Bill Smoke nem téved. Bill Smoke, okosnak tűnsz, de mélységesen ostoba vagy, és az embereid nem olyan lojálisak, mint ahogy azt te gondolod. Mivel nem pénzért csinálod, elfelejted, mennyire könnyű egy gyarló halandót megvásárolni.

Két jól öltözött kínai férfi sétál be. Az egyik a pillantásával üzeni Fay Li-nek, hogy Luisa Rey mindjárt itt lesz. Mindhárman odaállnak a pulthoz, amelyik a széfteremhez vezető oldalfolyosó mellett áll. Egész délelőtt alig volt valami forgalom a bankfiókban. Fay Li először arra gondolt, hogy beépít valakit, de jobb a részmunkaidős, minimálbéres biztonsági őr nemtörődömségére hagyatkozni, minthogy a Triad emberei megszagolják, mennyi pénzről van szó.

– Helló – szólítja meg a legelviselhetetlenebb kínai akcentussal az őrt –, a fivéreimmel ki akarunk venni a széfből – mondja, és meglóbálja előtte a kulcsot. – Ide nézz, van kulcsunk.

Az unott, szálkás izomzatú fiatal őrnek valamilyen szörnyű bőrbetegsége van.

– Személyi?

– Személyi itt, ide nézz, van itt személyi.

A kínai írásjelek ősi, törzsi mágiája megteszi hatását, az alapos ellenőrzés elmarad. Az őr fejével a folyosó felé biccent, és újra belemerül az Aliens! magazinjába.

– Az ajtó nincs bezárva! – szól utánuk.

Helyben szét is lőném a segged, kölyök – mondja magában Fay Li.

A folyosó végén egy megerősített, de félig nyitva hagyott ajtóhoz érnek. Mögötte a széfterem, aminek alaprajza leginkább egy háromágú villához hasonlít. Az egyik kísérőjét magával hívja Fay Li a bal szélső részbe, a másikat pedig utasítja, hogy menjen a jobb szélsőbe. Vagy hatszáz széf van itt. És az egyik egy ötmillió dolláros, oldalanként tízezret érő jelentést rejt.

Közeledő lépések hangja szűrődik be a folyosóról. Kopogó, női sarkak.

A vastag ajtó kitárul.

– Van itt valaki? – kérdezi Luisa Rey.

Néma csönd.

Amint az ajtó bezáródik, a két férfi lerohanja a nőt. Egy kéz befogja Luisa száját.

– Köszönöm – mondja Fay Li, és kicsavarja az újságíró kezéből a kulcsot. A belevésett szám: 36/64. Elég tömören fogalmaz: – Rossz hírem van. Ez a terem hangszigetelt, nincs bekamerázva, és mindhármunknál fegyver van. A sors nem a te kezedbe rendelte a Sixsmith-jelentést. A jó hír: a megbízóim azt akarják, hogy a HYDRA ne lépjen működésbe, és hogy a Seaboard lelepleződjön. Amit Sixsmith megtudott, két-három napon belül az összes hírcsatornán le fog jönni. Hogy folytatni akarják-e a leszámolást a céggel szemben, az már az ő dolguk. Ne nézz így rám, Luisa. Az igazságot nem érdekli, hogy ki tárja fel, szóval miért éppen neked kellene? A még jobb hír: semmi rossz nem fog történni veled. A társaim elkísérnek egy biztonságos helyre Buenas Yerbasban. Estére szabad leszel. Addig viszont nem okozhatsz nekünk semmilyen problémát – Fay Li elővesz egy fotót Javierről, ami Luisa üzenőfalán volt kitűzve, és meglebegteti a nő orra előtt –, máskülönben számíthatsz arra, hogy viszonozzuk a dolgot.

Luisa szemében kialszik az ellenállás, és helyét átveszi a megadás.

– Mindig is tudtam, hogy okos lány vagy – mondja Fay Li, majd a Luisát fogva tartó férfihoz szól kantoni dialektusban: – Vidd a zárkába. Ne disznólkodj vele, mielőtt lelövöd. Igaz, hogy újságíró, de azért nem kell belőle mocskos kurvát csinálni. A szokásos módon szabadulj meg a holttesttől.

Távoznak. A másik férfi az ajtónál marad, és résnyire nyitva hagyja.

Fay Li a helyiség középső részén, fejmagasságban megtalálja a 36/64-es széfet.

A kulcs elfordul a zárban, az ajtó kinyílik.

Fay Li kihúz egy vajszínű dossziét. A HYDRA-ZERO REAKTOR – MŰKÖDÉSI HATÁSTANULMÁNY – PROJEKTVEZETŐ: DR. RUFUS SIXSMITH – A DOKUMENTUM JOGOSULATLAN BIRTOKLÁSA AZ 1971. ÉVI, KATONAI ÉS IPARI KÉMKEDÉSRŐL SZÓLÓ TÖRVÉNYBE ÜTKÖZŐ BŰNCSELEKMÉNY.

Fay Li-t ünnepélyes érzés tölti el, és megenged magának egy mosolyt. A lehetőségek földje. Aztán észreveszi, hogy a dossziéból két drót vezet a széf mélyére. Belenéz. Egy piros dióda villog a nyolc darab, ragasztószalaggal összeerősített hengerből, vezetékekből és egyéb alkatrészekből álló szerkezeten.

Bill Smoke, te rohadék...

61

A robbanás felkapja Luisa Reyt, és ellenállhatatlan erővel hajítja előre, mint egy tíz méter magas óriáshullám. A folyosó mintha megpördülne a tengelye körül, Luisa a fején és mellkasában érzi a robbanás erejét. A fájdalom elhomályosítja a látását. Recseg-ropog az épület. Gipszkarton táblák, csempe és üveg záporozik, majd hirtelen abbamarad.

Baljós nyugalom. Mit éltem túl? Segélykiáltások hallatszanak a por– és füstfelhőből, kiáltozások az utcáról, és a riasztó fülsüketítő hangja hatol át az égett szagon. Luisa agya újra működésbe lép. Egy bomba robbant. A biztonsági őr nyöszörögve agonizál. A füléből folyó vér szétterjed az ingén. Luisa próbálná kivonszolni magát, de a jobb lábát leszakította a robbanás.

Kinyitja a száját, hogy kiáltson, de a szörnyűség elmúlik, a lába csak beszorult az eszméletlenül fekvő kínai kísérője alá. Kiszabadítja, majd merev végtagokkal, fájdalmaktól kísérve kúszni kezd az előtér felé, ami most úgy néz ki, mint egy mozijelenet forgatási helyszíne. A széfterem masszív ajtaja kirobbant a helyéről. Csak centikkel kerülhetett el. Üvegtörmelék, felborult székek, vakolatdarabok és sebesült, sokkos emberek. Olajos fekete füst árad a csővezetékekből, beindul az automata tűzoltórendszer, fúvókáiból spriccelni kezd a víz – Luisa elázik, fulladozik a vízpárától, megcsúszik, csetlik-botlik a nedves padlón, beleütközik másokba, ahogy kábultan, kétrét görnyedve botorkál, amikor egy segítő kéz megfogja a csuklóját.

– Segítek, hölgyem, vigyázok magára, engedje meg, hogy kikísérjem, mert még egy robbanás jöhet.

Luisa hagyja, hogy vezessék, kilépnek a vakító napsütésbe, ahol vérre és drámára szomjasan áll sorfalat a tömeg. A tűzoltó átkíséri az utat teljesen eltorlaszoló autók között a túloldalra, és erről Luisának eszébe jut egy saigoni háborús filmhíradó. A füst még mindig felfoghatatlan mennyiségben ömlik.

– Meneküljenek! Ide jöjjenek! Vissza! Arra!

Az újságíró Luisa próbál valamit mondani az áldozat Luisának. Valamit, ami sürgős. Törmelék került a szájába. A megmentőjének szegezi a kérdést:

– Hogyan értek ki ilyen hamar a helyszínre?

– Ez normális – állítja megmentője magabiztosan önnek agyrázkódása van.

Egy tűzoltó? – Már boldogulok egyedül is...

– Nem, így biztonságban lesz...

Egy poros, fekete Chevy ajtaja kinyílik.

– Engedjen!

A férfi vasmarokkal szorítja.

– Befelé a kocsiba – röffen rá vagy szétlövöm a kibaszott fejét! A bombának velem kellett volna végeznie, és most...

Luisa elrablója nyög egyet, és előreesik.

62

Joe Napier elkapja Luisa karját, és elrántja a Chevytől. Jézusom, ez meleg volt! A másik kezében egy baseballütőt tart.

– Ha szeretné megérni a holnapot, jobb, ha velem tart.

Oké, gondolja Luisa.

– Rendben – mondja.

Napier maga után húzza a nőt, vissza a tülekedő tömegbe, hogy Bill Smoke ne tudjon rájuk lőni. A baseballütőt egy bámészkodó gyerek kezébe nyomja, és a 81. sugárút felé indul, minél messzebb a Chevytől. Feltűnés nélkül sétálni, vagy inkább futni, de felfedni magunkat?

– A kocsim a bank mellett áll – mondja Luisa.

– Ilyen forgalomban könnyű célpont lennénk – válaszolja Napier. – Bill Smoke-nak még két gorillája van, simán lelőnének a kocsiban. Tud járni?

– Napier, futni is tudok.

A háztömb harmadáig jutnak, amikor Napier kiszúrja Bill Smoke arcát maga előtt, és látja, hogy a zakója zsebébe nyúl. Napier a háta mögé pillant. Meglátja a másik gengsztert. A harmadikat meg a túloldalon. Bekerítették. Még percek fognak eltelni, mire a rendőrök a helyszínre érkeznek, nekik viszont csak másodperceik vannak. Kettős gyilkosság fényes nappal: kockázatos, de magas a tét, és akkora a káosz a környéken, hogy a gengszterek biztosan le tudnak lépni. Napier elszánt. Éppen egy ablaktalan raktárépület mellett álltak meg.

– Gyerünk fel a lépcsőn – mondja Luisának, és közben azért imádkozik, hogy nyitva legyen az ajtó.

Nyitva van.

Homályos, kihalt előtérbe lépnek, ahol az egyetlen világító fénycső burája tele van döglött legyekkel. Napier bezárja az ajtót. Egy pult mögül egy fiatal lány és egy kartondobozban heverő öreg uszkár néz rájuk unottan. Három kijáratot látnak jó messze. A gépek kegyetlen hangosak.

Egy fekete szemű mexikói nő előttük terem a semmiből, és az arcukba ordít:

– Idegeneknek tilos! Idegeneknek tilos! Menjenek! Menjenek! Jöjjenek vissza másik nap!

Luisa Rey veretes spanyolsággal válaszol neki. A mexikói nő szeme felragyog, és a hüvelykujjával a kijáratok felé bök. Hallani, hogy a külső ajtó megnyikordul. Napier és Luisa keresztülfut a csarnokon.

– Balra vagy jobbra? – kérdezi Napier.

– Nem tudom – zihálja Luisa.

Napier segélykérően visszanéz a mexikóira, de a bejárati ajtó egy lökéstől megremeg, egy másodiktól betörik, a harmadikra pedig kicsapódik. Napier a bal oldali kijáratot választja, és maga után húzza Luisát.

63

Bisco és Roper, akiket Bill Smoke erre a munkára maga mellé vett, beszakítják az ajtót. Bill Smoke egy tárgyalótermet képzel el magában, ahol a komplett hülyeség bűnében találja vétkesnek William Wileyt és Lloyd Hooksot. Én megmondtam! Joe Napier képtelen rá, hogy elaltassa a lelkiismeretét, és csak úgy elmenjen horgászni.

Az ajtó darabokban.

Egy pókhasú, piszkalábú mexikói nő odabenn hisztériás rohamot kap. Egy félénk kislány és egy felcicomázott uszkár ül egy íróasztalon, mintha ők, nem pedig a mexikói nő lennének a csapat legértelmesebb tagjai.

– FBI! – ordítja Bisco a jogosítványát lobogtatva. – Merre mentek? – Vigyázunk a dolgozókra! – sipítozik a mexikói nő. – Nagyon jól! Nagyon sok fizetés! Nem kell szakszervezet!

Bisco előveszi a fegyverét, és egy lövéssel a falra keni az uszkárt.

– HOVA A PICSÁBA TŰNTEK?

Jézus Mohamed Krisztus, na ezért dolgozom én egyedül.

A mexikói nő az öklét harapdálja, reszket, és egyre erősebben jajveszékel.

– Óriási vagy, Bisco, az FBI nem lövöldöz uszkárokra. – Roper odahajol a kislányhoz, aki semmilyen módon nem reagált a kutya halálára. – Melyik ajtón ment ki a férfi és a nő?

A kislány úgy bámul vissza rá, mintha nem is egy ember állna előtte, csak a lemenő napba nézne.

– Beszélsz angolul?

Egy hisztérika, egy néma és egy döglött kutya, Bill Smoke odamegy a három kijárathoz, és két ilyen elbaszott alak.

– Csak vesztegetjük az időnket. Roper, jobb oldali ajtó. Bisco, te menj balra. Én megyek a középsőn.

64

A folyosókon álló, magasra tornyozott kartondobozok sorai miatt nehéz felmérni a tárolóhelyiség valóságos méreteit. Napier egy targoncával torlaszolja el az ajtót maguk mögött.

– Remélem, tegnap óta sikerült legyőznie a fegyverek iránt érzett undorát – mondja Luisának.

Luisa megrázza a fejét.

– Ez csak egy játékfegyver, hat töltény van benne. Fogja.

Még futás közben is hallják, hogy valaki megpróbálja kifeszíteni az ajtót. Napier egy dobozokból álló tornyot húz a folyosó közepére, hogy üldözőik ne lássák, merre menekültek. Néhány méterrel jutnak csak tovább. Úgy tűnik, már percek óta rohannak, de még mindig nem jutottak sehová. Egy újabb doboztorony inog előttük, és egy csomó plüssmadár zúdul rájuk, amelyek különféle tévéműsorokból ismertek – Luisa eszébe jut, hogy Hal is ilyen gyerekműsorokat szokott nézni, amikor nem dolgozik. Napier mutatja Luisának, hogy a fejét lehajtva rohanjon tovább ő is. Luisa abban bízik, hogy a fal túloldalán zakatoló gépek hatalmas zaja elnyomja majd a lezúduló dobozok hangját.

Öt másodperccel később egy lövedék szakítja át a kartondobozokat, alig tíz centire süvít el Luisa fejétől, és a plüssállatok belsejéből kiszakadó habszivacs hull Luisa arcába. Megbotlik, és összeütközik Napierrel; éles zaj hasít a levegőbe a fejük felett. Napier kibiztosítja a fegyverét, és kétszer tüzel. A lövések hangjára Luisa lekuporodik.

– Futás! – kiált rá Napier. Megragadja a ruhájánál fogva, és talpra rántja. Luisa engedelmeskedik, Napier pedig doboztornyokat borít le, hogy ezzel is feltartóztassa üldözőiket.

Tíz méterrel odébb Luisa befordul egy sarkon, és egy ajtóba ütközik, amely könnyű furnérlemezből készült, és ott áll rajta a felirat: VÉSZKIJÁRAT.

Zárva. Joe Napier lélekszakadva éri be Luisát. Nekifeszül az ajtónak, de ő sem tudja kinyitni.

– Hagyd csak, Napier! – hallják a hátuk mögül. – Nem téged akarunk elkapni.

Napier rálő a zárra.

Az ajtó még mindig nem nyílik. Napier még három töltényt ereszt bele; Luisa minden lövésre összerándul. A negyedik lövés helyett csak egy üres kattanást hallani. Napier a bakancsa talpával rúgja be az ajtót.

Egy föld alatti, nyomorúságos műhelyben ötszáz varrógép kattog. Száradni kiterített textíliák függnek a pokoli hőségben, és a gépeknél ülő munkások feje fölött csupasz villanykörték világítanak. Luisa és Napier összegörnyedve fut el a gépek mellett. Kifeszített Donald Kacsák és Scooby-Doo-k belső részeit varrják egyesével, minden sorban. A teremben csak latin-amerikai és kínai nők dolgoznak, és le nem veszik a szemüket a varrógép mozgó tűjéről, így Luisa és Napier nem keltenek nagy feltűnést.

De hogyan jutunk ki innen?

A terem végében egy összetákolt művezetői pult áll, és Napier nekirohan az ott álló mexikói nőnek. A nő betereli őket egy kivilágítatlan mellékfolyosóra, aminek a bejárata félig el van torlaszolva. Napier Luisa felé fordul, és próbálja túlordítani a fémek zakatolását, de csak a szájáról lehet leolvasni, hogy mit mond.

– Higgyünk neki?

– Van jobb ötlete? – kérdez vissza Luisa.

Követik a nőt. Textilhalmok és drótkötegek, játék mackók üvegszemeivel teli felhasított dobozok, szétszerelt varrógépek vázai és alkatrészei mellett haladnak el. A folyosó jobbra fordul, és egy vasajtóban végződik. Napfény szűrődik át egy koszos rácson. A mexikói ügyetlenkedik a kulcskarikájával. Itt még 1875-öt írnak, nem 1975-öt, gondolja Luisa. Az első kulcs nem illik a zárba. A következő beleillik, de nem nyitja. Csak fél perce vannak ebben a műhelyben, és máris szinte megsüketült a zajtól.

Hat méterről egy kiáltás harsan:

– Fel a kezekkel! – Luisa hátrafordul. – Azt mondtam, hogy fel azokkal a kurva kezekkel!

Luisa keze engedelmeskedik. A fegyveres férfi Napierre céloz.

– Fordulj meg Napier! Lassan! Dobd el a pisztolyt!

– Nem lőni! Nem lőni, senor! Ők kényszerít, mutassam ajtót! Azt mondták, megöl...

– Pofa be, szemét boxosképű! Tűnés! Félre az útból!

A nő félrehúzódik, odapréseli magát a falhoz, és sikoltozik:

– No dispares! No dispares! No quiero morir![41]

Napier a gépek zaját is túlkiabálja:

– Állítsd le magad, Bisco, mennyi pénzt kapsz ezért?

– Te azzal ne törődj, Napier – üvölti vissza Bisco. – Mi az utolsó mondatod?

– Nem hallom! Mit kérdeztél?

– MI – AZ – UTOLSÓ – MONDATOD?

– Utolsó mondatom? Ki vagy te? Dirty Harry?

Bisco szája megrándul.

– Van egy könyvem, abban vannak ilyen utolsó mondatok. Ez volt a tiéd. És neked mi az utolsó mondatod? – fordul Luisához, de közben még mindig Napierre fogja a pisztolyát.

Egy pisztolylövés hasít a gépek zajába, és Luisa összeszorítja a szemét. Egy kemény tárgy ütődik a lábujjához. Kényszeríti magát, hogy kinyissa a szemét. Egy pisztoly hever a lábánál. Bisco arcát eltorzítja a halálos gyötrelem. Egy franciakulcs villan a senora kezében, és szétzúzza Bisco alsó állkapcsát. Tízszer vagy még többször sújt le kegyetlen erővel, Luisa mindegyiknél összerándul. A senora záporozó ütései tagolják a mondatát: „Yo! Amaba! A! Esc! Perro! Hijo! De! Puta!”[42]

Luisa Napierre néz. Az döbbenten bámul maga elé, de nem érte sérülés.

A senora megtörli a száját, és a mozdulatlan, péppé zúzott arcú Bisco fölé hajol.

– És ne merj még egyszer boxosképűnek nevezni!

Átlép a halott véres feje fölött, és kinyitja az ajtót.

– Mondja csak azt a másik kettőnek, hogy ezt én csináltam – javasolja Napier a nőnek, majd magához veszi Bisco fegyverét.

A senora Luisához fordul.

– Quítatelo de encima, carina. Anda con gentuza y ;Dios mio! Este viejo que podría ser tu padre.[43]

65

Napier a graffitivel kipingált metrón ül, és nézi Lester Rey lányát. Luisa kábult, kócos, keze-lába reszket, és a ruhái még mindig nyirkosak.

– Hogy talált rám? – kérdezi végül Napiert.

– Az a nagydarab, kövér pasas a szerkesztőségben. Nosboomer, vagy valami ilyesmi.

– Nussbaum.

– Az az. Annyit beszélt, hogy végül meggyőzött.

A Reunion Square-től a 17. sugárútig nem szólnak egymáshoz egy szót sem. Luisa a szakadt nadrágját piszkálja.

– Gondolom, nem dolgozik már a Seaboardnál.

– Tegnap lapátra tettek.

– Kirúgták?

– Nem, elküldtek nyugdíjba. Igen. Lapátra tettek.

– És ma reggel visszajött még valamiért?

– Igen, nagyjából ez a helyzet.

A 17. sugárúttól a McKnight Parkig ismét hallgatnak.

– Azt hiszem – Luisa habozik –, hogy én... nem, inkább maga... megszegett valamilyen szabályt ott. Mintha Buenas Yerbasban úgy döntöttek volna, hogy nekem ma meg kell halnom. De élek.

Napier ezen elgondolkodik.

– Nem. A város nem törődik ezekkel a dolgokkal. És maga azt mondhatja, hogy az apja mentette meg az életét, amikor félrerúgta azt a gránátot, ami felém gurult, még harminc évvel ezelőtt.

A metrókocsi csikorgó hangot ad, és megrázkódik.

– Be kell mennünk egy fegyverboltba. Az üres tölténytáraktól ideges leszek – mondja Napier.

A metró kiér a föld felszínére.

– Most hová megyünk? – kérdezi hunyorogva Luisa.

– Megkeresünk valakit – Napier az órájára pillant. – Épp most érkezett.

Luisa megdörzsöli vörös szemét.

– És ez a valaki tud esetleg egy példányt adni nekünk a Sixsmith-jelentésből? Mert úgy tűnik, hogy most semmi más nem számít.

– Még nem tudom.

66

Megan Sixsmith a Buenas Yerbas-i Modern Művészetek Múzeumában ül egy padon, és egy hatalmas portrét néz, amely egy öreg hölgyet ábrázol, akinek medveszerű arca szürke és fekete vonalakból áll össze az egyébként üres vásznon. A Pollock–, de Kooning– és Miró-művekkel telezsúfolt teremben elég meghökkentő hatást kelt ez a figuratív festmény. Ez a nő mintha azt mondaná, gondolja Megan, hogy „tekints a jövődbe, egy nap a te arcod is olyan lesz, mint az enyém”. Arcán a bőrt az idő ráncok hálójává szőtte. Az izmok néhol elernyednek, néhol megfeszülnek, a szemhéja megereszkedett. Az ékszerei valószínűleg silányak, a haja zilált, mert egész délután az unokáit hajkurászta. De olyan dolgokat lát, amiket én nem.

Egy hasonló korú nő ül mellette. Ráférne egy fürdés, és felvehetne valami tiszta ruhát.

– Megan Sixsmith? – kérdezi.

Megan odafordul.

– Luisa Rey?

Megan a portré felé int a fejével.

– Mindig is szerettem ezt a nőt. Apám még találkozott vele. Úgy értem, a modellel. Túlélte a holokausztot, és Buenas Yerbasban telepedett le. Egy panziót működtetett odaát Little Lisbonban. A festő házvezetőnője volt, mielőtt még a művész híres lett.

A bátorság bárhol megterem, gondolja Megan Sixsmith, mint a dudva.

– Joe Napier azt mondta, hogy ön ma érkezett Honoluluból.

– Ő is itt van?

– Az a fickó ott mögöttem, farmeringben, aki úgy tesz, mintha azt a Warhol-képet nézné. De minket őriz. Attól tartok, hogy a paranoiája sohasem volt alaptalan.

– Ha nem haragszik, meg kell bizonyosodnom róla, hogy ön tényleg az, akinek mondja magát.

– Semmi kifogásom ellene. Van valami ötlete?

– Mi volt a nagybátyám kedvenc Hitchcock-filmje?

A nő, aki azt állítja magáról, hogy ő Luisa Rey, elgondolkodik, majd elmosolyodik.

– Egyszer egy liftben beszélgettem vele Hitchcockról, és gondolom, írt is erről magának, de nem emlékszem, hogy említette volna, melyik a kedvenc filmje. Csodálta azt a részt a Szédülésből, amikor egy szó sem hangzik el, csak azt látni, hogy Cary Grant a titokzatos nőt odavonszolja a tengerpartra, a háttérben pedig ott van San Francisco. Tetszett neki a Charade is – bár tudom, hogy ez nem Hitchcock –, és jól szórakozott azon, hogy maga üresfejűnek nevezte Audrey Hepburnt.

Megan hátradől a padon.

– Igen, a nagybátyám megemlítette magát egy képeslapon, amelyet a repülőtéri szállodából írt. Nagyon zaklatottnak tűnt, és aggódott. Ilyen mondatok voltak benne: „Ha velem bármi történik...” De nem tűnt úgy, hogy öngyilkosságra készülne. Képtelenség, hogy azt tette volna, amit a rendőrség nyilatkozott, semmi sem tudta volna erre rábírni. Ezt tudom. Kérdezz rá, és hagyd abba ezt a remegést, az ég szerelmére. – Miss Rey, gondolja, hogy a nagybátyámat meggyilkolták?

– Attól tartok, hogy igen – feleli Luisa Rey. – Nagyon sajnálom.

Az újságírónő meggyőződése katartikus. Akkor hát mégsem fogsz megörülni.

– Tudtam, hogy dolgozik a Seaboardnak és a Védelmi Minisztériumnak is – meséli Megan. – Szóval, a teljes jelentést soha nem láttam, de amikor júniusban meglátogattam Rufust, ellenőriztem benne a matematikai számításokat. Néha ellenőriztük egymás munkáját.

– Védelmi Minisztérium? Nem az Energiaügyi Minisztériumra gondol?

– Nem, a Védelmi Minisztériumra. A HYDRA-Zero reaktor egyik mellékterméke egy olyan uránium, ami már fegyvernek minősül. A legjobb minőségű, és sok van belőle. – Megan hagyja, hogy Luisa Rey feldolgozza az új információkat. – Mire van szüksége?

– A munkájára. A jelentés, csakis a jelentés tudja lejáratni a Seaboardot a nyilvánosság előtt és az összes törvényes fórumon. És, mintegy mellékesen, az én életemet is megmenti.

Higgyek ennek az idegennek, vagy álljak fel, és hagyjam itt?

Iskolás gyerekek csoportja gyűlik össze az öreg hölgy portréja előtt. A tárlatvezető magyarázata közben Megan halkan folytatja:

– Rufus a tudományos iratait, az adatokat, feljegyzéseket, vázlatokat meg hasonlókat a Starftsh nevű yachtján hagyta arra az esetre, ha a jövőben szüksége lenne rájuk. A temetésre nem kerül sor a jövő hétig, a hagyatéki eljárás sem kezdődik el addig, úgyhogy a holmi semmiképp sem kerül idegen kezekbe. Fogadni mernék, hogy van egy másolata is ebből a jelentésből a hajón. Lehet, hogy a Seaboard emberei már átfésülték a yachtot, de nem tartom valószínűnek, mert kínosan ügyelt rá, hogy sehol se említse meg a Starfish nevét...

– Melyik kikötőben van most ez a hajó?

67

CAPE YERBAS YACHTKIKÖTŐ,

AMELY EGYBEN A VILÁG

LEGJOBB ÁLLAPOTBAN MEGŐRZÖTT SZKÚNERÉNEK,

A PRÓFÉTANŐNEK IS OTTHONA!

Napier leparkolja a bérelt Fordot a klubház előtt, amelyet egy csónakházból alakítottak át. Fényes ablakain keresztül egy barátságos bárba lehet bepillantani, hajózászlók lobognak az esti szélben. Kutyaugatás és nevetés foszlányai hallatszanak a dűnék felől, miközben Luisa és Napier átvág a klubház kerthelyiségén, majd egy lépcsőn aláereszkedik a tágas kikötőbe. Egy háromárbocos, fából épült hajó körvonalai rajzolódnak ki a keleti égbolton, kimagasodva a körülötte horgonyzó, üveggyapotból készült yachtok közül. Emberek nyüzsögnek a mólókon és yachtokon, de nincsenek sokan.

– A Starfish a klubháztól legtávolabb eső mólónál horgonyoz – tanulmányozza Luisa a Megan Sixsmith-től kapott térképet –, közvetlenül a Prófétanő után.

A tizenkilencedik századi hajót valóban gyönyörűen helyreállították. Bár sietniük kell, Luisát megzavarja a Prófétanő-ből áradó különleges komolyság. Meg is áll egy pillanatra, hogy szemügyre vegye a vitorlázatát, és hallgassa a fa alkatrészek nyikorgását.

– Mi a baj? – kérdezi Napier suttogva. Túl sötét van már ahhoz, hogy olvasni tudjon Luisa arckifejezéséből.

Mi a baj? Luisa anyajegye lüktetni kezd. Megpróbálja megragadni ennek a bizonytalan pillanatnak a kezdetét és végét, de azok belevesznek a múltba és a jövőbe.

– Semmi.

– Megijed néha az ember. Én is félek.

– Ja.

– Gyerünk. Mindjárt ott vagyunk.

Megan térképe alapján sikerül is megtalálniuk a Starfisht. Felkapaszkodnak a fedélzetre. Napier előbb egy gemkapcsot illeszt a kabinajtó zárjába, majd egy fapálcikát csúsztat be mellé. Luisa körülnéz, hogy nem figyeli-e őket valaki.

– Fogadjunk, hogy ezt nem a seregben tanulta.

– Rosszul hiszi. A besurranó tolvajokból nagyon ügyes katonák lesznek, és a sorozóbizottságok sem finnyásak. – Egy kattanás hallatszik. – Megvan.

A rendezett kabinban nincsenek könyvek. Egy digitális óra 21.55-ről 21.56-ra vált. Napier az elemlámpával egy kis fiókos iratszekrény tetejére helyezett navigációs asztalra világít.

– Lehet, hogy az iratszekrényben van.

Luisa kihúz egy fiókot.

– Ez lesz az. Világítson ide.

A fiók tele van dossziékkal. Egy halványsárga irattartón megakad a szeme. A HYDRA-ZERO REAKTOR – MŰKÖDÉSI HATÁSTANULMÁNY – PROJEKTVEZETŐ: DR. RUFUS SIXSMITH.

– Megvan. Ez az. Joe... jól van?

– Igen. Csak... már ideje volt, hogy valami végre sikerüljön.

Joe Napier is tud még mosolyogni.

A kabin ajtajában valami megmozdul; egy ember áll ott, és eltakarja a csillagos eget. Napier észreveszi Luisa arcán az ijedséget, és hátrafordul. Az elemlámpa fényében Luisa látja, amint a fegyveres csuklóján megmozdul egy ín, kétszer egymás után, de lövés nem dördül. Egy beragadt biztonsági zár?

Joe Napier egy csuklásra emlékeztető hangot ad, térdre roskad, és a feje nagy csattanással vágódik a navigációs asztal acéllábához.

Mozdulatlanul fekszik.

Luisa majdnem elveszti az eszméletét, és csak homályosan érzékeli a külvilágot. A hajót ringató hullámok hatására Napier elemlámpája ide-oda gurul a földön, és a fénysugár sebesült törzsét pásztázza. Vére obszcénül gyorsan és vörösen távozik testéből. Vitorla vergődik a szélben, a hangja olyan, mint a hamis lélekharangé.

A gyilkos becsukja maga mögött a kabin ajtaját.

– Tegye a jelentést az asztalra, Luisa. – A hangja egészen barátságos. – Nem akarom, hogy az is véres legyen.

Luisa engedelmeskedik. A gyilkos arcát nem látni.

– Hamarosan találkája lesz teremtőjével.

Luisa megragadja az asztal szélét.

– Maga Bill Smoke. Maga ölte meg Sixsmith-t.

– Nagyobb erők végeztek magukkal – érkezik a válasz a sötétből.

– Én csak meghúztam a ravaszt.

– Követett minket a bankba, a metrón és a múzeumba...

– Mindig ennyit beszél, ha meg akarják ölni?

Luisa hangja megremeg.

– Hogy érti azt, hogy „mindig”?

68

Joe Napier a csönd hullámain sodródik.

Sötét látomásában ott lebeg Bill Smoke szelleme.

Életereje csaknem teljesen elhagyta.

A szavak valósággal felsebzik a csendet. Meg fogja ölni Luisát.

A .38-as itt van a zsebemben.

Megtettem a kötelességem, haldoklom, az istenért.

Hé. Menj, és mesélj Lester Reynek a kötelességről és a halálról. Napier jobb keze az öve felé araszol. Úgy érzi magát, mint újszülött a bölcsőben. Vagy inkább mint egy haldokló a halálos ágyán. Éjszakák múlnak. Nem, egész életek. Már-már szinte feladja, és csak a mutatóujja tart ki makacsul, mert tudja, hogy küldetése van. Végre ott érzi a fegyver markolatát a tenyerében. Az ujja eléri a ravaszt, és hirtelen világossá válik, hogy mit kell tennie. A ravasz, igen. Húzd elő a fegyvert. Nagyon lassan...

Célozz. Bill Smoke csak néhány méterre áll tőle.

A ravasz kicsit ellenáll a mutatóujjának – majd iszonyú robbanás taszítja hátra Bill Smokeot, aki úgy csapkod karjával, mint egy marionett-báb.

Négy pillanattal a halála előtt Napier még egyet lő a marionettbe, melynek árnya eltakarja a csillagokat. A „Silvaplana” szó jut eszébe.

Három pillanattal Napier halála előtt Bill Smoke teste a kabin padlójára zuhan.

Napier halála előtt két pillanattal a digitális óra 21.57-ről 21.58-ra vált.

Napier szeme lecsukódik, a hajnali nap fénye a vén tölgyfák lombjai közt kúszik, és az elveszett folyó hullámain táncol. Nézd, Joe, kócsagok.

69

A Swannekke megyei kórház egyik kórtermében a Margo Roker ágya mellett ülő Hester Van Zandt rápillant az órájára. 21.57. A látogatási idő 8-ig tart.

– Indulás előtt még egy verset, Margo? – Hester rápillant az ágyán kábultan fekvő barátnőjére, aztán belelapoz az Amerikai költők antológiájába. – Egy kis Emersont? A, igen. Emlékszel erre? Te mutattad nekem.

Ha öl a véresarcú gyilkos,

és a megöltről csorg a vér,

egyik se tudja, hogy a titkos

úton a léptem merre tér.

Közel nekem a messze távol,

az árny s a fény előttem egy,

ural az eltűnt égi tábor,

nekem a hír-sír egyre megy.

Megjár, ki elhagy, a merész nép,

ha fut, a szárnya én vagyok,

a kétkedő vagyok s a kétség

s dal, mit dalolnak a papok.

E trónért istenek vívódnak,

helyemre vágynak...[44]

– Margo? Margo? Margo!

Margo Roker szemhéja remeg, mint amikor az ember álmodik. Nyögés tör fel a torkából. Levegőért kapkod, a szeme tágra nyílik, zavartan és riadtan pislog az orrába vezetett oxigéncsőre. Hester Van Zandt is rémült, de bizakodik.

– Margo! Hallasz engem? Margo!

A beteg a barátnőjére tekint, feje belesüpped a párnába.

– Igen, hallak, Hester, pont a fülembe ordibálsz.

70

Luisa Rey a Western Messenger október 1-jei számát lapozza át a vendégek beszélgetésétől zajos Snow White étteremben.

Megszökött a 250 000 dolláros óvadék fejében szabadlábra helyezett Lloyd Hooks.

Ford elnök ígéretet tesz a nemzetre szégyent hozó bűnözők elítélésére.

A Buenas Yerbas-i rendőrség szóvivője megerősítette, hogy Lloyd Hooks, egykori „energia-guru”, akit nemrégiben neveztek ki a Seaboard Power Inc. vezérigazgatójává, és hétfőn egy negyedmillió dolláros óvadék fejében helyeztek szabadlábra, ismeretlen helyre távozott. Ez újabb fordulatot jelent a Seaboardgate-botrányban, amire egy nappal azután került sor, hogy Hooks megesküdött: „Kötelességemnek érzem, hogy kiállják a személyemet és vállalatunkat érő aljas támadásokkal szemben, és megvédjem valamennyiünk becsületét.” Ford elnök a Fehér Házban rendezett sajtótájékoztatón elítélte korábbi tanácsadóját, és elhatárolódott a Nixon által kijelölt személytől. „Kormányom nem tesz különbséget azok között, akik megszegik a törvényt. Bíróság elé állítjuk, és elítéljük a bűnözőket, akik szégyent hoznak nemzetünkre, és a törvény teljes szigorával sújtunk le rájuk.”

Lloyd Hooks eltűnése, melyet számos elemző a bűnösség beismeréseként értelmez, a legújabb fejlemény azon leleplezések sorozatában, melyet egy szeptember 4-ei incidens indított el, amikor Joe Napier és Bill Smoke, a Seaboard Inc. sok vitát kavaró Swannekke Island-i atomerőművének biztonsági emberei agyonlőtték egymást a Cape Yerbas-i vitorláskikötőben. A rendőrséget egy szemtanú, Luisa Rey értesítette, aki egyben lapunk tudósítója, és az esetet követő nyomozás kiterjedt dr. Rufus Sixsmith brit atommémök és Seaboard-tanácsadó egy hónappal ezelőtti meggyilkolására, Alberto Grimaldi egykori vezérigazgató Lear jet-jének két héttel ezelőtti, Colorado államban bekövetkezett repülőgép-szerencsétlenségére, valamint a Buenas Yerbas-i 3rd Bank of Califomiában történt robbantásra, amely két emberéletet követelt. A Seaboard Power öt igazgatóját vádolják az összeesküvésben való részvétellel, ketten közülük öngyilkosságot követtek el. A másik három, köztük William Wiley vezérigazgató-helyettes vállalták, hogy tanúskodnak a Seaboard Corporation ellen.

Lloyd Hooks két nappal ezelőtti letartóztatása egyben igazolását is jelenti annak, hogy újságunk helyesen döntött, amikor támogatta Luisa Rey cikkének megjelentetését, amely erről a botrányos esetről számolt be, s melyet William Wiley kezdetben azzal utasított el, hogy „az egész csupán rágalom, olyan kitaláció, melynek egy kémregényben lenne a helye, és teljességgel méltatlan arra, hogy érdemben válaszoljanak rá.” ... Folytatás a 2. oldalon, teljes cikk az 5. oldalon, kommentek a 11. oldalon.

– Első oldalra kerültél! – Bart kávét tölt Luisának. – Lester biztos nagyon büszke lenne rád.

– Szerinte csak a munkámat végeztem.

– Hát persze.

A Seaboardgate többé nem Luisa szenzációja. Swannekke tudósítóktól, a szenátus nyomozóitól, FBI-ügynököktől, a megyei rendőrség embereitől és hollywoodi forgatókönyvíróktól hemzseg. Swannekke-B-t ideiglenesen üzemen kívül helyezték, a C-t felfüggesztették.

Luisa újra előveszi Javier levelezőlapját. A képen három ufó látható, ahogy a Golden Gate híd alatt emelkednek a magasba:

Helló, Luisa, itt minden rendben van, csak most egy házban lakunk, úgyhogy nem tudok átugrani az erkélyen, amikor átmegyek a barátaimhoz. Paul (akit Wolfmannak hívnak, de a mama nem engedi, hogy így szólítsam, pedig úgy látom, hogy neki tetszik, ha így hívom) holnap elvisz egy bélyegvásárra, utána meg kiválaszthatom, hogy milyen színűre fessék a hálószobámat, és ő jobban főz, mint anya. Tegnap este láttalak megint a tévében és az újságokban is. Nehogy megfeledkezz rólam, csak mert ilyen híres lettél. Rendben? Javi.

A másik küldemény egy csomag, amely Megan Sixsmith-től érkezett légipostával Luisa kérésére, és Robert Frobisher utolsó nyolc levelét tartalmazza, melyeket barátjának, Rufus Sixsmith-nek írt. Luisa egy műanyag késsel nyitja fel a csomagot. Előveszi az egyik megsárgult borítékot, melynek pecsétjén az 1931. október 10-i dátum áll, az orrához emeli, és megszagolja. Lehet, hogy ez a levél negyvennégy éven keresztül őrizte a zedelghemi kastély és Robert Frobisher kezének molekuláit, amelyek most tüdőmbe áramlanak, és talán már ott vannak a véremben?

Ki tudja?

LEVELEK A KASTÉLYBÓL

Zedelghem,

1931. X. 10.

Sixsmith!

Ayrs három napja ágyban, morfinbódulatban, olykor fájdalmasan jajgat. Rendkívül csüggesztő helyzet. Dr. Egret nem győzi inteni J.-t meg engem, nehogy összekeverjük Ayrs zene gerjesztette új életörömét a valódi egészséggel. Kereken megtiltotta, hogy dolgozzék, míg az ágyat nyomja. A hideg futkározik a hátamon dr. Egret-től. Sosem láttam még orvost, akire ne gyanakodtam volna legalább egy kicsit, hogy az életemre tör, s még inkább a pénztárcámra.

A saját zenémbe temetkezem. Csúnya dolog, de ha Hendrick azt mondja a reggelinél, hogy „Ma nem, Robert”, szinte föllélegzem. Tegnap egész éjjel egy mozgalmas cselló Allegrón dolgoztam, melyben a robbanékony triolák úgy hatottak, mint a csöndet meg-megszakító, nyaktörő egérfogók csattanása. Emlékszem, hogy hallottam a templom harangját hajnali háromra kongatni. Odébb egy kecskefejő meg egy kutya sírt egy haldokló ajtaja előtt,[45] mondja Huckleberry Finn. Mindig kísértett ez a sor. A következő pillanatban már Lucille lobogtatta az ablak előtt a ragyogó reggel vásznait. Azt mondta, Morty Dhondt vár odalent, készen áll kiruccanásunkra. Azt hittem, álmodom, de nem. Nem is éreztem az arcomat, s egy pillanatig még a nevemet sem lettem volna képes megmondani. Azt morogtam, hogy nem készültem sehová Morty Dhondttal, aludnom kell és dolgoznom.

– De hiszen múlt héten megbeszélték, hogy ma autózni mennek – figyelmeztetett Lucille.

Akkor már eszembe jutott. Gyorsan megmosdottam, felöltöztem, borotválkoztam. Lucille-t elküldtem a háziszolgáért, aki a cipőket fényesíti, és hasonló feladatokat lát el. A szívélyes drágakő-kereskedő odalent szivarozott a reggelizőszobában, s a Timest olvasta. – Sose kapkodjon – mondta, mikor mentegetőzni kezdtem késlekedésem miatt. – Ahová mi megyünk, nem törődnek azzal, hogy későn érkezünk-e vagy korán. Willemsné hozott nekem egy kis kedgeree-t,[46] aztán J. libegett be a szobába. Ő bezzeg nem felejtette el, milyen nap van, s adott egy fekete szalaggal átkötött fehér rózsacsokrot. Mosolygott, mint régi önmaga.

Dhondtnak borvörös Bugattija van, 1927-es Royale Type 41; egy tünemény, Sixsmith! Úgy megy, mint a zsírozott mennykő – a makadámos főúton majdnem ötven mérfölddel óránként! –, s elektromos kürtje van, melyet Dhondt boldogan harsogtat minden szíre-szóra.

Gyönyörű napunk lett a gyászos úthoz. Persze minél közelebb jár az ember a frontvonalhoz, annál szétdúltabb a táj. Roeselare után már tele van kráter-sebhelyekkel, keresztül-kasul szántják az omladozó lövészárkok, s lépten-nyomon kiégett helyekre találni, ahol még csak gaz sem nő. Az a kevés fa, ami még áll itt-ott, élettelen, elszenesedett csontváznak bizonyul, ha megérinti az ember. A kevés zöld, amit látni a földeken, nem annyira a természet újjáéledését sugallja, sokkal inkább valami penészedést. Dhondt a fülembe ordította a rettenetes motorzajban, hogy a gazdák még mindig nem merik megművelni a földet, aknáktól tartanak. Képtelenség itt úgy elhaladni, hogy ne gondoljon az ember arra, micsoda zsúfoltság uralkodhat a föld alatt! Ha kiadnák a parancsot, hogy buzognának elő a földből a katonák, veregetve magukról a port! Tizenhárom év telt el a fegyverszünet óta, de nem tűnt többnek egy fél napnál.

Zonnebeke egy rozzant falucska, félig-meddig föltámasztva a romokból, s itt található az 53. dandár 11. essexi zászlóaljának temetője. A Háborús Sírokat Gondozó Bizottság szerint az a legvalószínűbb, hogy fivérem hamvait itt helyezték nyugovóra. Adrian július 31-én a messines-i csatában esett el, pergőtűzben. Dhondt a kapunál tett le, és szerencsét kívánt. Tapintatosan megjegyezte, hogy dolga van – legalább ötven mérföldes körzetben egyetlen ékszerészt sem találhatott –, s hagyta, hogy elinduljak Don Quijote-i utamra. A kaput egy tüdőbajos ex-katona őrizte; mellesleg egy szánalmas veteményest ápolgatott, valamint a temetőt is gondozta, vélhetően önjelölt gondnokként. Adománygyűjtő dobozkát rázott az orrom előtt, a „fenntartási költségekre”. Megváltam hát egy franktól, majd a fickó egészen tűrhető angolsággal megkérdezte, hogy egy bizonyos halottat keresek-e, mert ő fejből tudja az egész temetőt. Leírtam neki a fivérem nevét, mire azzal a jellegzetes gall ajakbiggyesztéssel felelt, amelynek jelentése így fogalmazható meg: „Nekem is vannak problémáim, neked is, és ez itt például a tied.”

Mindig azt hittem, messziről meg fogom érezni, melyik „Isten ismeri” feliratú katonasír Adriané. Fölcsillan rajta a felirat vagy ülni fog rajta egy szarka vagy valami zenei megérzés vezet majd el hozzá. Merő badarság, persze. Úgy sorakozott a tengernyi, hajszálra egyforma sírkő, akár egy díszszemlén. Szélről elkezdtek már bekúszni közéjük a szederindák. A levegő fülledt volt, az égbolt bezárult odafönt.

A sorok közé lépve sorra vettem az F betűsöket. Kicsi az esély, csakhogy sohasem lehet tudni. A Hadügyminisztérium távolról sem tévedhetetlen, s ha a háború legelső áldozata mindig az igazság, a második a hivatali hatékonyság lehet. Elég az hozzá, hogy Flandriának ebben a csücskében egyetlen „Frobisher” sem nyugszik. Még a legközelebb egy „Froames, B.W. 2389-es közlegény, 18. ezred (Keleti Hadosztály)” esett hozzá, hát az ő kövére tettem le J. fehér rózsáit. Ki tudja. Lehet, hogy ez a Froames tüzet kért Adriantől egy fáradt estén, lehet, hogy együtt rettegtek, mikor hullottak a bombák, vagy megosztott vele egy húskonzervet. Pontosan tudom, hogy érzelgős bolond vagyok.

Akadnak afféle pojácák, mint Orford a Balliolban, akik kisemmizett ábrázattal lézengenek a világban, csak mert a háború véget ért anélkül, hogy ők is megmutathatták volna bátorságukat. Mások, például Figgis, nem tagadják megkönnyebbülésüket amiatt, hogy nem lettek hadkötelesek 1918-ig, de hozzáfűzik, hogy egy kissé röstellik ezt az érzést. Jómagam eleget zúgolódtam már magának amiatt, hogy legendás bátyám árnyékában kellett felnőnöm. Hányszor hallottam a szemrehányást, hogy „Adrian sose tenné...” vagy „bezzeg ha a bátyád itt volna...” Megutáltatták velem a nevét is. A Frobisher-házból való kiűzetésemet ez az állandó csatakiáltás készítette elő: „Szégyent hozol Adrian emlékére”. Ezt sosem bocsátom meg a szülőknek. Emlékszem végső búcsúnkra azon az esős őszi délutánon Audley Endnél. Adrian egyenruhában volt, Pater átölelte. Rég elmúlt már akkor a derűs buzdítások ideje – később hallottam, hogy a besorozott fiatalokat katonai rendőrséggel kísérték Dunkerque-be, elkerülendő a tömeges dezertálást. Az a rengeteg Adrián, a temetőkben összezsúfolva akár a szardíniák, szerte Kelet-Franciaországban, Nyugat-Belgiumban vagy még azokon is túl. Kártyát osztottak nekünk a történelmi összefüggések nevű pakliból, Sixsmith, és a mi nemzedékünknek jutottak a tízesek, dámák, bubik, az Adrianének pedig a hármasok, négyesek, ötösök. Kész, vége.

Persze éppen vége, az nincsen soha. Adrian levelei félelmetes erővel éreztették a hangulatot. A szemét becsukhatja az ember, de a fülét nem. Tetvek motoszkálása, patkányok surranása, a csont, ahogy elpattan a golyótól, gépfegyverek ropogása, távoli robbanások mennydörgése, közeliek villámlobbanása, kavicsok záporzása a bádogsisakon, nyári legyek zümmögése a senkiföldje fölött. Később aztán sikoltó lónyerítés, a fagyott sár recsegése, repülőgépek zúgása, sárban küszködő tankok, éterkábulatból lábuk, kezük híján magukhoz térők hangjai, lángszórók röfögése, bajonett cuppanása, ahogy a torokba hatol. Európa muzsikája hosszú csöndek közé ékelt tébolyult lárma.

Eltöprengek, vajon a bátyám is szerette-e a fiúkat is úgy, mint a lányokat, vagy ezt a bűnt egyedül sajátomnak tudhatom. Hogy magányosan halt-e meg. A sok bakára gondolok, ahogy egymás hegyén-hátán hevernek, az élők vacogva, a holtak hidegen. Rendbe tettem B.W. Froames sírját, és visszamentem a kapuhoz. Utam kudarcra ítéltetett. A gondnok valami madzaggal piszmogott, nem szólt hozzám. Morty Dhondt pontosan a megbeszélt időben megjelent, és már száguldottunk is vissza a civilizációba, hah.

Egy Poelkapelle vagy valami efféle nevű helyen át hajtottunk, sok-sok mérföldön át húzódó szilfasorban. Dhondt kihasználta a hosszú egyenes szakaszt, meghajtotta a Bugattit, amennyire csak lehetett. A szilfák összemosódtak, s mintha egyetlen fa ismétlődött volna újra meg újra, akár a minta a búgócsigán. A csiga hajtókája eszeveszett iramot diktált, mikor váratlanul eszelősen rohanó asszonyhoz hasonló alak vágódott szembe a kocsival, nekiütődött a szélvédőnek, és átröpült a fejünk fölött. A szívem olyat dobbant, akár a puskalövés, elhiheti! Dhondt fékezett, a kocsi megbillent az úton, aztán hirtelen visszabillent, a gumiabroncsok visítottak, és égett gumiszaggal perzselték meg a levegőt. Kicsöppentünk a végtelenségből. Alaposan megharaptam a nyelvemet. Ha a fékek nem fognak olyan pontosan, hogy a Bugatti egyenesen folytassa megkezdett pályáját, akkor egy szilfára csavarodva végeztük volna a napot, ha ugyan nem az életünket. A kocsi nagy lassan, csikorogva megállt. Dhondt meg én kiszökkentünk, rohantunk visszafelé – s egy irdatlan nagy fácánt pillantottunk meg, mely keservesen csapdosott törött szárnyaival. Dhondt hosszan, cifrán átkozódott szanszkritül vagy valami hasonló nyelven, majd artikulátlan kiáltással adott hangot megkönnyebbülésének, hogy nem ölt embert, egyben irtózatának, hogy mégiscsak megölt valamit. Én szólni nemigen bírtam, zsebkendőmmel próbáltam elállítani nyelvem vérzését. Aztán azt javasoltam, hogy adjuk meg a szerencsétlen állatnak a kegyelemdöfést. Dhondt egy szólással válaszolt, talán szándékosan játszva a félkegyelműt: – Annak, aki rákerül az étlapra, nem számít, milyen lesz a mártás. Visszament a Bugattihoz, hogy megpróbálja életre kelteni. Sehogy sem tudtam kiókumlálni, mit akarhatott ezzel. Közelebb léptem a fácánhoz, amely ettől csak még kétségbeesettebben vergődött. Begyén a szép tollakat vér és nyálka csúfította el. Szakasztott úgy jajgatott, Sixsmith, mint a kétnapos csecsemő. Azt kívántam, bár volna puskám. Az útszélen találtam egy jó öklömnyi követ. Lesújtottam vele a fácán fejébe. Nagyon kellemetlen dolog – egészen más, mint fegyverrel vadászni egy madárra.

Letörölgettem a vérét magamról, amennyire lehetett, az útfélről szakított lapulevelek segítségével. Dhondtnak közben sikerült beindítani a kocsit. Beugrottam mellé, s a legközelebbi faluba hajtottunk. Jellegtelen, névtelen porfészeknek tűnt, de akadt benne egy nyomorúságos kávéházba oltott garázs, amely úgy nézett ki, mintha alkalomadtán ravatalozóként is szolgálna. A helyiség tele volt hallgatag helybeliekkel és kóválygó legyekkel, amelyek leginkább ópiumszívó halálangyalok benyomását keltették. A vészfékezés meggörbítette a Bugatti első tengelyét, M. D. ezt akarta kijavíttatni. Letelepedtünk al fresco a „dísztéren”, valójában egy posványos műtavacska szélén, amelynek közepén üres talapzat emelkedett: a szobrot alkalmasint lőszernek olvasztották be róla. A téren koszos gyerekek üldözték a falu egyetlen kövér tyúkját. A tyúk felröppent a talapzatra. A gyerekek kavicsokkal kezdték el dobálni – vajon hol lehet a gazdája? Megkérdeztem a kocsmárost, mi állt a talapzaton eredetileg, de nem tudta, mivel Délről érkezett a faluba. A poharam piszkos volt, kicseréltettem vele, mire fölhúzta az orrát, és beszüntette a csevegést.

M. D. rákérdezett, hogyan töltöttem időmet a zonnebekei temetőben. Nem igazán válaszoltam, szemem előtt szüntelenül az összetört, véres fácán táncolt. Megkérdeztem, ő merre járt a háború alatt. – Ó, tudja, üzleti dolgokkal foglalkoztam. – Bruges-ben? – kérdeztem vissza döbbenten: nehéz volt elképzelni, hogy egy belga drágakő-kereskedő üzlete virágozzék a Kaiser csapatainak megszállása alatt. – Teremtőm, dehogy – jött a válasz. – Johannesburgban. A feleségemmel odaköltöztünk arra az időre. – Megdicsértem előrelátását. Szerényen magyarázta: – A háború sosem váratlanul robban ki. Messziről látni az apró tüzeket a horizonton. Tudni, hogy közelítenek. Okos ember figyeli a füstöt, és fölkészül, hogy elhúzódjék előle, ahogy Ayrs és Jocasta is. Csak azért aggódom, hogy a következő háború már akkora lesz, hogy nem marad egy biztonságos hely, ahol akár csak egy tűrhető étterem akadna.

– Hát annyira biztos benne, hogy megint háború lesz?

– Mindig készül egy újabb háború, Robert. Sohasem tűnnek el végleg. Mert mi is robbantja ki a háborúkat? A hatalomvágy, ami pedig az emberi természet lényegi vonása. S ennek a rettentő vágynak az erőszak az eszköze. Erőszakkal való fenyegetőzés, erőszaktól való félelem, végül pedig maga az erőszak. A hatalomvágyat akárhol megfigyelheti – hálószobákban, konyhákban, gyárakban, egyletekben, az államok határain. Jól figyeljen, és sose feledje: a nemzetállam nem más, mint a szimpla emberi természet irtózatos méretekre fölfújva. QED,[47] a nemzetek olyan entitások, melyeknek törvényeit az erőszak írja. Így volt ez a kezdetektől, és így lesz örökké. A háború, Robert, az egyik az emberiség két állandó kísérője közül.

Rákérdeztem hát, melyik a másik.

– A gyémánt.

A téren véres kötényes hentes rohant át, a gyerekek szanaszét szaladtak. A hentes nekiállt a nehéz feladatnak, hogy lecsalogassa a tyúkot az emelvényről.

A Népszövetség? Csak van a nemzeteknek más törvénye is, mint a háború! A diplomácia?

– Ó, a diplomácia – csattant föl M. D.; elemében volt. – Az csak a háború mocskát törölgeti föl, és a következményeit igazolja. Eszközt ad az erős államok kezébe, hogy rákényszerítsék akaratukat a gyöngébbekre, míg hadseregeiket és flottáikat a komolyabb ellenfelek számára tartogatják. Csak a hivatásos diplomaták, az idült gyöngeelméjűek meg a nők hiszik, hogy a diplomácia hosszú távon a háború helyébe léphet.

Ha viszont ad absurdum visszük az érveit, ellenkeztem, akkor a tudomány egyre halálosabb háborús módszereket fedez föl, míg végül az emberiség pusztító képessége fölülmúlja teremtőképességét, és a civilizáció elpusztítja önmagát. M. D. gyilkos örömmel vágta rá: – Pontosan. Hatalomvágyunk, tudományunk és képességeink, amelyek a majomsorból kiemelve primitív, majd modern emberré tettek minket, ugyanezek fogják végképp eltörölni a föld színéről a Homo sapienst, még mielőtt véget érne ez az évszázad! Maga talán meg is éri; még végignézheti, maga szerencsefi. Az lesz aztán a szimfonikus crescendo!

A hentes átment a kocsmároshoz létrát kérni. Muszáj befejeznem, leragad a szemem.

Őszinte híve:

R. F.

***

Zedelghem,

1931. X. 21.

Sixsmith!

Ayrs holnap fog kikelni az ágyból jó két hét után. A legádázabb ellenségemnek sem kívánnám a szifiliszt. Na jó, legföljebb egynek vagy kettőnek. A beteg fokozatosan elrothad, akár a hullott, férges gyümölcs. Dr. Egret kétnaponta jön, de sokat nem tehet, csak egyre nagyobb adag morfint ír föl. Amit V. A. gyűlöl, mert elhomályosítja benne a zenét.

J.-re rohamokban tör a keserűség. Némely éjszakákon úgy akaszkodik belém, mint fuldokló a mentőövbe. Sajnálom szegényt, de hát engem a teste érdekel, nem a problémái. Pontosabban, a teste érdekelt.

A két hetet a zeneszobában töltöttem, egy szextettet barkácsoltam össze az év során felgyülemlett töredékeimből. Szextett egymást átfedő szólóhangszerekre: zongora, klarinét, cselló, fuvola, oboa és hegedű; mindnek megvan a maga sajátos kifejezésmódja, hangsora, hangszíne. Az első tételben a szólók sorra megszakítják egymást, a másodikban pedig sorra befejezik megszakított szólamukat. Forradalmi vagy csak blikkfangos? Nem tudhatom, amíg be nem fejeztem, akkor pedig már késő lesz. Mindenesetre teljesen betölt ez a zene, vele alszom el, vele ébredek, még ha velem van is az ágyban J. Bizonyára megérti, tudnia kell, hogy a művész két világban él egyszerre.

Másnap.

Pokoli csetepatém volt V. A.-val. A ma reggeli Zeneszerzés során egy toccata-szerű etűdöt diktált le, ami átkozottul ismerősnek tűnt, míg végül a saját szerzeményem, a Mons angyalának refrénjét ismertem föl benne! Ha Ayrs azt hitte, nem jövök rá, akkor nagyot tévedett. Megmondtam neki kereken, hogy ez az én zeném. Rögtön más húrokat pengetett. – Ezt meg hogy érti, hogy a maga zenéje? Ha majd felnő valamikor, Frobisher, meglátja, hogy minden zeneszerző a környezetéből merít ihletet. Maga a környezetem része, hozzátehetem, hogy igazán szép fizetésért, miközben mesteri oktatást kap zeneszerzésből, és a legnagyobb zenei géniuszokkal találkozhat. – Hát ez most egy merőben másik ember volt, korántsem az, akit alig pár hete elkísértem a portásiakhoz, s aki könyörgött, hogy maradjak még tavaszig. Megkérdeztem, hogy ugyan ki helyettesíthetne a környezetéből. Willemsné? A kertész? Eva? Nefertiti? – Ó, bizonyos vagyok benne, hogy Sir Trevor Mackerras bármelyik pillanatban találna nekem egy igen megfelelő fiatalembert. Hirdetni is fogok! Ne higgye, hogy annyira pótolhatatlan. Na most. Akarja ezt az állást vagy nem?

Sehogy sem találtam módját, hogy fölülkerekedjek, hát távoztam, arra panaszkodva, hogy szörnyű fájdalom gyötri a nagylábujjamat. V. A. még utánam lőtt: – Ha holnapra nem javul, menjen Londonba gyógyíttatni, s ne is jöjjön vissza. – Néha szeretnék egy hatalmas máglyát rakni, hogy elégethessem rajta a vén disznót.

Úgy egy héttel később.

Még mindig itt időzöm. J. meglátogatott később, s mesélt egy sort Ayrs büszkeségéről, meg hogy mennyire becsüli a munkámat, művészi képességeimet satöbbi. Megkért, hogy maradjak, ha nem is a férje, akkor hát az ő kedvéért. Elfogadtam ezt a képviselő útján benyújtott, olajágba oltott fügefalevelet, s szerelmeskedésünk majdhogynem szerelmesnek volt mondható ezen az estén. Közeleg a tél, nem vehetem nyakamba Európát ugyancsak szerény megtakarításaimmal. Kétségbeesett szükségem volna minél hamarabb egy gazdag és buta örökösnőre, ha most távoznék. Nem jut eszébe valaki? Küldök még egy szállítmányt Jansch-nak, kénytelen vagyok feltölteni kissé a vésztartalékot. Ha Ayrs a Todtenvogelhez való hozzájárulásomat sem ismeri el anyagilag – a zenemű Krakkó óta már a huszadik bemutatóját is megérte –, akkor kárpótolnom kell magamat. Elszántam, hogy ezentúl kétszer is meggondolom, megmutatom-e neki a szerzeményeimet. Tudja, gyűlöletes dolog, ha egy munkaadó kegyétől függ, hogy van-e fedél az ember feje fölött. Csak a jóisten tudja, hogy a szolgák hogy viselik el. Talán a Frobisher-ház személyzete is állandóan olyan keservesen tartotta féken a nyelvét, mint én most?

Eva visszatért Svájcból. Legalábbis azt állítja ez az ifjú hölgy, hogy ő Eva, és valóban hasonlít is rá, de a taknyos kiskacsából, aki alig három hónapja hagyta el Zedelghemet, kecses hattyú lett. Segít az anyjának, ápolja az apját, hideg vizes vattával törölgeti a szemét, és órákon át olvas neki Flaubert-ből, a szolgákhoz udvarias, és még tőlem is megkérdezte, hogyan haladok a szextettemmel. Biztosra vettem, hogy ez csak valami ördögi taktika, de most, egy egész hét múltán, gyanítani kezdem, hogy a rohadék E. valóban meghalt, és el van temetve.

Ennél persze több is van az E. és énközöttem beállt fegyverszünet mögött, de előbb vázolnom kell a hátteret. Necrbekébe érkezésem óta Eva bruges-i „háziasszonya”, Mme van de Velde szüntelenül kérlelte E.-t és J.-t, látogassak végre el hozzájuk, hogy öt leánya – Eva iskolatársai – egy valódi angol gentleman segítségével gyakorolhassa nyelvtudását. Bizonyára emlékszik M. van de Veidére, akit aszfaltbetyárnak néztem a Minnewater-parkban, ámde kisült, hogy köztiszteletben álló fegyvergyáros és a társadalom oszlopa. Mme van de Velde pedig ama fáradhatatlan és roppant fárasztó asszonyok egyike, akiket nem lehet leszerelni holmi „állandó elfoglaltságra” való hivatkozással. Ami azt illeti, nem áll tőlem távol a gyanú, hogy némi titkos bosszúvágyból J. is dolgozott a fait accompli[48] kialakításán; mikor a leányokból csodaszép hattyú lesz, az anyák hajlamosak undok vén varjúvá átlényegülni.

A mai napon voltam hivatalos van d. V.-éknél ebédelni: öt leány szabályos sorban, valamint Mater és Pater. Egyébként is új húrokat kellett szereznem a csellóra, meg aztán jó, ha látja Ayrs, menynyire gyámoltalan nélkülem. Megacéloztam hát magamat, s abban a reményben indultam útnak, hogy v. d. V.-ék a gyártulajdonosi bevételükhöz méltó szakácsot tartanak. Tizenegy órakor megérkezett Zedelghembe van de Veldék kocsija – ezüst Mercedes-Benz, szolgálatára –, Eva meg én beszálltunk, és a sofőr, ez a nyakatlan, verítékező hóember-forma fickó, aki egy kukkot sem tudott franciául, visszahajtott velünk Bruges-be. Azelőtt minden bizonnyal jeges hallgatásba dermedve utaztunk volna, de most azon kaptam magam, hogy cambridge-i napjaimról mesélek E.-nek. Ő pedig figyelmeztetett, hogy Marie-Louise, a legidősebb van de Velde lány fejébe vette, hogy mindenáron angol férjet szerez, tehát jobb lesz, ha nagyon vigyázok szűzi erényemre.

Nos, ehhez meg mit szól?

A van de Velde-házban az öt lány életkoruk szerint fölsorakozva várt a lépcsőn, akár egy díszszemlén. Fölrémlett bennem a gondolat, hogy mindjárt dalra fakadnak, és borseprő legyek, Sixsmith, ha nem pontosan ez történt. A Greensleeves-t zengték el angolul, az elképzelhető legsziruposabb modorban. Aztán v. d. V. asszony megcsipdeste az arcomat, mint valami elcsavargott komisz kölyökét, és rám huhogott: „How do you dooo?” Betuszkoltak a „szalonba” – mármint gyerekszobába s leültettek a „kihallgatószékre”, ez pedig egy játéktartó láda volt. A v. d. V.-féle hidra négy feje a Marie-Louise, Stephanie, Zenobe, Alphonsine nevekre hallgat, az ötödiket elfelejtettem. A legkisebb kilenc esztendős, a már említett Marie-Louise pedig Evánál egy évvel idősebb. S mindegyikből csak úgy sugárzik a tökéletesen megalapozatlan önbizalom. A kivételes méretű kanapé roskadozott e malaccsalád súlya alatt. A szobalány limonádét hozott, Madame pedig nekilátott a firtatásnak. – Eva szerint a családja igen neves és befolyásos Cambridge-ben, Mr. Frobisher... – Evára sandítottam; ő elragadtatott képet vágott. Mosolyomat elfojtva beismertem, hogy családomat megemlíti a Domesday Book,[49] s hogy Pater valóban elismert személyiség az egyházban. Röptében leütötték minden próbálkozásomat, hogy a társalgást eltereljem arról, mennyire is vagyok kívánatos parti. Alig negyedóra múltán a guvadt szemű Marie-Louise már teljes néma egyetértésre jutott az anyjával, s elszánta, hogy márpedig én vagyok az ő fehér paripás hercege. A következő kérdést intézte hozzám: – Mr. Frobisher, ön, nemde, jó ismeretségben van a Baker Street-i Sherlock Holmesszal is? – Fölvillant bennem a remény, hogy hátha mégsem megy teljesen pocsékba a nap. Ha egy lánynak érzéke van az iróniához, az mindig ígéretes. Csakhogy a kérdését Marie-Louise halálosan komolyan gondolta. Született félkegyelmű szegény.

Nem, voltam kénytelen beismerni, Holmes urat nem ismerem személyesen, de azért szerdánként látom a klubomban Copperfield Dáviddal biliárdozni.

Az ebédet finom drezdai cserépedényekben szolgálták föl, s a virágmintás tapétájú étkezőszobát az Utolsó vacsora hatalmas reprodukciója ékesítette. Az étel csalódást okozott. Száraz pisztráng, péppé főzött zöldség, közönséges gáteau.[50] Akár otthon, Londonban is ehettem volna. A lányok glissando kuncogásokkal fogadták franciaságom hétköznapi hibáit – pedig az ő angoljuk ugyancsak meggyötri az ember fülét. Mme. v. d. V., aki szintén Svájcban nyaralt, nem győzte részletezni, hogyan magasztalták Bernben Marie-Louise-t különféle Sláck-Jawsky bárónők és Sümdümpstádt hercegnék „az Alpok virágának”. Még csak egy „Comme c’est charmant”-t[51] sem voltam képes erre kipréselni magamból!

Monsieur v. d. V. is hazatért munkahelyéről. Végtelen sokat kérdezgetett a krikettről, csak hogy leányait az „in”-ek és „out”-ok fura angol rituáléjával mulattassa. Kenetes modorú, grandiózus tökfej. Képtelen odafigyelni beszélgetés közben, mert folyton a következő faragatlan közbeszólását fogalmazgatja. És szégyentelenül bókol önmagának, imigyen kezdve dicshimnuszait: „Mondhatja erre, hogy régimódi a gondolkodásom, de...” vagy „Van, aki sznobnak tart emiatt, de...” Eva hamiskásan sandított felém, némán üzenve: „Valóban gyanúba fogott, hogy ezzel a szamárral veszélyeztetem a jó híremet?”

Ebéd után a nap előbújt a felhőtakaróból, s Mme v. d. V. bejelentette, hogy most mindnyájan sétálni indulunk, megmutatják nagy becsben tartott vendégüknek Bruges látványosságait. Próbáltam közbevetni, hogy máris úgy érzem, visszaélek vendégszeretetükkel, de ne higgye, hogy ilyen egyszerűen megszabadulhattam tőlük. A Nagy Patriarcha kimentette magát: akkora halomban vár rá az aláírni való okirat, mint a Matterhorn. Bár maga alá temetné egy lavina! A szobalányok kalappal és kesztyűvel látták el az ifjú hölgyeket, majd előállt a kocsi, s kezdetét vette templomról templomra való hurcoltatásom. Amint a jó öreg Kilvert megjegyezte, nincs is annál csüggesztőbb, mint ha az embernek előírják, mit csodáljon meg, s pálcával mutogatják neki, hová nézzen. Egyetlen látványosság nevét sem volnék képes fölidézni emlékezetemben. Mire körutunk véget ért a nagyszerű harangtoronynál, már sajgott az állkapcsom a tömérdek elfojtott ásítástól. Mme van de Velde egyetlen pillantást vetett az égbe szökő toronyra, s rögtön kijelentette, hogy oda csak másszunk föl mi, féktelen fiatalok, ő pedig a tér túloldalán, a pátisserie-ben[52] vár ránk. Marie-Louise, aki még anyjánál is termetesebb, arra a meggyőződésre jutott, hogy úrilányhoz illetlen volna Maman-t magára hagyni. Az Észlény nem kaptathatott föl a toronyba az asztmája miatt, s ha ő nem megy, akkor... és így tovább és így tovább, eladdig, hogy végül csak Eva meg én vettünk belépőt. Én fizettem, hogy mutassam, nem Evát hibáztatom a csúful elpazarolt nap miatt. Előrementem az egyre szűkülő csigalépcsőn. Kézmagasságban vasgyűrűk sorakoztak a kőfalban, s beléjük fűzve egy kapaszkodóként szolgáló kötél. A lépcsőket jobbára úgy kellett lábbal kitapogatni, mivel fény csak a ritkásan elhelyezett, szűk lőrés-ablakokból jött. Hang nem volt más, mint lépteink nesze és E. lélegzetvételének női hangja, amely az anyjával töltött éjszakákat juttatta eszembe. A van de Velde lányok olyanok, akár öt elhangolt csembalón játszott allegretto – fülem hálás volt, hogy megszabadult végre tőlük. Elfelejtettem számolni a lépcsőket, böktem ki hangosan a következő gondolatot. Mintha takarók közül jött volna a hangom. Eva csak egy lusta oui-val válaszolt.

Szellős terembe jutottunk, ahol az óraszerkezet kocsikerék nagyságú fogaskerekei forogtak, kötelek és kábelek húzódtak, s tűntek el a mennyezetben. Altiszt szunyókált egy karosszékben, neki kellett volna ellenőriznie a belépőjegyünket – a kontinensen ugyanis mindenhová jegy kell –, de elosontunk mellette, s az utolsó, fából épült lépcsősoron följutottunk a kilátóteraszra.

Három színben terült el alattunk Bruges: a háztetők narancsszínben, a falak szürkében, a csatornák barnában. Lovak, automobilok, biciklisták, sorban menetelő kóristafiúk, magas, csúcsos tetők, a mellékutcákban ruhaszárító kötelek. Ostendét kerestem tekintetemmel, és meg is pillantottam. Az Északitenger kicsiny sávja polinéz-ultramarin színben ragyogott a napsugárban. A kavargó légáramlatokban sirályok táncoltak, hogy beleszédült az ember. Ewing sirálya jutott az eszembe. Eva kijelentette, hogy látja van de Veldééket. Azt hittem, csak a terebélyességükre célozgat, de útmutatása alapján én is megpillantottam a kávéház asztala köré gyűlt hat kis pasztellszínű gömböcöt. E. repülőt hajtogatott a belépőjegyéből, s útnak indította a korlát fölött. Bámultuk suhanását, míg bele nem veszett a vakító napsütésbe. Na de mi lesz, ha az altiszt fölébred, és a jegyet követeli? – Akkor sírva fakadok, és azt mondom, hogy az az undok angol fiú ellopta. – Ekkor én is repülőt hajtogattam a jegyemből, megmondtam Evának, hogy nem lesz bizonyítéka, és elhajítottam. Az én repülőm bezzeg nem szárnyalt, rögtön alábukott. E. jellemének megítélése nagyon függ attól, milyen szemszögből vizsgálja az ember. Az értékes opálok ilyenek.

– Tudja, nem is emlékszem, mikor láttam utoljára ennyire elevennek és elégedettnek Papát – mondta.

A szörnyűséges v. d. V.-ék bajtársi cinkosságot teremtettek közöttünk. Kereken rákérdeztem, mi történt vele Svájcban. Szerelembe esett, árvaházban dolgozott, vagy misztikus megvilágosodás érte egy jeges barlangban?

Többször is nekiveselkedett a válasznak, végül pirulva bökte ki: – Hiányoltam egy bizonyos fiatalembert, akivel idén júniusban találkoztam.

Nos, meg van lepve? Akkor képzelje el az én érzéseimet! Mégis az a kifogástalan gentleman maradtam, akinek ismer. Flörtölés helyett megkérdeztem: – És milyenek voltak az első benyomásai erről a fiatalemberről? Nem teljes mértékig negatívak?

– Részben negatívak – felelte. Arca kissé gyöngyözött a megerőltető lépcsőmászás után; figyelmemet nem kerülte el szép ajka s a finom pihécske fölötte.

– Magas, sötét hajú, jóképű, zenével foglalkozó külföldi?

Eva megköszörülte a torkát. – Valóban magas, igen. Sötét hajú is. Jóképű, ha nem is annyira, mint képzeli, de szemrevaló. Zenész, rendkívüli tehetség, és tetőtől talpig külföldi, igen. Érdekes, hogy mennyit tud róla. Hát őutána is leskelődött a Minnewater parkban? – Nevetnem kellett, s Eva velem nevetett. – Robert, én úgy érzem... – s félénken sandított rám. – Úgy érzem, maga tapasztalt ember. Mellesleg, szólíthatom Robertnek?

Azt feleltem, legfőbb ideje, hogy így tegyen.

– Amit mondok, az talán... nem egészen illendő. Nem haragszik?

Szó sincs róla, biztosítottam. A bizalma meglepő, hízelgő is, de semmiképpen nem haragít meg vele.

– Nagyon ellenséges voltam magával. De remélem, hogy mindent újra kezdhetünk. – Természetesen azt feleltem, hogy ugyanezt remélem magam is. – Kisgyerekkorom óta mindig is a magaménak tekintettem ezt a kilátóteraszt. Mint az Ezeregyéjszakában. Gyakran jövök fel ide iskola után, ebben az órában. Ilyenkor Bruges császárnője vagyok, érti? A polgárok mind az alattvalóim. Van de Veldéék pedig az udvari bolondjaim. Leüttetem a fejüket.

Igazán döbbenetes teremtés. Szinte forrt a vérem, s ellenállhatatlan késztetés fogott el, hogy hosszan megcsókoljam Bruges császárnőjét.

Nem jutottam semmire, egy pokoli amerikai turistacsoport sereglett a kilátóteraszra a keskeny ajtón át. Amilyen bolond vagyok, úgy tettem, mintha nem Evával volnék. A másik oldalra ballagtam nézelődni, s igyekeztem kigabalyítani lényem összegubancolódott szálait. Majd jött az altiszt, s bejelentette, hogy nemsokára bezárják a kilátót. Eva már nem volt ott. Mennyire jellemző rá. Lefelé is elfelejtettem a lépcsőszámlálást.

A cukrászdában Eva a legkisebb van de Veidének segített macskabölcsőt játszani. Mme van de Velde az étlappal legyezte magát, boule de l’Ysert[53] evett Marie-Louise-zal együtt, s az arra járók toalettjét kritizálták. Megtört a varázs. Eva kerülte a tekintetemet, bezzeg nem úgy Marie-Louise, azzal a szerelmetes bociszemével. Visszasétáltunk a v. d. V.-házhoz, ahol, halleluja, Hendrick várt a Cowleyval. Eva au revoin intett az ajtóból – visszafordultam, hogy láthassam a mosolyát. Boldogság! Meleg, arany este lett. Egész úton Neerbekéig Eva arcát láttam lelki szemeimmel, s a szélfútta egy-két tincset, ami mindig a szemébe hullott. De azért ne féltékenykedjék, ne gyűlölködjék, Sixsmith. Tudja, hogy vannak ezek a dolgok.

J. érzi, hogy Eva és köztem entente született; a gondolatát is utálja. Tegnap éjjel már E.-t képzeltem magam alá az anyja helyett. Alig pár ütem múltán bekövetkezett a crescendo, mégpedig egy teljes tétellel a J.-é előtt. A képzeletbeli megcsalást is észreveszik a nők? Azért kérdezem, mert J., döbbenetes intuícióról téve tanúbizonyságot, a következő finom célzást eresztette meg: – Szeretném, ha tudná, Robert: ha valaha is hozzáér Evához, rá fogok jönni, és tönkreteszem magát.

– Sosem jutna eszembe – hazudtam szemrebbenés nélkül.

– A maga helyében nem is álmodnék róla – figyelmeztetett.

Ezt már csak nem hagyhattam ennyiben.

– Ugyan mi a nyavalyáért érdekelne az a kellemetlen modorú nyakigláb taknyos? – érdeklődtem, mire J. pontosan ugyanazzal a bosszús torokköszörüléssel válaszolt, amit Evától is hallottam a kilátóban.

Őszinte híve:

R. F.

***

Zedelghem,

1931. X. 24.

Sixsmith!

Hol az ördögben marad a válasza? Nézze, valóban mélyen le vagyok kötelezve, de ha azt hiszi, hogy a végtelenségig várakozom a leveleire, akkor nagyot téved. Gyűlöletes ez az egész, akár a képmutató, álszent apám. Tönkre is tehetném. Ő mindenesetre tönkretett engem. A világvége várása mindig is az emberiség kedvenc időtöltése volt. Igaza volt Dhondtnak, pokolba az éles belga szemével. Pokolba minden belga szemmel. Adrian is élne még, ha nem lett volna a „bátor kicsi Belgium”! Legfőbb ideje volna jókora csónakázó tavat létesíteni ennek a törpe országnak a helyén, s beledobni azt, aki kitalálta, de jó erősen hozzákötve egy Minervához. Ha nem merül el, akkor bűnös. Bár izzó piszkavasat döfhetnék az apám átkozott szemébe! Csak egyet nevezzen meg. No, rajta: egyetlen egy neves belgát. Fürdik a pénzben, mint Rothschild, de ad nekem egy garast is? Nyomorúság, nyomorúság. Ez aztán keresztényi, kisemmizni, egyetlen fillér nélkül hagyni engem! A vízbefojtás is túl jó neki. Attól félek, valóban igaza van Dhondtnak. A háborúból sose gyógyulunk ki, mindig csak egy kis javulás adódik, legföljebb néhány évre való. A Véget akarjuk, hát sajnos pontosan azt is fogjuk kapni. Tessék. Ebből hogyan csinálna zenét? Üstdobok, cintányérok és egymillió trombita, ha kérnem szabad. Saját zenémmel kifizetni a vén disznót. Belepusztulok.

Őszinte híve:

R. F.

***

Zedelghem,

1931. X. 29.

Sixsmith!

Eva. Mert a neve egyet jelent a kísértéssel, és mi indíthatná meg jobban a férfit? Mert a lelke ott van a tekintetében. Mert arról álmodozom, hogy a szobájába lopódzom bársony függönyökön át, belépek hozzá, egy dallamot dúdolva – nagyon, nagyon lágyan – ő meztelen talpával az én lábamra áll, fülét a szívemhez tapasztja, és keringőzünk, akár egy pár marionett. A csók után így szól: „Valóra vált az álmom”, és a holdfényes tükrök közt beleszeretünk önnön ifjúságunkba, szépségünkbe. Mert az ostoba, kifinomult nőszemélyek egész életemben egyre meg akartak érteni, meg akartak gyógyítani, Eva viszont tudja, hogy terra incognita vagyok, és ráérősen fedez föl magának, ahogy maga is tette. Mert vékony, akár egy fiú. Mert az illata mandula– és fűillat. Mert sípcsonton rúg az asztal alatt, ha megmosolygom terveit, hogy egyiptológus lesz belőle. Mert eltereli a gondolataimat önmagamról. Mert még akkor is ragyog, mikor halálosan komoly. Mert jobb szereti az útleírásokat Walter Scottnál, jobb szereti Billy Mayerlt Mozartnál, és a C-dúrt nem tudja megkülönböztetni a kandúrtól. Mert én, egyedül csak én látom meg a mosolyát a pillanat törtrészével azelőtt, hogy elérné az arcát. Mert Robert császár nem jó ember – lényének legjobb részét elhangzatlan muzsikája rejti –, s ő mégis megajándékoz ezzel a ritka mosollyal. Mert kecskefejőket hallgattunk az éjben. Mert a nevetése kibugyog a feje tetején, s szétárad a reggelben. Mert egy magamfajta férfinak semmi dolga a „szépség” nevű szubsztanciával, s ő mégis itt van, szívem hangszigetelt kamráiba zárva.

Őszinte híve:

R. F.

***

Le Royal Hôtel, Bruges,

1931. XI. 6.

Sixsmith!

A válás mindig körülményes és nehézkes folyamat, de az enyém Ayrstől egyetlen nap alatt végbement. Tegnap délelőtt még nagyralátó hattyúdalának második tételén dolgoztunk. És új módszert hirdetett meg Zeneszerzésünkben: – Frobisher, ma azt szeretném, ha előállna néhány témával a Severo tételem számára. Valami olyan háború előtti hangulatú dologra gondolnék e-mollban. Ha hoz valami érdekeset, átveszem és kidolgozom. Érti?

Érteni értettem, hogyne. Csak örülni nem örültem neki egy csöppet sem. Tudományos tanulmányokon szokás több kutatónak együttműködni, igen. Zeneszerző is dolgozhat együtt hangszeres virtuózzal, hogy kitapasztalják a lejátszhatóság határait, mint például Elgar W. H. Reeddel. Na de hogy egy szimfonikus művet szerzőtársak alkossanak? Roppantul kétséges gondolat, ezt kereken meg is mondtam V. A.-nak. Csak ciccegett. – Ki beszél itt társszerzőről, fiam? Magától nyersanyagot várok, amit úgy használok föl, ahogy jónak látom. – Ez sem hangzott biztatóbban. Korholóra váltott: – Minden nagy szerző dolgoztat a tanítványaival. Mit gondol, hogy termelhetett ki Bach hetente új miséket?

Én eddig úgy tudtam, hogy a huszadik században élünk, vágtam vissza. A közönség azért fizet, hogy annak az embernek a zenéjét hallja, akinek a neve ott áll a műsoron. Nem fognak Vyvyan Ayrsért fizetni, hogy Robert Frobishert kapjanak cserébe. V. A. ekkor már komolyan fölpaprikázódott. – Dehogy kapják magát! Csakis engem kapnak! Nem figyelt jól, Frobisher. Maga csak a kulimunkát végzi, én vagyok az, aki hangszerel, szerkeszt, formára csiszol.

„Kulimunka”, mint a haramiamódszerrel elrabolt Mons angyala Ayrs nagyszerű utolsó művének Adagiójában? Kitalálhatunk szebbnél szebb álneveket a plágiumnak, de attól még az marad, ami. Ayrs nem emelte föl a hangját, de a botot szorító öklén veszedelmesen kifehéredtek a bütykök. – Valaha régen... amikor még hálás volt a tanításaimért... azt mondta, hogy egyike vagyok a legnagyobb élő zeneszerzőknek Európában. Ami azt jelenti, hogy az egész világon. Ilyen zeneszerzőnek miért volna szüksége „plagizálni” egy másolótól, aki még arra sem volt képes, hogy a kiváltságos idióták főiskoláján összehozzon egy bachelori fokozatot? Maga nem elég éhes, fiam, az a haja. Maga Mendelssohn, aki Mozartot akarná majmolni.

Az összecsapás tétje úgy emelkedett, mint a német infláció, csakhogy én alkatilag képtelen vagyok rá, hogy meghajoljak a nyomás alatt. Csak megmakacsolom magam tőle. – Megmondom én, miért van szüksége plágiumra. A zenei meddősége miatt! – Hozzátettem, hogy a Todtenvogel legjobb részei mind az enyémek. S az új mű Allegro non troppójának zseniális kontrapunktikus részei is. Nem azért jöttem Belgiumba, hogy a csicskása legyek.

A vén sárkánygyík tüzet okádott, de némán. Tízütemnyi csend hatnyolcadban. Elnyomta a cigarettáját. – A zúgolódása nem érdemel komoly figyelmet. Valójában azonnali elbocsátást érdemelne, de nem szeretnék az indulat hevében cselekedni. Ehelyett inkább gondolkodhatna egy kicsit. Gondolkodjék a reputációról. – Ayrs részletezni kezdte a fogalmat. – Minden a reputáción múlik. Az enyém például tökéletesen makulátlan, attól az ifjúkori kis kicsapongástól eltekintve, aminek a francia kórságot köszönhetem. Bezzeg az öné, örökségből kitagadott, szerencsejátékos, koldusbotra jutott barátom, az ön jó híre immár teljességgel a múlté. Hagyja el nyugodtan Zedelghemet, amikor csak tetszik. De figyelmeztetem, ha beleegyezésem nélkül hagyja el, akkor az Uráltól nyugatra, Lisszabontól keletre, Nápolytól északra és Helsinkitől délre az egész zenei társadalom tudni fogja, hogy egy Robert Frobisher nevű gazfickó erőszakkal elcsábította a szegény, gyakorlatilag vak Vyvyan Ayrs feleségét, igenis, az elbűvölő Crommelynck asszonyt. Ő maga sem fogja tagadni. Képzelje azt a botrányt! Mindazok után, amit Ayrs tett ezért a Frobisherért! Nos, nem lesz gazdag pártfogó, sem szegény pártfogó, se fesztiválrendező, se kuratórium, se semmilyen zongorázni vágyó Kis Mariska szülei, senki, aki hajlandó volna akár csak szóba állni magával!

Szóval hát V. A. tudta. Talán már hetek, hónapok óta. Hogy én mennyire el voltam tévedve! Tehetetlenségemben durva szavakkal illettem. – Ó, hízelgés! – károgta boldogan. – Encore, Maestro! – Megálltam, hogy egészen agyon ne üssem a himlőhelyes vén félhullát a fagottal. Azt viszont nem álltam meg, hogy oda ne sziszegjem neki, ha csak fele olyan jó férj volna, mint amilyen manipulátor és epigon, akkor talán a felesége sem volna ennyire kikapós. Jobban belegondolva, folytattam, ugyan milyen sikerre számíthatna a befeketítő kampánya Európában, ha megtudnák, miféle asszonynak mutatkozik Jocasta Crommelynck a magánéletben?

Ettől meg sem rezdült. – Tájékozatlan egy tökfilkó maga, Frobisher. Jocasta világéletében teljes diszkrécióval intézte az afférjait. Minden társadalom felső rétege át– meg át van itatva erkölcstelenséggel. Különben mit képzel, hogyan tartanák kézben a hatalmukat? A jóhír a közszféra királya, nem a magánszféráé. Nyilvános gesztusokkal lehet tönkretenni is. Kitagadással például. Vagy azzal, ha fizetés nélkül szökünk meg neves szállodákból. Ha nem fizetjük meg tartozásunkat a nemesség jól bevált kölcsönzőinek. Jocasta az áldásommal csábította el magát, elbizakodott senkiházi. Szükségem volt magára, hogy befejezhessem a Todtenvogell. Pompás csődörnek képzeli magát, nyilván, de Jocasta és énközöttem olyan alkímia működik, amilyet elképzelni sem bír. Azonnal kiszeretne magából, abban a pillanatban, ha veszélyeztetné a kapcsolatunkat. Meg fogja látni. Most pedig eridjen, és holnapra hozza el szépen a házi feladatát. Úgy teszünk, mintha sosem került volna sor a kis hisztériás rohamára.

Kész örömmel engedelmeskedtem. Időre volt szükségem. Gondolkodnom kellett.

J. nyilván jelentős szerepet játszhatott történetem kinyomozásában. Hendrick nem ért angolul, V. A. pedig egyedül nem végezhetett volna ennyit. J. szeretheti a züllött férfiakat, nyilván Ayrshez is ezért ment hozzá. Hogy E.-nek milyen szerep jutott ebben a történetben, fogalmam sincs. Tegnap szerda volt, ilyenkor ő Bruges-ben van az iskolában. Nem tudhatott az anyjával folytatott viszonyomról, hiszen akkor nem adta volna ilyen világos jelét szerelmének! Ennyi bizonyos.

Egész délután a kopár mezőket róttam nekivadultan. A jégeső elől egy kibombázott templom kapujába húzódtam. A fejemben E. járt, mindig csak E. és E. Mindössze két dolgot láttam világosan: előbb akasztom föl magam a Zedelghem-kastély kapujára, mint hogy hagyjam, hogy a vén parazita akár csak egy nappal is tovább fosztogasson. Aztán: elképzelhetetlen, hogy ne lássam többé E.-t. „Sírás lesz a vége, Frobisher!” Nagyon is valószínű, a szöktetések gyakran érnek keserves véget, de hát szeretem. Történetesen szeretem, és kész.

Épp sötétedésre tértem vissza a Châteauba, és hideg sültet vacsoráztam a konyhán Willemsnénél. Megtudtam, hogy J. a kirkéi bájaival együtt Brüsszelbe utazott a birtok ügyeit intézni, s vissza sem jön aznap. Hendrick elmondta, hogy V. A. korán visszavonult hálószobájába rádiót hallgatni, s elrendelte, hogy ne zavarják. Tökéletes. Jól kiáztattam magam a fürdőkádban, és lekörmöltem egy csinosan összerakott kis sorozatot lépegető basszusmenetekből. Válságok hatására mindig a zenéhez menekülök, ahol nem érhet bántódás. Magam is korán elvonultam, bezártam az ajtót, és összecsomagoltam a bőröndömet.

Négykor ébresztettem magam ma hajnalban. Odakint fagyos köd gomolygott. Még egyszer, utoljára meg akartam látogatni V. A.-t. Zoknis lábbal osontam végig a jeges folyosón az ajtajáig. Vacogva nyitottam be, de a legnagyobb óvatossággal, nehogy neszt üssek – Hendrick a szomszédos szobában alszik. Sötét volt, de a kandalló parazsának izzásánál láttam Ayrst, kiterítve, akár az a múmia a British Museumban. A szoba bűzlött a keserű orvosságtól. Odalopóztam az éjjeliszekrényéhez. A fiók szorult, s ahogy rántottam rajta egyet, egy éteres palack megbillent a szekrényke tetején; épphogy sikerült elkapnom. V. A. büszkesége, a Luger puha bőrbe és egy alsótrikóba burkolva pihent odabent, mellette egy csészécskében golyók, melyek megzörrentek. Ayrs törékeny koponyája onnan alig pár hüvelyknyire pihent, mégsem rezzent föl álmából. Légzése sípolt, akár egy patkányrágta vén kintorna. Hirtelen indíttatásra elcsentem egy marékra valót a golyókból.

Ayrs ádámcsutkája fölött egy kék véna lüktetett. Alig bírtam leküzdeni a döbbenetesen erős késztetést, hogy fölhasítsam a zsebkésemmel. Hátborzongató. Nem egészen déjá vu volt ez, inkább jamais vu. A gyilkolás olyan élmény, amely békés időkben nem sokaknak jut osztályrészül. Milyen hangszín illenék az öléshez? Sose aggódjék, nem gyilkosság elkövetését készülök bevallani. Igazán túlságosan körülményes volna a hatóságok elől rejtőzködve dolgoznom a szextettemen. Továbbá nem épp méltóságteljes befejezése az életpályának összerondított alsóneműben himbálózni egy kötélről. S ami még rosszabb, ha hidegvérrel lemészárolnám Eva apját, az vélhetően negatív hatással volna irántam táplált érzelmeire. V. A. mit sem sejtve szundikált tovább, én pedig zsebre tettem a pisztolyt. Ha már a golyókat eltulajdonítottam, logikusnak tűnt, hogy a Lugert is elvigyem. Furcsa, mennyire nehéz jószág egy ilyen fegyver. Combomon éreztem jelenlétének basszushangját: ölt már embert, annyi bizonyos. Ez a kis Luger megjárta már a sűrűjét. Miért is vettem magamhoz voltaképpen? Sosem tudnám megmondani. De ha az ember a füléhez illeszti a Luger száját, akkor egészen másképpen hallja a világ minden hangját, az szent.

Utoljára Eva üres szobájába zarándokoltam el. Lefeküdtem az ágyára, simogattam a ruháit – tudja jól, mennyire érzelgőssé tesz a búcsúzkodás. Életem legtömörebb levelét hagytam a fésülködőasztalán: „Bruges császárnője! A maga kilátóteraszán, a maga órájában.” Vissza a szobámba. Szeretetteljes búcsú mennyezetes ágyamtól, aztán fölemeltem az ellenszegülő tolóablakot, és a jeges tetőn át útnak indultam. Kis híján repülve: egy laza cserép ugyanis kicsúszott a lábam alól, s a következő pillanatban már a kavicsos ösvényen hevert. Meglapulva vártam, hogy mindjárt kiáltozás tör ki, fölriad és odacsődül mindenki, de nem hallották meg a zajt. Az előzékeny tiszafa segítségével épségben földet értem, s átvágtam a zúzmarás konyhakerten. Igyekeztem, hogy a szolgák szállásától távol haladjak, a díszkert túlsó oldalán. A ház homlokzata felé kanyarodtam, és elindultam a Barát-sétányon. Jeges keleti szél fújt egyenesen a sztyeppékról, örültem Ayrs báránybőr bekecsének. Nyárfák hajladoztak fájdalmasan, a kővé vált erdőben kecskefejők rikoltoztak, egy tajtékzó kutya lármázott, lépteim csikorogtak a fagyos kavicson, halántékomban dobolt a vér, s valami bánat fogott el, önmagamért, a múló évért. Elmentem az öreg portásiak mellett, s ráfordultam a bruges-i útra. Reméltem, hogy talán fölvesz egy tejeskocsi vagy egy szekér, de sehol semmi végig az úton. Halványultak már a csillagok, közelgett a jeges hajnal. Néhány kunyhóban gyertya égett, a kovácsműhelyben egy vad ábrázatot pillantottam meg, de az északra vezető úton egy lélek sem volt rajtam kívül.

Legalábbis így hittem, míg automobil zaja nem közelgett a hátam mögül. Nem akartam rejtőzködni, megálltam, és szembefordultam. Elvakítottak a reflektorok. A kocsi fékezett, leállt a motor, s ismerős hang rikoltott rám: – Hát maga meg hol járkál ilyen pogány hajnalban?

Mrs. Dhondt volt az, fekete szilszkin kabátba burkolózva. Talán Ayrsék küldték szökevény rabszolgájuk elfogására? – Ó, baleset történt – nyögtem ki nagy sokára bárgyú módon.

Rögtön átkoztam is magamat az újabb kutyaszorítóért, amibe ez a hazugság visz, hiszen szemmel láthatóan makkegészséges voltam, egyedül, gyalog, bőrönddel és tarisznyával fölmálházva. – Balszerencse! – vakkantotta katonásan Mrs. Dhondt, kisegítve saját csapdámból. – Barát, rokon?

– Egy barátom – kaptam a kibúvón.

– Éppen ezért intette Bruno jó előre Ayrst, nehogy Cowleyt vegyen, ha nem tudná! Válsághelyzetben nagyon megbízhatatlan. De buta dolog Jocastától, hogy nem engem hív föl. Ugorjon be! Az egyik arab kancám két nagyszerű csikót ellett alig egy órája. Mindhárman pompásan vannak. Haza akartam menni, de úgysem tudnék aludni az örömtől meg az izgalomtól, hát szívesen elviszem Ostendébe, ha lemarad a csatlakozásról Bruges-ben. Szeretek ebben az órában utazni. Szóval, miféle balesetről is van szó? Ne hagyja el magát, Robert, nem szabad rögtön a legrosszabbra gondolni.

Néhány szimpla hazugság segítségével hajnalra Bruges-ben voltam. Azért választottam ezt a kiváló szállodát a Szent Vencellel szemben, mert kívülről szakasztott olyan az épület, mint egy könyvtámasz, és virágládákba ültetett, parányi fenyőfácskák díszítik. A szobám nyugatra néz, egy csöndes csatornára. Nos, levelemmel végezve szundítok egy kicsit, míg ideje nem lesz ellátogatni a kilátóteraszhoz. Hátha ott találom E.-t. Ha mégsem, az iskolája körül fogok leselkedni. Ha ott sem jelenik meg, kénytelen leszek ellátogatni van de Veldéékhez. Ha már befeketítették a nevemet, kéményseprőnek álcázom magam, de elmegyek. Ha lefülelnek, hosszú levelet írok, s ha azt is elfogják, rögtön ott lesz a következő a fésülködőasztalkáján. Mindenre el vagyok szánva.

Őszinte híve:

R. F.

P.S. Köszönöm november ötödiki együtt érző levelét, de ugyan, minek ez a tyúkanyó-aggodalmaskodás? Természetesen pompásan vagyok. Minden a legnagyobb rendben – eltekintve a már leírt nézeteltérésektől V. A.-val. Több mint rendben vagyok, az igazat megvallva. Elmém minden elképzelhető kreatív tevékenységre képes. Életem legjobb művét komponálom – nem is csak az én életemét! Zsebem tele pénzzel, s még több vár rám az Első Belga Bankban. Jut eszembe. Ha Otto Jansch nem hajlandó harminc guinea-nél többet adni a Münthékért, mondja meg neki, hogy nyúzza meg az édesmamáját, és hempergesse sóba. Meglátjuk, mivel rukkol elő a Greek Street-i orosz.

P.P.S. Még egy utolsó szerencsés véletlen. Még Zedelghemben, mikor a holmimat pakoltam, benéztem az ágy alá is, nem gurult-e oda valamim. Az egyik ágyláb egy fél könyvvel volt alátámasztva, nyilván egy régi hálóvendég ékelte be oda, hogy ne billegjen az ágy. Talán egy porosz tiszt, talán maga Debussy, ki tudja. Nem is törődtem volna vele, ha nem pillantom meg a gerincén a címet. A koszra ügyet sem vetve fölemeltem az ágyat, s előástam a kettétépett kötetet. Mit ad Isten: „Adam Ewing csendes-óceáni naplója”. A félbemaradt oldaltól az első kötet végéig. Elhiszi-e? Azonnal betettem a bőröndömbe. Már majdnem teljesen bekebeleztem. Boldog, haldokló Ewing, sosem kellett szembetalálkoznia a történelem következő sarkán túl ólálkodó megnevezhetetlen rémalakokkal.

***

Le Royal Hôtel, Bruges,

1931. XI. vége felé

Sixsmith!

Éjjeleken át dolgozom Felhőatlasz szextettemen, valóban az összeroskadásig, másképp nem is jutok alváshoz. A fejemből csak úgy sziporkázik a rengeteg ötlet, akár a tűzijáték. Egy egész élet muzsikája záporzik rám egyszerre. A zaj és zenei hang közötti határok merő konvenciók, ezt most látom át. Minden határ konvenció, a nemzetek határai is. Minden konvenció áthágható, ha elhisszük, hogy megtehetjük. A sziget a hangszín és a ritmus között semmilyen elméleti könyvben nincs leírva, s mégis ott van, mégis valós! Színtisztán hallom a hangszereket a fejemben, akármelyiket megszólaltathatom. Ha végeztem vele, végképp ki leszek ürítve, előre tudom, de a garasos zsold, amit verítékes markomban szorongatok, nem más, mint a Bölcsek Köve! Az Ayrs-féle ember hosszasan elhúzott életútja során darabonként potyogtatja el a rá bízott kincset, de nem úgy én. Semmit nem hallok sem V. A.-ról, sem arról a házasságtörő, melodramatikus, gumiszerű nejéről. Nyilván azt hiszik, hazamenekültem Angliába. Az éjszaka azt álmodtam, hogy leszakad velem az Impcrial Western esőcsatornája. Hegedűhang, csúful hamisan játszva – ez lesz a szextettem záróhangja.

Csodálatosan jól vagyok. Bárcsak éreztethetném magával ezt a ragyogást. A próféták, akik szembetalálkoztak Jehovával, megvakultak belé. Nem megsüketültek, értékelni kell a különbséget. Hallani hallom. Beszélek önmagamhoz naphosszat. Eleinte csak szórakozottan műveltem, mivel oly megnyugtató az emberi hang, de most már külön erőfeszítésbe kerül, hogy elhallgassak, ezért hagyom, hogy áradjanak belőlem a szavak. Ha épp nem zenét írok, nagyokat sétálok. Ha időm, papírom volna hozzá, megírhatnék egy Michelin-útmutatót Bruges-ről. A szegényebb negyedeket is bemutathatnám, nem csak a tehetősek ligeteit. Piszkos ablak mögött nagyanyó rendezgetett fokföldi ibolyát. Bekopogtattam hozzá, kértem, hogy szeressen belém. Csak biggyesztett, valószínűleg nem értett franciául. Még egyszer megpróbáltam. Mire egy ágyúgolyó-fejű, állatlan fickó jelent meg az ablakban, s kénköves átkokat zúdított rám és minden retyerutyámra.

Eva. Nap mint nap fölkapaszkodtam a kilátóteraszra, s boldogan dudorásztam a szívverésem ritmusára: „má-ma, má-ma, le-gyen-itt-má-ma, má-ma”. Mindeddig semmi, bár sötétedésig szoktam várni. Arany napok, bronz napok, vas napok, nyirkos napok, ködös napok. Törökméz alkonyatok. Az éjszaka most már fagyos áramlattal szüremkedik be. Eva itt időzik a Földön, valami jól őrzött tanulószobában, s a ceruzáját rágva arról ábrándozik, hogy velem van. Pontosan tudom, amint hámladozó apostolok közül bámulok lefelé, s arról ábrándozom, hogy vele vagyok. Az átkozott szülei bizonyosan megtalálták a neki szánt üzenetemet. Bárcsak ravaszabbul intéztem volna a dolgot. Bárcsak lelőttem volna a piszkos szélhámost, mikor olyan könnyen megtehettem. Ayrs sosem fogja tudni helyettesíteni Frobishert; az Örök Visszatérés sírba száll vele. A második, Bruges-be írt levelemet meg elfoghatták azok a van de Veldéék. Megpróbáltam beügyeskedni magam az iskolájába, de két sípos-botos libériás disznót uszítottak rám. Messziről kísértem, mikor az iskolából hazatért, de oly kurták a napok, hideg és sötét van már ilyenkor, s Eva barna köpönyegébe burkolózva, v. d. V.-kkel, gardedámokkal és osztálytársakkal körülvéve siet. Csak lestem rá a sapka és sál közül, vártam, hátha a szíve megérzi jelenlétemet. Nem valami finom mulatság.

Máma súroltam a köpenyét a tömegben, ahogy a szemerkélő esőben elsiettünk egymás mellett. E. nem vett észre. Ha közelítek hozzá, hosszan zengő, kitartott hang emelkedik a lágyékomból, s visszhangzik a mellkasomban, föl egészen a szememig.

Miért is vagyok ideges? Holnap talán. Igen, holnap egészen bizonyosan. Nincs mitől félni, megmondta, hogy szeret. Hamar, hamar.

Őszinte híve:

R. F.

Le Royal Hôtel,

1931.XI. 25.

Sixsmith!

Vasárnap óta csak folyik az orrom, és csúnyán köhögök. Jól illik a sérüléseimhez. Nemigen teszem ki a lábamat, kedvem sincs hozzá. Fagyos köd terjeng a csatornákból, fojtogató és csontig fagyaszt. Küldjön egy kaucsuk forró vizes palackot, ha kérhetem. Errefelé csak cserépből valót kapni.

Benézett az imént a szállodaigazgató. Komoly pingvin, tompora nincsen. Azt gondolná az ember, hogy a lakkcipője csikorog úgy, ha gyalogol, de ezeknél a németalföldieknél sosem lehessen tudni. Látogatásának igaz oka az volt, hogy kipuhatolja, valóban gazdag építészhallgató vagyok-e, s nem holmi imposztor, aki fizetés nélkül óhajt elpárologni a városból. Mindenesetre megígértem, hogy holnap ropogós bankjegyeket fogok prezentálni a recepción, úgyhogy kénytelen leszek ellátogatni a bankba. Ez fölvidította a fickót, rögtön érdeklődni kezdett, hogy jól haladnak-e tanulmányaim. Kitűnően, feleltem buzgón. Nem árulom el, hogy zeneszerző vagyok, mert képtelen volnék elviselni a Félkegyelmű Inkvizíciót – „Miféle zenét ír?”; „Ó, biztosan hallottam már a nevét!”; „És honnan veszi az ötleteit?”

Levélíráshoz sincs éppenséggel hangulatom, most, hogy találkoztam végre E.-vel. Járkál már odakint a lámpagyújtogató. Ha visszafordíthatnám az időt, Sixsmith! Ó, ha visszafordíthatnám.

Másnap.

Jobban vagyok. Eva. Ó. Nevetnék, ha nem fájna ennyire. Nem is emlékszem, hol tartottam, mikor utoljára írtam magának. Az idő elmosódott allegrissimóban vágtat a Kinyilatkoztatás Éjjele óta. Nos, mindenesetre kitűnt, hogy sosem találhatom E.-t egymagában. Sosem jelent meg a kilátón sem délutáni négykor. Az egyetlen elképzelhető magyarázat az volt, hogy leveleimet elfogták. (Fogalmam sincs, beváltotta-e fenyegetését Ayrs, hogy tönkreteszi a nevemet odahaza Angliában. Hallott esetleg valamit? Ne törje azért magát miatta, épp csak jobb volna tudni.) Félig-meddig reménykedtem, hogy J. megkeres a szállodában – a második levelemben megírtam a tartózkodási helyem. Még össze is feküdnék vele, ha volna remény, hogy rajta át elérhetem Evát. Úgy kellett külön emlékeztetnem magamat, hogy semmiféle bűnt nem követtem el – va bene, ha szőrszálat akarunk hasogatni, semmi olyan bűnt a Crommelynck-Ayrs párt ellen, amiről tudnának. Továbbá, hogy J. nyilván a férje vezényletével játszik, ahogy valószínűleg kezdettől fogva tette. Nem volt hát más választásom, mint ellátogatni van de Veldéék városi lakába.

Alkonyatkor, havas esőben vágtam át a jó öreg Minnewater parkon. Hideg volt, akár az Urálban sétálhattam volna. Ayrs Lugere okvetlen velem akart jönni, hát begomboltam acél barátomat báránybőr mellényem feneketlen zsebébe. Tokás prostituáltak cigarettáztak a zenepavilon védelmében. Kísértést egy pillanatra sem éreztem; ilyen időben amúgy is csak a nekikeseredettek merészkednek ki. Ayrs züllött kalandjai is elvették tőlük a kedvemet, vélhetően egyszer s mindenkorra. A v. d. V.-ház előtt fogatok tolongtak, lovak prüszköltek a fagyos levegőtől, kocsisok cigarettáztak nagykabátjukba behúzódva, s topogva a hideg ellen. Az ablakok vaníliaszín fényben égtek, s odabent izgatott elsőbálozó lányok tömege kavargott pezsgőspoharak és kandeláberek közepette. Jelentős társasági esemény zajlott. Tökéletes, gondoltam. Fedezéknek ideális. Előttem egy boldog pár igyekezett föl a lépcsőn óvatos léptekkel, megnyílt előttük az ajtó – Szezám, tárulj –, s egy gavotte[54] hangjai szűrődtek ki a kinti fagyba. Követtem őket a felsózott lépcsőn, s használatba vettem az aranyozott kopogtatót, igyekezve megőrizni hidegvéremet.

A frakkszárnyas Cerberus rám ismert; a meglepett komornyik pedig sosem jó jel. – Je suis désolé, Monsieur, mais votre nom ne figure pas sur la liste des invités.[55] – Én azonban idejében a kapunyílásba ékeltem a cipőmet. A család régi barátainak nem szükséges rajta lenni a vendéglistán, figyelmeztettem. A fickó bocsánatkérően mosolygott – semmi kétség nem lehetett, hogy vérbeli szakemberrel van dolgom. Egy csapat flitterektől csillogó kisliba húzott el mellettem, s a komornyik óvatlanul átengedte őket. Félig végig is siettem a tündöklő folyosón, mire váltamra nehezedett a fehér kesztyűs kéz.

Ráförmedtem, nem valami méltóságteljes módon – rettenetes pillanatot éltem át, nem tagadom –, és Eva nevét ordítottam újra meg újra, akár egy elkényeztetett, dührohamban tomboló gyerek, míg végül elhallgatott a tánczene, és a folyosó meg a lépcső megtelt halálra döbbent bálozókkal. Csak a harsonás játszott tovább rendületlenül. Mit is várjon az ember egy harsonástól. Az Európa fontosabb nyelvein megnyilvánuló fölháborodás moraja, akár a megbolygatott méhkasé, egyre erősbödött. S a háborgás özönében Eva közelgett acélkék estélyiben, nyakában zöld gyöngysorral. Azt hiszem, azt üvöltöttem: – Miért kerül engem? – vagy valami hasonlóan méltóságteljeset.

Evának pedig esze ágában sem volt a karomba repülni, ölelésben olvadni össze velem, s szerelmes szavakkal elárasztani. Az első tételt Undornak nevezném: – Magával meg mi történt, Frobisher? – Volt ott egy tükör azon a folyosón, rögtön láttam benne, mire céloz. Elhanyagoltam magam; hisz maga is tudja, ha komponálok, nem szoktam gondosan borotválkozni. A második tétel címe Meghökkenés. – Madame Dhondt azt mondta, visszament Angliába! – És ennél csak rosszabbra fordult az ügy. Harmadik tétel, Harag. – Hogy merészel idetolakodni azok után... ami történt? – A szülei összevissza hazudoztak neki rólam, próbáltam megértetni. Különben miért fogták el a leveleimet? Megkapta mindkét levelemet, felelte, de rögtön szét is tépte, mert „sajnált”. Ettől már komolyan megrendültem. Követeltem, hogy téte-á-téte beszéljünk. Annyi mindent kell elmagyaráznom. Ekkor egy felületesen csinos fiúcska lépett hozzá, átkarolta, az utamba állt, és mondott valamit flamandul, de a tulajdonos hangján. Rákiáltottam franciául, hogy ne fogdossa a lányt, akit szeretek, s hogy a belgák legalább a háborúban megtanulhatták volna, hogy lapuljanak meg a túlerő előtt. Eva elkapta a fickó jobb karját, és két kezébe fogta a kezét. Ez intim gesztus volt, most már magam is látom. Egy barátja odaszólt a fiúnak, hogy ne essen nekem: meghallottam, hogy Grigoire-nak hívják. A bensőmben gömbölyödő féltékenységbuborék tehát nevet kapott. Megkérdeztem Evát, ki ez a gyáva öleb. – A vőlegényem – jött a válasz. – És nem belga, hanem svájci.

A micsodája? Elpattant a buborék, méreggel árasztva el odabent mindent.

– De hisz megmondtam magának, akkor fönt a kilátón! Elmondtam, miért vagyok annyival boldogabb Svájc óta... Elmondtam, de aztán maga... olyan gyalázatos leveleket küldött. – Ne higgye, Sixsmith, hogy nyelv– vagy tollbotlás. Grigoire, a Vőlegény. És az a sok kannibál, aki pompás lakomát csapott méltóságom romjaiból. Hát így állunk. Az én nagy szerelmem. Sosem volt az. A láthatatlan harsonás most az Örömódára, vetette rá magát. Vulkánként tört ki belőlem a harag, irtózatos hangon ordítottam – most is fáj belé a torkom –, hogy vagy abban a hangnemben játssza, ahogy Beethoven megírta, vagy sehogy. – Svájci? – kérdeztem aztán. – Akkor meg miért ilyen agresszív? – A harsonás most az Ötödiknek ugrott neki, szellentésszerű modorban, ugyancsak rossz hangnemben. E. hangja az abszolút nulla fokhoz közelített. – Talán beteg, Robert. Jobban tenné, ha most elmenne. – Grigoire, a Svájci Vőlegény és a komornyik kétfelől megragadta a vállamat, én pedig ellenkezés nélkül hagytam magam átvezetni a csődületen. Messze a magasban két kicsi v. d. V.-t pillantottam meg hálósipkában. Úgy bámészkodtak lefelé a lépcsőkorláton át, mint egy pár hálósipkás vízköpő. Odakacsintottam nekik.

Vetélytársam imádnivaló, hosszú pillájú szemében diadal villant, s erős akcentussal szólt rám: – Menjen vissza Angliába! – Sajnálattal közölhetem, hogy viselkedése életre bőszítette a Himpellér Frobishert. Ahogy kilódítottak a küszöbön, rögbi-fogással átkaptam Grigoire-t, mondván magamban, hogy az önelégült kakadu márpedig velem jön. A folyosón rikoltoztak a paradicsommadarak, üvöltöttek a páviánok. Letántorogtunk a kapulépcsőn, pontosabban botladozva-szitkozódva, félig zuhanva ledübörögtünk. Grigoire előbb ijedtében ordított, aztán már a fájdalomtól – pontosan ezt írta föl neki a Bosszúállás doktora! A kőlépcső, a jeges kövezet az én húsomat is feketére horzsolta, az én könyökömet, csípőmet is összevissza ütötte, de legalább nem csak én voltam az, akinek tönkretették a pompás bruges-i estéjét. Üvöltve közöltem vele, hogy „A szerelem bizony fáj”, egy-egy kiadós bordán rúgással nyomatékosítva minden szót, majd rohanva-sántikálva (a bokám megrándult) elsiettem a színhelyről.

Most már jobb lelkiállapotban vagyok. Alig emlékszem, hogyan is néz ki E. Valamikor állandóan ott lebegett az ostoba szemem előtt, mindenütt, mindenkiben csak őt láttam. Grigoire-nak csodaszép keze van, hosszú, karcsú, mozgékony ujjakkal. Robert Schumann megnyomorította a kezét; súlyokat kötözött az ujjaira, hogy többet tudjon átfogni a zongorán. Felséges vonósnégyesek, de micsoda szerencsétlen bolond! Grigoire keze bezzeg tökéletes, de valószínűleg fogalma sincsen a zenéről.

Hat, talán hét nappal később.

Megfeledkeztem erről a befejezetlen levélről, illetve csak félig feledkeztem meg róla. Elveszett a kottáim alatt, s túlságosan lefoglalt a komponálás, nem volt erőm előhalászni. Jeges idő járja, Bruges legtöbb órája befagyott. Szóval most már mindent tud Eváról. Az ügy mindent kivett belőlem, valósággal kiürített, na de kérem szépen, mi visszhangzik jól az üres terekben? A zene, Sixsmith. Be kell engedni a zenét, és csodálni. Tegnap éjjel hat órán át ültem a kádban a kandalló mellett, és 102 ütemnyi gyászindulót írtam Beethoven Örömódájára a klarinétom számára.

Látogatóm is volt máma; nem voltam ily népszerű az óta a nevezetes, Derbyn töltött napom óta. Barátságos ám határozott kop-kop-kop ébresztett úgy délfelé. – Ki az? – kiáltottam.

– Verplancke.

Nem tudtam hova tenni a nevet, de azért ajtót nyitottam. Hát az én zenekedvelő rendőröm állt ott, aki biciklit adott kölcsön még az előző életemben. – Bejöhetek? Je pensais vous rendre une visite de courtoisie.[56]

– Hogyne – vágtam rá, majd szellemesen hozzátettem: – Voilá qui est bien courtois, pour un policier.[57] – Lerakodtam a kedvéért egy karosszéket, s megkérdeztem, csöngessek-e teáért, de látogatóm elutasította. Nehezen titkolta a rendetlenség fölötti elképedését. Elmagyaráztam, hogy busás borravalókkal veszem rá a szobalányokat, hogy ne jöjjenek be takarítani, mert nem állhatom, ha hozzányúlnak a kottáimhoz. Verplancke megértően bólogatott, majd megkérdezte, mi lehet az oka, hogy egy úriember álnéven jelentkezik be egy szállodába. Apámtól maradt rám ez a különc szokás, magyaráztam. Közéleti ember volt, s kénytelen-kelletlen óvnia kellett a magánszféráját. Titkolom a foglalkozásomat is, nehogy meg találjanak kérni, hogy klimpírozzak egy kicsit a koktélhoz. Az elutasítás mindig sértő. V. a jelek szerint kielégítőnek találta magyarázatomat. – Igazán fényűző otthont nyújt az idegenben a Royal – jegyezte meg, s körültekintett kis szalonomban. – Nem gondoltam, hogy a titkárokat ilyen jól fizetik. – Mire beismertem, amivel a tapintatos rendőr minden bizonnyal jó előre tisztában volt: hogy szakítottunk Ayrsszel, s hogy egyébként független jövedelmem van, ami alig egy évvel ezelőtt még igaz is lett volna. – Ó, kerékpározó milliomos! – mosolygott. Kitartó fickó, nemde? Nem egészen milliomos azért, mosolyogtam vissza, de a gondviselésnek hála a Royalt megengedhetem magamnak.

Nagy sokára tárgyra tért. – Nem sok ideje tartózkodik városunkban, Frobisher úr, de sajnos sikerült szert tennie egy igen befolyásos ellenségre. Egy bizonyos gyáriparos, mindketten tudjuk, kiről van szó, panaszt tett fölöttesemnél egy incidens miatt, amelyre néhány nappal ezelőtt került sor. A titkára... aki egyébként kiváló csembalista kis zenekarunkban... fölismerte az ön nevét, s hozzám továbbította a följelentést. Ezért jöttem. – Nagy igyekezettel magyaráztam, hogy ostoba félreértésről volt csak szó, mely egy ifjú hölgy érzelmei körül támadt. – Tudom, tudom – bólogatott az elbűvölő rendőr. – Cherchez la femme. Fiatalkorban a szív még nagyobb fortissimót diktál, mint a fej. Csak az a nehézség, hogy ennek a fiatalembernek az apja bankár, városunk elöljáróinak bizalmasa, s kellemetlen módon ragaszkodik hozzá, hogy bíróság elé citálja önt testi sértés miatt.

Megköszöntem Verplancke úrnak a tapintatos figyelmeztetést, s megígértem, hogy ezentúl meghúzom magam. Csakhogy, sajnos, ennyi nem volt elég. – Monsieur Frobisher, nem találja, hogy városunk éghajlata télen túlságosan is zord? Nem inspirálná jobban a múzsáját az enyhe mediterrán tél?

Megkérdeztem, kiengesztelné-e a bankárt, ha szavamat adnám, hogy hét napon belül elhagyom Bruges-t, amint a szextettemmel végeztem. V. úgy látta, van rá esély, hogy egy ilyen megegyezés feloldja a kialakult feszült helyzetet. Úri szavamat adtam tehát, hogy ennek megfelelően fogok eljárni.

A hivatalos ügy végeztével V. megkérdezte, nem tekinthetne-e bele a készülő szextettbe. Megmutattam a klarinét-kadenciát. Előbb kissé meghökkent kísérteties voltán és szerkesztési furcsaságain, de aztán egy jó órán át kérdezgetett még igazán értelmesen a félig-meddig saját találmányú kottaírási rendszeremről, s a darab különleges harmóniáiról. Mikor végül kezet ráztunk, átadta a névjegyét, s arra kért, ha megjelenik a darab, küldjek egy példányt a zenekara számára, továbbá sajnálatát fejezte ki, hogy hivatalos minőségében oly módon kellett eljárnia, ami magánszemélyként rosszul esik neki. Sajnáltam, hogy távozik. Nyomorult magányos egy betegség az írás.

Látja, végül rendesen beszámoltam utolsó napjaimról. Csak ne aggodalmaskodjék miattam, Sixsmith! Pompásan vagyok, dolgom van, nincs időm búskomorságra. Az utca végén van egy matrózkocsma, találhatnék társaságot, ha akarnék (hemzsegnek ott a keménykötésű legények), de pillanatnyilag számomra csakis a zene létezik. Itt dörömböl bennem, betölt és hány-vet a habjain.

Őszinte híve:

R. F.

***

Hôtel Memling, Bruges,

1931. XII. 12., hajnali negyed öt

Sixsmith!

Ma öt órakor szájba lövöm magam V. A. Lugerével. De láttam magát, drága, drága barátom! Végtelenül meghat, hogy ennyire törődik velem! A kilátóteraszon tegnap, alkonyatkor. Tiszta merő szerencse, hogy nem maga látott meg engem. Épp az utolsó lépcsősorra értem, mikor megpillantottam valakit odafönt a korlátnál, egy férfit, aki a tenger felé bámult. Megismertem a takaros gabardin kabátját meg az elmaradhatatlan, örök puhakalapot. Ha csak egyet lépek még fölfelé, megláthatott volna az árnyékban. Átballagott az északi oldalra – ha csak egy pillantást vet felém, végem. Néztem magát, amíg csak mertem – talán egy percig is? –, aztán óvatosan visszafordultam, s lesiettem a lépcsőn. Ne haragudjon ezért. Hálásan köszönöm, hogy megpróbált megtalálni. A Kentish Queennel jött?

Kérdezősködésnek nincs sok értelme már, ugye?

Mégsem igazán puszta szerencse volt, hogy én láttam meg magát. Nem hiszem. A világ árnyjáték, opera, és az ilyesmi pompásan illik a librettójába. Ne haragudjék az általam játszott szerep miatt. Sosem értette volna meg, bárhogyan próbálom is magyarázni. Maga zseniális fizikus, az a Rutherford cimborája meg a többi mind egyetért abban, hogy parádés jövő előtt áll, és bizonyos vagyok benne, hogy igazuk van. De némely alapvető dolgokban akkor is tökfilkó. Az egészséges sohasem értheti meg azt, aki kiüresedett és összetört. Csak sorolná az okokat, amelyekért érdemes élnem, de ezeket mind magam mögött hagytam még a kora nyáron a Victoria állomáson. Azért osontam el a kilátóból, mert nem viselném el, ha magát okolná azért, hogy nem sikerült lebeszélnie. Persze így is okolhatja, de könyörgök, ne tegye, Sixsmith, ne legyen már akkora szamár.

Remélem azt is, hogy nem volt túl nagy csalódás, mikor nem talált a Royalban. Az igazgató valahogyan értesült Verplancke úr látogatásáról. Sajnos kénytelen távozásra kérni, előzetes foglalások miatt. Mesebeszéd, de fügefalevélnek jó volt. Frobisher a Ronda Fráter szívesen csinált volna jelenetet, ám Frobishernek a Zeneszerzőnek nyugalomra és csöndre volt szüksége, hogy befejezhesse a szextettet. Mindent kifizettem – rá is ment az utolsó Jansch-féle pénz és összecsomagoltam szépen. Girbegurba utcácskák és befagyott csatornák erdején át jutottam ebbe az elhanyagolt, lakatlannak tűnő karavánszerájba. A recepció egy sötét üreg a lépcső alatt, ritkán látni benne szolgálatost. Szobám egyetlen dísze egy irdatlan, otromba Kacagó Lovag, förtelmesebb annál, hogysem érdemes volna meglovasítani és eladni. Piszkos ablakomból ugyanarra a roskadozó, ósdi szélmalomra látni, amelynek lépcsőjén szundítottam első bruges-i hajnalomon. Nem hasonló, ugyanaz. El tudja képzelni? Ahogy a dolgok körbeérnek.

Tudtam, hogy nem érem meg a huszonötödik születésnapomat. Egyszer az életben korán teszek meg valamit. A szerelmi nyavalygók, a segítségért kiáltok, az érzelgős pojácák miatt van olyan rossz híre az öngyilkosságnak, az ő idióta szokásuk, hogy elkapkodják a dolgot, mint egy rossz karmester. Az igazi öngyilkosság fegyelmezett, kimért bizonyosságként következik be. Önző dolog az öngyilkosság, így prédikálnak a népek. A hivatásos egyházfiak, mint Pater is, még tovább mennek, s azt kiáltják, gyávaság, atrocitás az élőkkel szemben. Sokféle okból hangoztatják ezeket az elképzeléseket a fajankók: némelyik a vádaskodást akarja elkerülni, mások a jellemszilárdságukkal hivalkodnak, van, aki a haragját éli ki, s van, aki sosem tapasztalt komoly szenvedést, s ezért képtelen az együttérzésre. Pedig milyen távol áll a gyávaság az öngyilkosságtól! Ellenkezőleg, jelentős bátorság kell hozzá. A japánok látják ezt a dolgot helyesen. Önzés ellenben elvárni másoktól, hogy elviseljék az elviselhetetlen létet, csak hogy megtakarítsanak a családnak, barátoknak és ellenségeknek egy kis lelki munkát. Egyedül az az önzés az öngyilkosságban, ha idegeneket rákényszerítünk, hogy ocsmány, groteszk dolgok tanújává váljanak. Ezért hát vastag turbánba bugyolálom a fejemet, rátekerek minden törülközőt, hogy tompítsák a hangot és fölitassák a vért, és a fürdőkádban fogom csinálni, nehogy bepiszkoljam a szőnyeget. Tegnap este becsúsztattam egy levelet az igazgató irodájának küszöbe alatt – reggel nyolckor megtalálja –, melyben értesítem egzisztenciális státuszom változásáról, úgyhogy némi szerencsével egy ártatlan szobalány sem lesz kitéve kellemetlen meglepetésnek. Látja, én gondolok a kisemberekre.

Ne engedje, hogy azt híreszteljék, szerelemből öltem meg magam! Nevetséges volna. Egy pillanatra valóban belebolondultam Eva Crommelynckbe, de mindketten tudjuk a szívünk mélyén, ki volt életem igaz szerelme.

Intézkedtem, hogy ezt a levelet, a Ewing-könyv megtalált felét és az elkészült kéziratot egy dossziéban átvehesse a Royalban. A Jansch-pénzből fizesse ki a kiadását, és küldjön mindenkinek példányt, akit fölsoroltam a csatolt listán. A családom ne tehesse rá a kezét egyetlen példányra sem, bármi történjék. Pater csak sóhajtana, megjegyezné, hogy „hát azért ez nem az Eroica, ugyebár”, és bezárná egy fiókba. Pedig páratlan remekmű. Szkrjabin Fehér miséjének visszhangjai, Sztravinszkij elveszett lábnyoma, kromatikus emlékeztetők Debussy holdvilágosabb hangulataira, de valójában fogalmam sincs, honnan jön az egész. Éber álom. Soha többé nem leszek képes akárcsak századannyira jót írni. Bárcsak szerénytelenség volna tőlem ilyet mondani, de nem az. A Felhőatlasz szextett magába foglalja az életemet. Sőt a Felbőatlasz az életem. Jómagam már csak kiégett tűzijáték vagyok, de legalább valóban tűzijáték voltam.

Obszcén egy teremtmény az ember. Mennyivel inkább volnék muzsika, mint egy nagy köteg cső, amely pépes anyagokat keringet magában, míg végül csúf szivárgások közepette végleg fölmondja a működést.

Itt a Luger. Még tizenhárom perc. Remegek kissé, természetesen, de erősebb a szeretetem, amit e kóda iránt érzek. Borzongató, hogy Adrianhez hasonlóan én is tudom, hogy mindjárt meghalok. Büszkeség van bennem, hogy elintézem és lezárom. Bizonyosság. Ha lehámozzuk a sok hiedelmet, amit a nevelőnők, iskolák és államok raktak ránk, a mélyben ott a kitörölhetetlen igazság. Róma hanyatlása és bukása újra elkövetkezik. Cortazar újra tengerre száll, később pedig Ewing is. Adriant újra robbanás szaggatja szét, maga meg én újra a korzikai csillagok alatt alszunk, én újra Bruges-be jövök, beleszeretek Evába és kiszeretek belőle, maga újra olvassa levelemet, s a Nap újra kihűl. Nietzsche gramofonlemeze. Ha véget ér, az Öreg lejátssza újra, majd újra, végtelen időkön át.

E körforgásnak mit sem számít az idő. Nem leszünk halottak sokáig. Amint a Lugerem elbocsát innen, a következő születésem egyetlen szívverés múlva bekövetkezik. Tizenhárom év múlva újra találkozunk a Greshamben, tíz évre rá pedig ugyanitt fogok ülni, ebben a szobában, ugyanezzel a fegyverrel kezemben, s ugyanezt a levelet fogalmazom, szívemben tökéletes elszánással, amilyen tökéletes a szextettem is. Vigasztalóak ezek az elegáns bizonyosságok.

Sunt lacrimae rerum.[58]

R. F.

ADAM EWING CSENDES-ÓCEÁNI NAPLÓJA

December 8-a, vasárnap

Az Úr napját nem ülik meg a Prófétanőn, tehát ma reggel Henry és jómagam elhatároztuk, hogy rövid bibliaolvasást tartunk kabinjában az Occan Bay-i gyülekezet „alsó-egyházi” stílusában, „áthidalva” a reggeli és délelőtti őrséget, hogy mind a jobb, mind a bal oldali váltás csatlakozhasson. Sajnálkozva írom, hogy egyik váltás egyetlen embere sem kockáztatta megjelenésével az első tiszt neheztelését, mi azonban nem csüggedve kitartunk igyekezetünkben. Rafael fent volt az árboccsúcson, és imánkat háromszoros „Föld a látóhatáron!” kiáltásával szakította meg.

Idő előtt abbahagytuk az istentiszteletet, és álltuk a tengeri permetet, hogy lássuk, amint föld merül fel az imbolygó látóhatáron. – Raiatea – tudatta velünk Mr. Roderick a Társaság-szigetcsoportból. (A Prófétanő ismét keresztezi az Endeavour útját. Maga Cook kapitány nevezte el a szigetcsoportot.) Vajon partra szállunk-e, tudakoltam. Mr. Roderick igenlően válaszolt: – A kapitány meg akarja látogatni az egyik missziót. – A szigetek már növekedni látszottak, és háromheti óceán-szürkeség és vakító kékség után szemünk örvendett a mohával lepett, vízesésektől csillámló, változatos őserdővel borított hegyoldalak láttán. A Prófétanő tizenöt csomónyi vízen futott, ami azonban oly tiszta volt, hogy a szivárványos korallok is láthatóvá váltak. Henryvel éppen azon törtük a fejünket, mi módon nyerhetnénk el Molyneux kapitány engedélyét, hogy partra szállhassunk, amikor éppen az említett bukkant elő a fedélzeti felépítményből, szakálla megnyírva, homlokfürtje beolajozva. Nemhogy, szokása szerint, nem vett rólunk tudomást: éppen ellenkezőleg, hozzánk lépett, oly barátságos mosollyal, mint holmi zsebmetsző. – Mr. Ewing, dr. Goose, szíveskednének elkísérni ma délelőtt az első tisztet és magamat a partra, ama szigeten? Metodista település fekszik az északi part egy öblében, „Nazareth”-nek nevezték el. Érdeklődő természetű urak szórakoztatónak találhatnák a helyet. – Henry lelkesen fogadta az ajánlatot, én sem tartózkodtam a beleegyezéstől, ámbár bizalmatlan voltam a vén mosómedve indítékait illetően. – Megegyeztünk – jelentette ki a kapitány.

Egy óra múltán a Prófétanő horgonyt vetett Bethlehem Bayben, egy passzátszelektől védett fövenyes parton a Nazareth-fok kanyarulatánál. A parton egy sor egyszerű, cölöpökre épült, zsúpfedelű lakhely állt közel a vízhez, lakosai (ha jól ítéltem meg) keresztségben részesült indiánok. Ezek fölött műveltebb kezek által összerótt tucatnyi faház állt, és még magasabban, a dombtető alatt, fehér kereszttel megjelölt büszke templom. A nagyobbik szkiffet eresztették le használatunkra. Négy evezőse Guernsey, Bentnail és két hajósinas volt. Mr. Boerhaave inkább egy manhattani szalonba, mintsem a parti fövenyre illő kalapot és mellényt öltött. Jócskán vízben gázoltunk, de ennél nagyobb baj nélkül értünk partot, ahol azonban az aranyló jázmin és a karmazsinvörös trombitavirág alatt lihegő polinéziai kutya volt a gyarmatiak egyetlen küldötte. Sem a partvonal kunyhói, sem a templomig kanyargó „Főutca” nem mutatták emberi lét semmiféle jelét. – Húsz ember, húsz muskéta – jegyezte meg Mr. Boerhaave –, és ebédidőre miénk lenne a hely. Elgondolkodtató, ugyebár, uram? – Molyneux kapitány megparancsolta az evezősöknek, várakozzanak az árnyékban, míg mi felkeressük „a kincstárban ülő királyt”. Gyanúm – miszerint a kapitány újsütetű jó modora csupán a felületet horzsolja – igazolódott, amikor a kereskedelmi raktárt bedeszkázva találván kacskaringósat káromkodott. – Ki tudja – morfondírozott a hollandus –, a niggerek talán kitértek az új hitből, és csemegének felfalták lelkészüket?

Harangszó kondult a templomtoronyban, és a kapitány homlokára csapott. – A f...be is, mit is gondoltam? Hisz az Úr napja van, és I.....re, ezek a szent sz..ok alighanem a rozoga templomukban rikácsolnak! – Felmásztunk a kanyargós úton a meredek dombra, léptünket visszafogta Molyneux kapitány podagrája. (Jómagam fojtogató légszomjat érzek, amikor megerőltetem magamat. Emlékezve a Chatham-szigeteken tapasztalt életerőmre, aggaszt, mily súlyosan megterheli szervezetemet az élősködő.) Nazareth imaházát épp akkor értük cl, amikor kibukkant a gyülekezet.

A kapitány megemelte kalapját, és szívélyes üdvözletet harsogott: – Üdvözlet! Jonathon Molyneux vagyok, a Prófétanő kapitánya. – Karját lendítve mutatott az öbölben veszteglő hajónkra. A nazarethiek nem voltak ily szívélyesek, a férfiak óvatos biccentéssel üdvözöltek minket, asszonyaik-leányaik legyezőjük mögé bújtak. – Hívják Horrox tiszteletest! – visszhangzott a templom mélyén, ahonnan helybéli elfoglalói kitódultak a látogatók megtekintésére. Hatvannál több felnőtt férfit és nőt számláltam meg, akiknek mintegy harmada fehér volt, „ünneplőben” (amit kétheti utazás árán sikerült beszerezniük a legközelebbi rőfös üzletből). A feketék leplezetlen kíváncsisággal bámultak minket. A bennszülött asszonyok tisztes öltözéket viseltek, de nem együket golyva rútította. A fehér bőrű úrnőjüket pálmalevél-napernyővel védelmező fiúk el-elvigyorodtak. Polinéziaiak egy kivételezett osztaga fehér feszülettel hímzett, takaros barna vállszalagot viselt, afféle egyenruha gyanánt.

Ekkor egy ágyúgolyó alkatú férfiú szökellt elő, akinek papi ruházata elárulta hivatását. – Én – jelentette a pátriárka – Giles Horrox vagyok, Bethlehem Bay lelkésze és a Londoni Misszionárius Társaság képviselője Raiateán. Közölje, uram, mi járatban van, de sietve.

Molyneux kapitány ekkor bemutatást eszközölt, amelyben bennfoglaltatott Mr. Boerhaave („a Holland Reformista Egyházból”), dr. Henry Goose („a londoni úri társaság orvosdoktora, egykor a Fidzsi Misszióból”), valamint Mr. Adam Ewing („amerikai törvényszéki jegyző”. Most végre átláttam a gazfickó kis játékán!)

– Horrox tiszteletes és Bethlehem Bay neve tiszteletnek örvend köztünk, a Csendes-óceán déli szakaszán hajózó vándor hívők között. Reméltük, hogy az önök oltára előtt ünnepelhetjük meg az Úr napját – pillantott bánatosan a templomra a kapitány de sajnos ellenszél akadályozta érkezésünket. Ám abban legalább reménykedhetem, hogy a gyűjtőpersely még nem zárult le?

Horrox tiszteletes szemügyre vette kapitányunkat. – Ön istenfélő hajónak a kapitánya, uram?

Molyneux kapitány a földre irányozta alázatosnak szánt pillantását. – Sem oly istenfélő, sem oly derék, mint az ön Egyháza, uram, de valóban, Mr. Boerhaave és jómagam minden tőlünk telhetőt megteszünk a gondjainkra bízott lelkekért. Sajnálattal mondhatom, a küzdelem szüntelen. Mihelyt hátat fordítunk, a tengerészek újra felveszik ledér szokásaikat.

– Ó, kapitány – szólalt meg egy csipkegalléros hölgy –, nekünk Nazarethben is megvannak a visszaesőink! Bocsássa meg hitvesem óvatosságát. A tapasztalat arra tanít, hogy az úgynevezett keresztyén zászló alatt hajózó hajók legtöbbje nem hoz egyebet, csupán kórt és részegeskedőket. Fel kell tételeznünk a bűnt, míg ki nem derül az ártatlanság.

A kapitány ismét meghajolt. – Asszonyom, nem élhetek megbocsátással, ahol nem esett és nem fogadtatott sérelem.

– Bőségesen indokoltak az önök előítéletei a tenger ama „vizigótjai” iránt, Mrs. Horrox – csatlakozott a beszélgetéshez Mr. Boerhaave –, én azonban egyetlen csepp grogot el nem tűrök a mi Prófétanőnk fedélzetén, bármennyire üvöltöznek is az emberek! És üvöltöznek bizony, én azonban viszonzom az üvöltést: „Az egyetlen lélekmelegítő, amelyre szükségetek van, a Szentlélek!”, s üvöltésem mind hangerőben, mind kitartásban túltesz az övékén!

A színielőadás elérte a kívánt hatást. Horrox tiszteletes bemutatta két leányát és három fiát, kik valamennyien itt születtek Nazarethen. (A leányok akár ha egy leánynevelő intézetből léptek volna ki, ám a fiúk bőre keményített gallérjuk alatt oly napégette volt, akár a kanakáké.) Bármennyire ellenemre volt, hogy belevonjanak a kapitány maskarádéjába, szerettem volna többet megtudni e sziget teokráciájáról, hagytam tehát, hogy magukkal sodorjanak az események. Társaságunk hamarosan elért Horroxék parókiájára, mely lakhely a déli félteke bármilyen kisebb konzuljának is becsületére vált volna. Nagy szalonjának üvegablakai voltak, és tulipánfa bútorai; ezenkívül a parókiához tartozott még egy nappali szoba, két kunyhó a cselédeknek, valamint egy ebédlő, ahol hamarosan friss zöldséggel és zsenge disznósülttel vendégeltek meg. Az asztalnak mindegyik lába egy tál vízben állt. – Hangyák – magyarázta Mrs. Horrox –, Bethlehem egyetlen átka. A tetemeket időnként el kell távolítani, nehogy a hangyák utat építsenek maguknak belőlük.

Bókkal illettem a lakást. – Horrox tiszteletes – tudatta büszkén a ház asszonya – ácsmesterséget tanult Gloucester megyében. Nazareth legnagyobb részét a tulajdon kezével építette. A pogány elmére ugyanis mély benyomást gyakorolnak a tárgyi javak. „Mily tiszták és takarosak a keresztyének házai!”, gondolja. „Mily mocskosak a mi kalyibáink! Mily nagylelkű a fehérek Istene! Mily fukar a miénk!” Ily módon új hívek toborozhatok az Úrnak.

– Ha újra élhetném az életemet – jelentette ki a legcsekélyebb pirulás nélkül Mr. Boerhaave a misszionárius önzetlen hivatását választanám. Tiszteletes, itt jól kifejlett missziót látunk, mélyre hatoló gyökerekkel, de hogyan kezdi az ember a térítés munkáját egy sötétségben élő parton, amelyet keresztyén láb még nem tapodott?

Horrox tiszteletes a kérdező mögött a leendő előadó teremre pillantott. – Kitartás, uram, együttérzés és törvény. Tizenöt esztendeje fogadtatásunk ezen öbölben nem volt oly szívélyes, mint az önöké, uram. Látja, uram, azt az üllőformájú szigetet nyugat felé? Borabora néven nevezik a feketék, de „Spárta” alkalmasabb név volna, oly harciasak voltak a harcosai! Bethlehem Bay partján harcoltunk, és néhányunk elesett. Ha pisztolyaink nem győzedelmeskednek az első hét csatáiban, nos, álom maradt volna Raiatea missziója. Ám az Úr akarata szerint fáklyát gyújthattunk itt, és fáklyánk azóta is ég. Fél esztendő múltán áthozhattuk az asszonynépet Tahitiról. Sajnálom a bennszülöttek halálát, de mihelyt az indiánok meglátták, Isten hogyan oltalmazza nyáját, nos, még a legdurvábbak is kérleltek bennünket, hogy küldjünk prédikátorokat.

Mrs. Horrox vette át a történet fonalát. – Mikor a himlő megkezdte halálos munkáját, a polinéziaiaknak támaszra volt szükségük mind lelki, mind anyagi tekintetben. Részvétünk akkor a szent forráshoz vezette a pogányokat. Most a Szent Törvény feladata, hogy nyájunkat távol tartsa a Kísértéstől – és a martalóc tengerészektől. Kiváltképpen a bálnavadászok vetnek meg bennünket, amiért az asszonynépet szemérmetességre és szerénységre oktatjuk. Férfiaink nem hagyhatják, hogy fegyvereik elrozsdálljanak.

– És mégis: ha hajótörést szenvednének – jegyezte meg a kapitány –, fogadni mernék, hogy ugyanazok a martalócok kérlelnék a Sorsot, olyan helyen vetné partra őket, ahová ugyanazok az „átkozott misszionáriusok” hozták az Igét, nemde?

Méltatlankodó és általános volt az egyetértés.

Kérdésemre, hogyan alkalmazzák a törvényt és óvják a rendet a Haladás ezen magányos előőrsén, Mrs. Horrox válaszolt. – Templomunk Tanácsa – az uram és három bölcs elöljáró – hozzák meg a szükségesnek ítélt törvényeket, imádság útmutatásával. Krisztusi Gárdánk tagjai – bizonyos bennszülöttek, akik az Egyház hű szolgáinak bizonyultak – alkalmazzák e törvényeket, és cserében hitelt kapnak férjem boltjában. Az éberség létfontosságú, különben jövő hétre... – Mrs. Horrox megborzongott, mintha a hittagadás fantomjai járnának hula táncot a sírján.

Vacsora végeztével átmentünk a szalonba, ahol egy bennszülött fiú hideg teát szolgált fel csinos tökhéj-csészékben. – Uram – kérdezte Molyneux kapitány –, hogyan alapít az ember oly hatékony Missziót, mint az öné?

Horrox prédikátor érezte, hogy megfordul a szél, és új szemmel mérte végig a kapitányt. – Maránta-keményítő és kókuszolaj téríti meg a költségeket, kapitány. A feketék ültetvényeinken dolgoznak, hogy fizessék az iskolát, a biblia tanulmányozását, valamint a templomot. Ha Isten is úgy akarja, egy héten belül bőséges lesz a kopratermésünk.

Megtudakoltam, vajon az indiánok szabad akaratukból munkálkodnak-e.

– Természetesen! – kiáltott fel Mrs. Horrox. – Ha engednek a tunyaságnak, tudják, hogy Krisztus gárdistái megbüntetik őket.

Tudakozódni kívántam, mi váltja ki a büntetést, ám ismét Molyneux kapitány ragadta magához a társalgás fonalát. – Az önök misszionárius társaságának hajója szállítja e romlandó árukat a Horn-fok körül Londonba?

– Helyes a vélekedése, kapitány.

– Fontolóra vette-e, Horrox tiszteletes, mennyivel biztonságosabb világi lábon állna az önök Missziója – s ezáltal a lelki missziójuk is –, ha a Társaság-szigetekhez közelebb lenne megbízható piacuk?

A prédikátor rászólt a felszolgáló fiúra, hogy hagyja el a szobát. – Hosszasan tanulmányoztam e kérdést – de hol is adhatnánk el a terményeinket? Mexikó piaca kicsiny, és ki van téve banditáknak. Cape Town megvesztegethető fináncok és mohó afrikánerek szövetsége. A Dél-kínai-tengeren nyüzsögnek a kíméletlen, orcátlan kalózok. A batáviai hollandusok kiszipolyozzák az embert. Ne vegye sértésnek, Mr. Boerhaave.

– Mr. Ewing – mutatott rám a kapitány (elhallgatott, mielőtt felfedte javaslatát) – ...a kaliforniai San Franciscóból származik. Önök bizonyára tudják, hogy ez a település hétszáz lélek hitvány városából... negyedmilliós metropolisszá növekedett? Minden nép-számlálást megcsúfol! A Mennyei Birodalom polgárai, chileiek, mexikóiak, európaiak, mindenféle színű idegenek áramlanak oda naponta. Egy tojás... Mr. Ewing, kérem, szíveskedjék közölni velünk, mennyit fizetnek ma egy tojásért San Franciscóban?

– Egy dollárt, ahogy feleségein írta.

– Egy jenki dollárt egy közönséges tojásért (Molyneux kapitány mosolya, akár egy mumifikálódott krokodilusé, amelyet egyszer egy louisianai divatáruboltban láttam felfüggesztve). – Nos, ez egy önhöz hasonló intelligenciájú férfiúnak bizonyára ad némi gondolkodni valót?

Mrs. Horroxot sem ejtették azonban a fejére. – Azt az aranyat hamarosan kibányásszák.

– Valóban, asszonyom, ám San Francisco éhes, zajongó, meggazdagodott városa – alig háromheti hajózásra egy olyan derék szkúnernek, mint az én Prófétanőm – megmarad, és rendeltetése kristálytiszta. San Francisco lesz a Csendes-óceán Londonja, Rotterdamja, New Yorkja!

Capitán de la casánk egy halszálkával piszkálta a fogát. – Ön hinné-e, Mr. Ewing, hogy a mi ültetvényeken termelt áruink szép árat érnének el az ön nagyvárosában – (mily különös hallani, ha az ember szülővárosát így minősítik!) – pillanatnyilag, valamint az aranyláz elükével is?

Igazmondásom kártya volt Molyneux kapitány kezében, amelyet galád előnyére játszott ki, de éppoly kevéssé óhajtottam hazudni a bosszantására, mint a segítségére lenni. – Hiszem – válaszoltam.

Giles Horrox levetette papi gallérját. – Hajlandó elkísérni hivatalomba, Jonathon? Meglehetősen büszke vagyok a tetejére. Magam terveztem, hogy ellenálljon a szörnyű tájfunnak.

– Valóban, Giles? – kérdezte erre Molyneux kapitány. – Kérem, vezessen.

Noha dr. Henry Goose neve mind a mai reggelig ismeretlen volt Nazarethben, mihelyt Bethlehem asszonynépe megtudta, hogy híres angol seborvos szállt partra, mindenféle nyavalyájuk eszükbe jutott, és hamarosan népes ösvény vezetett a parókiáig. (Mily különös ismét a szebbik nem társasága a csúnyábbikkal annyi napon át tűrt összezártság után!) Nagylelkű barátom egyetlen látogatót sem utasított el, Mrs. Horrox szalonja tehát kineveztetett orvosi rendelőnek, és teleaggattatott lepedőkkel, megfelelő válaszfalak gyanánt. Mr. Boerhaave visszatért a Prófétanőre, hogy több helyet teremtsen a hajófenékben.

Horroxék engedélyét kértem, hogy felderíthessem a Bethlehem-öblöt, ám a part elviselhetetlenül forró volt, a homoklegyek dögvészesek, követtem hát lépteinket vissza a „Főutcán”, a templom felé, honnan zsoltár hangja szűrődött ki. Úgy határoztam, részt veszek a délutáni istentiszteleten. Egyetlen lélek, egyetlen kutya, még egyetlen bennszülött sem zavarta meg az ünnepi csendet. Bekukkantottam a homályos templomba, és oly sűrű volt odabent a füst, hogy – tévesen – azt hittem, lángokban áll az épület! Az ének elhallgatott, helyét köhögőkórus vette át. Ötven fekete hát látványa tárult elém, és rádöbbentem, hogy a levegőben a sűrű füst nem tűzé, nem is tömjéné, hanem durván vágott dohányé – mivel minden egyes férfiú pipán pöfékelt.

Egy gömbölyded fehér ember állt a szószéken, és prédikált ama hibrid nyelven, az Antipódusok cockney-ján. A keresetlen vallásosság e megnyilvánulása nem sértett, míg a „prédikáció” tartalmára fény nem derült. Idézem: „Így esett aztán, hogy Szent Péter, akit Miszter Jézus Pipás Péternek nevezett, elgyött Rómából, és felokosította ama horgas orrú zsidókat Palesztinában, hogyan is állnak a dohánnyal, és éppen erre okítalak most titeket, értem? – Itt félbeszakította beszédét, hogy egyik hallgatójának adjon útbaigazítást. – Nem, Kormos, éppen hogy fordítva műveled. Idesüss, a dohányt éppenséggel a kövérebbik végébe kell gyömködni, úgy, úgy, ej, azt az árgyélusát, hányszor mondjam, ez itten a szára, ez meg a r....t feje! Odasüss, ahogyan Sáros műveli amott, no, hadd mutassam!”

Egy keshedt, görnyedt fehér ember támaszkodott egy – mint később megtudtam: száz meg száz, polinéziai nyelven kinyomtatott Szentírást tartalmazó – szekrénynek (egy példányt kérnem kell emlékül, mielőtt távoznánk), szemmel tartva a füstös műveletet. Suttogva adtam tudtára jelenlétemet, hogy ne vonjam el a dohányzók figyelmét a prédikációról. A fiatalember Wagstaff néven mutatta be magát, és elmagyarázta, hogy a szószék elfoglalója a „Nazarethi Dohányzó Iskola igazgatója”.

Megvallottam, számomra ismeretlen ez az intézmény.

– A Tahiti misszióbeli Upward atya elgondolása. Értse meg, uram, a jellegzetes polinéziai megveti a szorgoskodást, hiszen nincs semmiféle oka értékelni a pénzt. „Ha én éhes”, mondja, „én megyek és szedek vagy fogok valamit”. „Ha én hideg, mondom asszony: »Szőjél!«„ Mindketten tudjuk, Mr. Ewing, tunya kezek számára miféle teendőt talál az ördög. Ám ha az efféle ilyen-meg-olyan lajhárba beleoltjuk a sóvárgást ezen ártalmatlan növény iránt, pénzkeresésre ösztökélhetjük, hogy megvehesse a dohányát – nem italt, ugyebár, csupán dohányt – a misszió kereskedelmi állomásán. Találékony gondolat, nemde?

Miféle ellenvetéssel élhettem volna?

Kihunyóban a fény. Gyermekhangokat hallok, egzotikus madarak rikoltásait, a barlangot ostromló dagály zaját. Henry a mandzsettagombjaival bajlódik. Mrs. Horrox, kinek vendéglátását élvezzük ma este Henry és jómagam, cselédjével üzent, hogy feltálalták a vacsorát.

December 9-e, hétfő

Tegnapi elbeszélésem folytatása. Minekutána a dohányzó iskolát elbocsátották (több diákja szédelgett és hányingerrel küszködött, ám oktatójuk, egy vándor dohányárus megnyugtatott bennünket: „Semmi időbe nem telik, és horogra akadnak, akár a pöffedt hal!”), megtört a hőség, bár a Nazareth-fok még gőzölgött az izzó napsütésben. Mr. Wagstaff velem tartott a Bethlehem Baytől észak felé húzódó erdős földszakasz mentén. Vezetőm, egy gravesendi káplán legifjabb fia gyermekkora óta vonzódott a misszionárius hivatáshoz. A Társaság a Horrox prédikátorral történő megegyezés után ideküldte, hogy vegyen nőül egy nazarethi özvegyasszonyt, Elizát, született Mapple, és legyen az özvegy Daniel fiának atyja. Májusban érkezett e partokra.

Micsoda szerencse, jelentettem ki, hogy ilyen Édenben élhet, ám nyájaskodásom kipukkasztotta a fiatalember hangulatát. – Magam is így hittem az első napokban, uram, de ma már valóban nem tudom. Ez az Éden valóban szemnek tetsző hely, ám minden élőlény elvadul itt, annyira harap és karmol. Az Istenhez térített pogány megmentett lélek, tudom, ám a nap sosem szűnik meg égetni, és a hullámok, valamint a kövek állandóan oly fényesek, hogy sajog a szemem, mire leszáll az alkony. Olykor mindent megadnék az Északitenger ködéért. Mi tagadás, ez a hely a lelkünket is megerőlteti, Mr. Ewing. Nejem kisleány kora óta itt él, de számára ez sem jelent könnyebbséget. Az ember azt hinné, a vadak hálásak, hiszen iskolázzuk, gyógyítjuk őket, elfoglaltságot és örök életet hozunk nekik! Ó, mondogatják is elég szépen, hogy „Kérem, uram” és „Köszönöm, uram”, ám az ember itt – ütött szívére Wagstaff – semmit nem érez. Igen, látszatra szinte Éden, de valójában Raiatea elbukott hely, ugyanolyan, mint mindenütt, igen, kígyó ugyan nincs, ám az ördög itt is éppúgy űzi mesterségét, mint bárhol másutt. A hangyák! Mindenhová beférkőznek a hangyák. Ételbe, ruhába, még az orrunkba is. Míg meg nem térítjük az átkozott hangyákat, sosem lesznek igazán a mieink e szigetek.

Megérkeztünk szerény lakhelyéhez, amelyet nejének első férje ácsolt. Mr. Wagstaff nem invitált be, ám bement, és hozott egy flaska vizet sétánkhoz. Megkerültem a szerény előkertet, ahol egy fekete kertész kapált. Megkérdeztem, mit termel.

– David néma – kiáltotta az ajtóból egy laza, mocskos kötényt viselő asszony. Sajnálatos módon megjelenését és modorát egyként hanyagnak írhatom le. – Maga az angol doktor, aki Horroxéknál lakik?

Elmagyaráztam, hogy amerikai nótárius vagyok, és megkérdeztem, vajon Mrs. Wagstaff-fal beszélek-e.

– Jegygyűrűm és házasságlevelem tanúsága szerint igen.

Goose doktor rögtönzött rendelést tart Horroxéknál, mondtam, ha netán konzultálni óhajtana vele. Megnyugtattam Henry orvosi kiválósága felől.

– Elég kiváló, hogy engem elvarázsoljon innen, kárpótoljon az itt elpazarolt évekért, és Londonba telepítsen, évente háromszáz font jövedelemmel?

E kérés meghaladja barátom erőit, ismertem be.

– Akkor a maga kiváló orvosa nem tehet értem semmit, uram.

Vihogást hallottam a hátam mögül a bozótból, megfordultam, és egy sereg fekete kisfiút pillantottam meg (érdekes volt megfigyelnem annyi világos bőrű ivadékát vegyes házasságoknak). Ügyet sem vetve a gyermekekre visszafordultam, és egy tizenkét-tizenhárom esztendős fehér fiút láttam meg – éppoly mocskos volt, mint az anyja, és elsurrant Mrs. Wagstaff mellett, aki nem is akarta megállítani. Fia éppúgy désahabillé[59] ugrándozott, mint bennszülött játszótársai! – Hohó, fiatalember – szóltam rá –, nem ér napszúrás, ha így szaladgálsz? – A fiú kék szemében állati tekintet villant, és polinéziai nyelven elvakkantott válasza épp annyira meghökkentett, amennyire a kis feketéket mulattatta, kik akár egy szöcskenyáj szökkentek tova.

Mr. Wagstaff felettébb izgatottan követte a fiút. – Daniel! Jöjj vissza! Daniel! Tudom, hogy hallasz! Elverlek! Hallod? Elverlek!

– Visszafordult nejéhez. – Mrs. Wagstaff! Azt óhajtja, hogy fia vadember módjára nőjön fel? Legalább késztesse a fiút, hogy hordjon ruhát! Mit fog gondolni Mr. Ewing?

Mrs. Wagstaff ifjú férje iránti megvetése, ha palackoznák, patkányméregként volna eladható. – Mr. Ewing azt gondol, amit akar. Holnap távozik takaros szkúnerén, és magával viszi a gondolatait. Nem úgy, mint ön és én, Miszter Wagstaff, akik itt halunk meg. Minél hamarabb, Isten segedelmével. – Hozzám fordult. – Férjem nem tudta befejezni iskoláztatását, uram, tehát rám hárul a szerencsétlen feladat, hogy napjában tízszer magyarázzam el mindazt, ami nyilvánvaló.

Viszolyogván attól, hogy lássam Mr. Wagstaffnak nejétől elszenvedett megaláztatását, diplomatikusan meghajoltam, és visszavonultam a kerítésen kívülre. Hallottam, amint férfiúi felháborodást tipor el a női megvetés, és figyelmemet egy közeli madár dalára összpontosítottam, melynek refrénje fülemben így hangzott: – Toby nem szól, neeem... Toby nem szól...

Vezetőm jól látható komor hangulatban csatlakozott hozzám. – Elnézését kérem, Mr. Ewing, Mrs. Wagstaff idegei ma félelmetesen megviseltek. Kerüli az álom a hőség és a legyek miatt. – Biztosítottam, hogy a Déltengerek „örök délutánja” a legszívósabb alkatot is megviseli. Nyálkás lombok alatt haladtunk, végig a termékenyen burjánzó, elnyúló szárazföldön, és ujjvastagságú szőrös hernyókat potyogtatott ránk a törékeny szépségű papagáj virág.

A fiatalember elmesélte, hogyan biztosította a Misszió Mr. Wagstaff családját a jövendőbelijének makulátlan neveltetéséről. Florrox tiszteletes Nazarethbe érkezésének másnapján összeadta őket, míg a trópusok varázsa még elvakította az ifjú szemét. (Bizonytalan, vajon Eliza Mapple miért egyezett bele egy ilyen elrendezett házasságba: Henry úgy véli, a földrajzi szélesség, valamint az éghajlat „kibillenti” és hajlékonnyá teszi a gyengébb nemet.) Még meg sem száradt házasságlevelükön a tinta, midőn napvilágra kerültek Mr. Wagstaff újdonsült nejének „gyengeségei”, valóságos életkora és Daniel féktelen természete. A mostohaapa megkísérelte elpáholni új neveltjét, ez azonban oly „gonosz vádaskodáshoz” vezetett anyától, mostohafiútól egyaránt, hogy azt sem tudta, kihez forduljon. Horrox tiszteletes, ahelyett hogy segített volna Mr. Wagstaffnak, puhánynak minősítette, és mi tagadás, ez a férfiú tízből kilenc napon oly nyomorultul érzi magát, akárcsak Jób. (Bármilyen lehet Mr. Wagstaff balszerencséje, vajon összemérhető-e az agyi csatornán rágódó élősködő féreggel?)

Az ifjú bús gondolatait kézenfekvőbb dolgokkal eltérítendő, megkérdeztem, miért hever bibliáknak ekkora (és, mi tagadás, csupán könyvmolyok által látogatott) bősége a templomban érintetlenül. – Horrox tiszteletesnek kellene igazság szerint elmondania, ám, röviden, Matavia Bay Missziója fordíttatta le először az Úr Szavát polinéziai nyelvre, és az e bibliákat használó bennszülött misszionáriusok oly sok lelket térítettek meg, hogy Whitlock presbiter – Nazareth alapítóinak immár elhalálozott egyike – rávette a Missziót: ismételje meg a kísérletet itt. Valamikor ugyanis egy highgate-i vésnök inasa volt. így tehát puskákkal és szerszámokkal egyetemben az első misszionáriusok nyomdagépet, papírt, tintát, ólombetűk tálcáit, valamint papírbálákat hoztak magukkal. Bethlehem Bay megalapítása után tíz napon belül háromezer olvasókönyv nyomatott ki a missziós iskolák számára, amikor még ki sem ásták kertjeiket. Ezután következtek a nazarethi bibliák, és terjesztették az Igét a Társaság-szigetektől a Cook-szigetekig és Tongáig. Mára azonban elrozsdállt a nyomdagép, és ezer meg ezer biblia sír gazda után – vajon miért?

Nem tudtam válaszolni.

– Nincs elegendő indián. A hajók nyavalyák porát hordják ide, a feketék belélegzik, kórságba esnek, és hullanak, akár a legyek. A túlélőket egynejűségre és házasságra oktatjuk, de egyesülésük nem hoz gyümölcsöt. – Azon kaptam magam: eltűnődöm, vajon hány hónap telt el azóta, hogy Mr. Wagstaff utoljára mosolygott. – Megölni, amit az ember dédelgetne és kúrálna – vélte úgy látszik, ez a dolgok módja.

Az ösvény lent a tengernél végződött egy húsz láb hosszú és kétembernyi magasságú, morzsolódó fekete koralltömbnél. – Marae néven nevezik az ilyet – tájékoztatott Mr. Wagstaff. – Mint értesültem, a déltengereken mindenütt láthatók. – Felkapaszkodtunk, és jól láthattam a Prófétanőt, könnyű merülésnyire egy izmos úszónak. (Finbar épp egy dézsát ürített ki a hajó oldalánál, és látni véltem Autua fekete árnyképét a tatvitorlánál, amint kitekeri az elővitorla emelőjét.)

A marae eredete és célja felől tudakozódtam, és Mr. Wagstaff kurtán felvilágosított: alig egy nemzedékkel ezelőtt az indiánok rikoltozásukat és érvágásukat és áldozatukat hamis bálványaik előtt épp ezeken a köveken végezték, ahol most állunk. – Gondolataim visszatértek a Banquet-partra, Chatham-szigeten. – A Krisztusi Gárdisták minden feketét, aki ide mer lépni, alaposan megkorbácsolnának. De a bennszülött gyermekek a régi bálványoknak már a nevét sem tudják. Minden csupa patkányfészek és törmelék manapság. Egykor majd így végzi minden hit. Patkányfészkek és törmelék.

Pluméria szirmai vettek körül, illatuk rám telepedett.

Asztalszomszédom vacsoránál Mrs. Derbyshire volt, a hatodik évtizedben jócskán benne járó özvegyasszony, keserű és kemény, akár az éretlen makk. – Bevallom, nem kedvelem az amerikaiakat – adta tudtomra. – Az 1812-es háborúban megölték drága Samuel bácsikámat, Őfelsége tüzérségének ezredesét. – Kifejeztem (kéretlen) részvétemet, ám hozzátettem: annak ellenére, hogy az én szeretett atyámat angolok ölték meg ugyanabban a csatában, legközelebbi barátaim némelyike éppenséggel brit. A doktor túl hangosan kacagott, és felkiáltott: – Hurrá, Ewing!

Mrs. Horrox ragadta magához a társalgás kormányát, mielőtt túlságosan messzire merészkedtünk volna. – Az ön alkalmazói nagy bizalommal vannak a tehetsége iránt, Mr. Ewing, ha ilyen hosszú és fáradságos utazást igénylő ügyet bíznak önre. – Igen, válaszoltam, kellően magas rangú nótárius vagyok, hogy jelen megbízatást elnyerhessem, ám kellően kezdő írnok, hogy kénytelen legyek ugyanezt elfogadni. Értő kuncogás jutalmazta alázatosságomat.

Miután Horrox tiszteletes elmondta az áldást a teknőcleves táljai fölött, és Isten áldását kérte Molyneux kapitánnyal közös új üzleti vállalkozására, evés közben felettébb kedvelt tárgyról értekezett. – Mindig is hajlíthatatlanul vallottam, hogy az Úr a mi civilizáló világunkban nem a bibliai kor csodáiban nyilvánul meg, hanem a Haladásban. Az emberiséget a Haladás vezeti fel a lajtorján Isten elébe. Nem Jákob lajtorjáján, nem, inkább a „Civilizáció Lajtorjáján”, ha úgy tetszik. E lajtorja legmagasabb fokán az angolszászok állnak. A latinok egy-két fokkal alább. Még alább az ázsiaiak – szorgalmas fajta, nem tagadhatja senki, ám híjával a mi árja bátorságunknak. A sinológusok azt bizonygatják, hogy valamikor nagyságra törekedtek, de hol van a sárga bőrű Shakespeare, avagy a mandulaszemű da Vinci? No ugye. Még lejjebb, ott van a néger. A jóindulatúbbját rá lehet szoktatni a hasznos munkára, ám a féktelenebbje maga az ördög! Az amerikai indián is képes hasznos munkára a kaliforniai barrión, így van, Mr. Ewing?

Így van, hagytam rá.

– Ami pedig a mi polinézeinket illeti: aki Tahitira, Hawaiira vagy éppenséggel Bethlehemre látogat, egyetért velem, hogy a csendes-óceáni szigetvilág lakosa gondos tanítás révén elsajátíthatja az írástudás, a számtan és a jámborság ABC-jét, ezáltal magasabbra emelkedve, mint a négerek, és iparkodásban az ázsiaiakkal vetekedve.

Henry félbeszakította: a maorik, jegyezte meg, a haszonlesés, a diplomácia és a gyarmatosítás terén már D-E-F-ig jutottak el.

– Ez is csak engem igazol. Legutoljára, legalul, legkevesebbként következnek ama „javíthatatlan fajok”. Az ausztráliai őslakosok, patagóniaiak, különféle afrikai népek, et cetera, alig egy fokkal a nagymajmok felett, és oly megrögzött ellenségei a Haladásnak, hogy, akár a masztodon és a mamut esetében, tartok tőle, hogy számukra a létráról való gyors zuhanás – rokonaik, a berberek, a kanáriszigetiek, valamint a tasmánok után – még a legkedvezőbb kilátás.

– Ön tehát – kérdezte Molyneux kapitány, miután kikanalazta levesét – kipusztulásra utal?

– Igen, kapitány, valóban. A Természet törvénye kéz a kézben jár a Haladással. Tulajdon századunk lesz tanúja, amint az emberiség törzsei beteljesítik a faji vonásaikba rótt próféciákat. A Felsőbbrendű természetes létszámukra csökkenti a túlnépesedett vad fajokat.

Kellemetlen jelenetek következhetnek, ám az értelmi bátorsággal rendelkező embernek szeme se rebbenjen. Dicsőséges rend következik be, midőn valamennyi faj tudja, és – igen! – méltányolja helyét Isten civilizációs létrájának megfelelő fokán. Bethlehem Bay bepillantást enged a közeledő virradatba.

– Úgy legyen, tiszteletes – válaszolt Molyneux kapitány.

Bizonyos Mr. Gosling (Horrox tiszteletes legidősebb leányának jegyese) kezét tördelte kenetteljes elragadtatásában. – Ha bátorkodhatom, uram, ez olybá tűnik szememben, hogy szinte... igen, veszteség lenne hagyni, hogy az ön tantétele ne kerüljön a nyilvánosság elé, uram. „A Civilizáció Horrox-féle Létrája” lázba hozná a Királyi Társaságot!

– Nem, Mr. Gosling – válaszolt Horrox tiszteletes –, az én munkám ehelyütt van. A Csendes-óceán keressen magának más Descartes-ot, más Cuvier-t.

– Bölcsen teszi, tiszteletes – Henry lecsapott egy repülő rovart, és szemügyre vette a maradványait –, hogy e gondolatokat megtartja magának.

Vendéglátónk nem leplezhette bosszúságát. – Vajon miért?

– Nos, alapos vizsgálódással nyilvánvaló, hogy felesleges a tantétel, ahol elegendő az egyszerű törvény.

– És vajon miféle törvény lenne az, uram?

– „Goose két túlélési törvénye” közül az első. Így szól: „A Gyenge – eledel, mit az Erős kedvel”.

– Az ön „egyszerű törvénye” mindazonáltal vak az alapvető rejtélyre: „Miért uralja a fehér faj a világot?”

Henry kuncogott, képzeletbeli muskétát töltött meg, belenézett, szemét elszűkítve, majd megdöbbentette a társaságot: – Puff, puff, puff! Látják? Eltaláltam, mire elővehette volna a fúvócsövét!

Mrs. Derbyshire rosszalló Ó/-t hallatott.

Henry vállat vont. – Hol az alapvető rejtély?

Horrox tiszteletesnek elapadt a jókedve. – Ön arra utal, hogy a fehér faj nem isteni kegy által uralja a világot, hanem muskétája erejével? Ám az efféle állítás csupán ugyanaz a rejtély, kölcsönruhával álcázva! Minek köszönhető, hogy a muskéta a fehér emberhez talált utat, és nem, mondjuk, az eszkimókhoz vagy a pigmeusokhoz, hacsak nem a Mindenható fenséges akaratából?

– Fegyverzetünk – felelt meg a kérdésre Henry – nem egy reggel hullott az ölünkbe. Nem manna a Szinai egekből. Agincourt óta a fehér ember kifinomította és fejlesztette a puskapor tudományát, míg modern hadseregeink tízezrével nem állíthatják elő a muskétákat! „Aha”, mondja erre ön, „de miért mi, árják? Miért nem Ur egylábúi vagy Mauritius mandragorái?” Azért, tiszteletes, mert a világ minden faja közül a mi szeretetünk – vagy inkább mohóságunk – a kincs, az arany, a fűszerek és a domíniumok iránt, ó, legesleginkább a drága dominiumok iránt a leghevesebb, a legmohóbb, a leggátlástalanabb! Ez a mohóság, igen, ez fűti haladásunkat – hogy pokoli, avagy isteni cél felé, nem tudom. És ön sem tudja, uram. És engem nem is érdekel, csupán hálával viseltetem Teremtőm iránt, aki a nyertes oldalra vetett.

Henry szókimondását udvariatlanságnak értelmezték, és Horrox tiszteletes, ezen egyenlítő-vidéki Elba Napóleonja elvörösödött felháborodásában. Bókoltam háziasszonyunknak leveséért (bár valójában a féregölő iránti sóvárgásom miatt nehéz a legegyszerűbb étken kívül bármi egyebet megemésztenem), és tudakoltam, vajon a teknőcöket a közeli partokon fogják, avagy távolból hozzák be.

Később, ágyamban fekve a fülledt sötétségben, hallgatózó gekkók között, Henry bizalmasan közölte, hogy a napi rendelés „hisztériás napégette asszonyok parádéja volt, kik egyéb gyógyszert nem igényelnek, csupán divatárust, kalapost, főkötőkészítőt, parfümériát és nemük egyéb cifraságait”! „Rendelései”, fejtette ki, egy rész orvoslásból, kilenc rész locsogásból álltak. „Esküdnek rá, hogy a férjük a bennszülött asszonyokat döntögeti, és halálosan rettegnek, hogy elkapnak »valamit«. Zsebkendők használata általános.”

Bizalmas közlései kellemetlenül érintettek, és bátorkodtam megjegyezni, Henry talán némi tartózkodást tanúsíthatna, midőn vendéglátónkkal nem ért egyet. – Drága Adam, én gyakoroltam a tartózkodást, nem is kevéssé! Legszívesebben így ordítottam volna az ostoba vénségre: „Miért bűvészkedünk a tiszta igazsággal, vagyis hogy a sötétebb fajokat a sírjuk felé taszigáljuk, hogy elvehessük földjüket, kincseiket? A farkas nem ül barlangjában zákányos elméleteket gyártva fajokról, hogy igazolja, midőn felfalja a juhnyájakat! »Szellemi bátorság?« A valóságos »szellemi bátorság«, ha megszabadulunk e fügefalevelektől, és beismerjük: valamennyi nép zsákmányra éhes, ám a fehér zsákmányolok, a mi halálos kettősünkkel – a betegségek porával és a lőfegyverekkel – valóságos mintaképei vagyunk a zsákmányolásnak – tagadhatja bárki?”

Elkeserít, hogy egy elkötelezett gyógyító és szelíd lelkű keresztyén ilyen cinizmusnak adja meg magát. Kértem, hogy meghallgathassam Goose második túlélési törvényét. Henry a sötétben elvigyorodott, és torkát köszörülte: – A túlélés második törvénye kimondja, hogy nincs második törvény. Falj, vagy téged falnak fel. Ennyi az egész. – Hamarosan horkolni kezdett, engem azonban ébren tartott férgem, míg halványulni nem kezdett a csillagok fénye. Gekkók táplálkoztak és tappogtak halkan lepedőm fölött.

Izzó és bíborszín volt a hajnal, akár a maracuja[60]. Mindkét nembeli bennszülöttek baktattak fel a „Főutcán” a hegytetőre, a templom ültetvényére, ahol addig dolgoznak, míg elviselhetetlenné nem válik a délutáni hőség. Mielőtt Henryért és értem jött volna a szkiff, hogy visszavigyen a Prófétanő re, elmentem megfigyelni a kopra közt gyomláló munkásokat. Történetesen éppen az ifjú Mr. Wagstaff volt aznap délelőtt a felügyelőjük, és egy bennszülött fiúval kókusztejet hozatott nekünk. Óvakodtam attól, hogy a családjáról kérdezősködjem, ő pedig nem említette őket. Korbácsot hord, „de magam ritkán alkalmazom, ezért vannak itt a Krisztus Király Gárdistái. Én csak őrzöm az őrzőket.”

E tisztségviselők hárma figyelte társaikat, előénekelték a zsoltárokat („helybeli matróznótákat”), és megfeddték a henyélőket. Mr. Wagstaff kevésbé hajlott a társalgásra, mint tegnap, és udvariaskodásom hallgatásba fulladt, amelyet csupán az őserdő és a munkások hangjai törtek meg. – Ön ugyebár úgy véli, hogy szabad emberekből rabszolgát csináltunk?

Megkerültem a kérdést, mondván: Mr. Horrox elmagyarázta, hogy munkájukkal a Haladásnak a Misszió által behozott jótéteményeit fizetik meg. Mr. Wagstaff meg sem hallott. – Van a hangyáknak egy bizonyos törzse, az úgynevezett rabszolga-csinálók. Ezek a rovarok megrohanják a közönséges hangyák telepeit, ellopják a tojásaikat, és elviszik a maguk fészkébe, majd a kikelt tojások, vagyis a lopott rabszolgák lesznek a nagyobb birodalom munkásai, és álmukban sem jut eszükbe, hogy valamikor lopták őket. Nos, ha engem kérdez, Mr. Ewing, Urunk Istenünk e hangyákat mintaképnek teremtette. – Mr. Wagstaff tekintetét az ősi jövő súlya terhelte. – Akiknek szemük vagyon, látják.

Bizonytalan jellemű emberek engem is elbizonytalanítanak, és Mr. Wagstaff ezekhez tartozott. Kimentettem magam, és látogatásom legközelebbi céljához, nevezetesen a tanteremhez mentem. Itt mindkét színárnyalatú gyermek nazarénusok tanulmányozták az írást, a matematikát és az ábécéskönyvet. Mrs. Derbyshire tanítja a fiúkat, Mrs. Horrox a leányokat. Délutánonként a fehér gyermekek három pót-órányi oktatást kapnak a helyzetüknek megfelelő tananyagból (ámbár Daniel Wagstaff történetesen nem látszik fogékonynak oktatóinak mesterkedésére), míg feketébb játszótársaik szüleikhez csatlakoznak a földeken a minden esti vecsernye előtt.

Tiszteletemre rövid előadást rendeztek. Tíz leány, öt fehér, öt fekete egyenként felmondta a Tízparancsolatot. Ez után az „Ó, boldog hon, hol legjobban szeretnek” élvezetében részesültem; Mrs. Horrox kísérte őket egy pianínón, melynek múltja diadalmasabb volt a jelenénél. A leányokat ez után felszólították: intézzenek kérdéseket a látogatóhoz, ám csupán a fehér kisasszonyok emelték fel kezüket. – „Ismeri George Washingtont, uram?” (Sajnos, nem.) „Hány ló húzza az ön hintóját?” (Apósom négy lovat tart, magam azonban szívesebben lovagolok egyetlen paripán.) A legkisebbik megtudakolta: „Megfájdul-e a hangyák feje?” (Ha osztálytársainak kuncogása nem késztette volna könnyekre kérdezőmet, még ma is ott állnék, és a választ fontolgatnám e kérdésre.) A tanulók lelkére kötöttem, hogy éljenek a Biblia szerint, és engedelmeskedjenek feljebbvalóiknak, majd távoztam. Mrs. Horrox tudtomra adta, hogy a távozók régebben pluméria-füzerben részesültek, ám a Misszió vezetői erkölcstelennek ítélték a virágfüzért. – Ha ma virágfüzéreket engedélyezünk, holnap már tánc is lesz. Ha holnap tánc lesz... – Mrs. Horrox megborzongott.

Kár.

Délre az emberek berakodtak, és a Prófétanő az öbölben, kedvezőtlen szelek ellenében felhúzta a horgonyt. Henry és jómagam visszavonultunk a kantinba, hogy elkerüljük a tajtékot, valamint a szitkozódást. Barátom elbeszélő költeményt alkot, byroni szakaszokban „Autua, az utolsó moriori igaz története” címmel, és naplóírásomat meg-megszakítja kérdéseivel: vajon mi rímel a „vérfolyam”-ra? „Mint olyan?” „Szélroham?”

Emlékszem, minő bűnöket tulajdonít Mr. Melville a csendes-óceáni misszionáriusoknak a Typee című közelmúltbeli beszámolójában. Vajon ahogy a szakácsok, orvosok, nótáriusok, lelkészek, kapitányok és királyok, nem lehetnek-e az evangélisták is jók, avagy rosszak? Meglehet, a Társaság-szigetek és Chatham-sziget indiánjai boldogabbak lehetnének „felfedezetlenül”, ám így szólni pusztába kiáltott szó lenne. Ne tapsoljuk meg vajon Mr. Horrox és hittestvérei igyekezetét, hogy feljebb segítsék az indiánokat a „civilizáció lajtorjáján”? Vajon nem az emelkedés üdvözülésük egyetlen záloga?

A választ nem tudom, sem azt, hogy honnan nyertük ifjabb éveinkben e meggyőződést.

A Horroxék parókiáján töltött éjszakám során egy betörő hatolt be koporsómba, s midőn a galád nem találta tengerészládám kulcsát (a nyakamon hordom), megkísérelte feltörni a zárat. Ha sikerrel jár, Mr. Busby okiratai és dokumentumai már a csikóhalak abrakjául szolgálnának. Bárcsak kapitányunk olyan anyagból volna gyúrva, mint a tisztességes Beale kapitány! Nem merem Molyneux kapitányt megbízni értéktárgyaim őrzésével, és Henry óvott, nehogy „felzavarjam a darázsfészket” azzal, hogy szóba hozom a megkísérelt bűntettet Mr. Boerhaave-nál – a vizsgálat még felserkentené a fedélzet valamennyi tolvaját, hogy szerencsét próbáljon, mihelyt hátat fordítok. Úgy vélem, igaza van.

December 16-a, hétfő

Ma délben függőlegesen hatott a nap sugara, és elszabadult a „vonal átlépése” néven ismert szokásos bolondozás, minek során a „szüzek”, vagyis azok a tengerészek, akik első ízben haladnak át az Egyenlítőn, különféle kínzásokban és alámerítésben részesülnek, amit csak a ceremóniákat vezérlő tengerészek kitalálnak. Az értelmes Beale kapitány nem vesztegetett ilyesmire időt Ausztráliába tartó hajóutam során, ám a Prófétanő matrózaitól nem tagadták meg e vigalmat. (Úgy véltem, a „vigalom” minden fogalma Mr. Boerhaave szerint tiltott téma, míg tanúja nem lehettem, minő kegyetlenségeket tartalmaz az efféle „szórakozás”.) Finbar tudatta velünk, hogy a két „szűz” Rafael és Bentnail. Az utóbbi két éve hajózik a tengeren, de mindeddig csupán a Sydney-Cape Town útvonalon.

A délutáni őrszolgálat során az emberek fedelet borítottak az előfedélzet fölé, és a csörlő köré gyűltek, hol is „Neptun király” (Pocock, lehetetlen köntösben, felmosórongy-parókában) tartott udvart. A szüzeket a macskadaruhoz kötözték Szent Sebestyén módjára. – Mészáros és Mr. Firkász! – kiáltotta Pocock, megpillantva Flenryt és jómagamat. – A mi szűz nővéreinket óhajtják megmenteni a szablyámtól? – Pocock egy kötélbontó vassal járt táncot felettébb közönséges módon, és a matrózok kéjes röhögéssel tapsoltak. Henry kacagva visszavágott, mondván: Ő a szakálltalan szüzeket kedveli. Pocock viszonválasza a szüzek szőrzetéről leírhatatlanul közönséges volt.

Ő Fontoskodó Fensége visszafordult áldozataihoz. – Bentnail, Cape Townból és Söpredék, Börtöntöltelék-városból, készek vagytok-e, hogy belépjetek Neptun Fiainak Rendjébe? – Rafael, kinek gyermeki kedvét valamelyest felderítette a bohóckodás, fürge „Igenis, fenség!”-gel válaszolt, Bentnail komoran bólintott. Neptun elordította magát: – Neeeeem! Nem addig, míg le nem beretváljuk azokat a r....t pikkelyeket rólatok, alámerülők! Ide azzal a beretvakrémmel! – Torgny már hozott is sietve egy vödör kátrányt, amit kefével felkent a rabok képére. Ez után Guernsey bukkant fel, Amphitrité királynőnek öltözve, és beretvával távolította el a szurkot. A Cape Town-i vadember átkozódott, ami nagy vigasságot keltett a többiekben, valamint a beretva többszöri „megcsúszását” eredményezte. Rafael kellő józansággal, némán tűrte megpróbáltatását. – Ez már jobb – morgott Neptun, majd elordította magát: – Kössétek be a szemüket, és hajítsátok udvaromba a himpelléreket!

Neptun udvara nem volt más, mint egy hordó sós víz, amelybe Rafaelt fejjel belelódították, míg az emberek kórusban húszig nem számoltak, minek utána Neptun megparancsolta „udvaroncainak”: – Halásszátok ki a legújabb alattvalómat! – Rafael szeméről levették a kendőt, és a fiú a mellvédnek támaszkodva igyekezett legyőzni kábaságát.

Bentnail kevésbé készségesen engedelmeskedett. – Eresszetek, k... afiak! – ordította. Neptun király borzadva forgatta szemét. – Ne lássam többé a napvilágot, fiaim, ha ennek a káromló szájnak negyvenre nincs szüksége a legfinomabb sós léből! – A „negyven” elhangzásakor az afrikánert kiemelték, az meg üvöltözött: – Kiirtalak egytől egyig, disznók fiai, esküszöm, megteszem – mire általános vigasság közepette újabb negyven másodpercre alámerítették. Midőn Neptun kinyilatkoztatta, hogy a szerencsétlen leszolgálta büntetését, az már csak csukladozni, öklendezni tudott. Mr. Boerhaave ekkor berekesztette a vigadozást, és Neptun újdonsült fiai kenderkóccal meg egy darab mosdószappannal megtisztogatták ábrázatukat.

Finbar még vacsoránál is röhögött. Engem sosem késztet mosolyra a kegyetlenség.

December 18-a, szerda

Tajtékos tenger, alig leheletnyi szél, hőmérséklet folyamatosan 90° Fahrenheit körül. A legénység kimosta, és száradni felakasztotta függőágyait. Ma korábban kezdett sajogni a fejem, és Henry ismét megnövelte féregölő adagomat. Bárcsak ki ne apadna tartaléka, míg le nem horgonyzunk Hawaiin, mivel ha fokozódik a fájdalom, szétrepeszti koponyámat. Doktoromat másutt sok orbánc és epés kolera foglalkoztatja a Prófétanőn.

E délután szaggatott nyugvásomat kiáltozás szakította félbe, felmentem hát, és megláttam, hogy egy horogra akadt fiatal cápát lódítottak fel a fedélzetre. Jó ideig vergődött tulajdon csillogó rubintos levében, mire Guernsey valóban halottnak nyilvánította. Szája és szeme Tilda anyját idézte emlékezetembe. Finbar a fedélzeten darabolta a tetemet, és nem volt képes mindenestül tönkretenni ízletességét a hajókonyhán. A matrózok babonásabbja megvetően visszautasította ezt a csemegét, úgy okoskodván, hogy mivel a cápa köztudottan emberevő, cápahúst fogyasztani szinte kannibalizmus. Mr. Sykes hasznos délutánt töltött azzal, hogy a nagy hal bőréből csiszolópapírt készített.

December 20-a, péntek

Lehetséges, hogy álmomban csótányok lakmároznak rajtam? Ma reggel arra ébredtem, hogy egy csótány kúszik az arcomon, és orrlyukamból kíván táplálkozni. Hathüvelyknyi hosszú volt, valóban! Heves inger fogott el, hogy megöljem az óriás rovart, ám zsúfolt, komor kabinomban ő volt előnyben. Panaszkodtam Finbarnak, aki ösztönzött, fizessek egy dollárt különlegesen képzett „csótányfogó-patkányért”. Később kétségtelenül egy „patkányfogó-macskát” kíván majd eladni nekem, hogy lebírja a csótány-patkányt, majd macskafogó-kutyára lesz szükségem, és ki tudja, hol végződik mindez?

December 22-e, vasárnap

Hőség, olyan hőség, hogy olvadozom, viszketek, hólyagzom. Ma reggel bukott angyalok siránkozására ébredtem. Hallgatóztam koporsómban, ahogy a pillanatok percekké tágultak, és eltűnődtem, vajon milyen újabb pokolbéli mesterkedést űz férgem, míg harsogó kiáltást nem hallottam fentről: – Amott fúj! – Felnyitottam kabinablakomat, ám a hajnali homályban nem láttam tisztán, gyengeségem ellenére tehát felkényszerítettem magamat a kabinlépcsőn. – Amott, uram, nézze! – Rafael derekamnál támogatott fél kézzel, míg mutatott a másikkal. Szorosan megmarkoltam a korlátot, mert a lábam már ingatag. A fiú egyre csak mutatott. – Ott! Hát nem csodásak, uram? – A hajnali fényben habot pillantottam meg, alig harminclábnyira a hajóorr jobb oldalától. – Hatos raj! – kiáltott fentről Autua. Hallottam a cetfélék lélegzetét, majd éreztem, amint a tajték cseppjei záporoznak ránk! Egyetértettem a fiúval, valóban fenséges a látvány. Az egyik fel-alá dobálta magát a hullámok között, uszonyai a rózsálló keleti égre rajzolódtak. – Amondó vagyok, nagy kár, hogy nem vagyunk bálnavadász hajó – jegyezte meg Newfie. – Százhordónyi cetvelő is lehet egyedül abban a nagyobbikban. – Nem ám! – förmedt rá Pocock. – Hajóztam én egyszer bálnavadász hajón, a kapitánynál feketébb vadállatot nem láttál, ahhoz a három évhez képest a Prófétanő vasárnapi kirándulóhajó!

Ismét koporsómban pihenek. Púpos bálnák rajain haladunk át. – Amott fúj! – hallatszik minduntalan, oly sűrűn, hogy már senki se néz oda. Ajkam forró és hámlik.

Az egyhangúság színe a kék.

Karácsony előestéje

Vihar, háborgó tenger, a hajó bukdácsol. Ujjam annyira megdagadt, hogy Henry kénytelen volt levágni róla jegygyűrűmet, nehogy meggátolja a vérkeringést, és beálljon a vízkór. Tildával való szövetségem e jelképének elvesztése minden mértéken felül elkeserített. Henry „ostoba vészmadárnak” gúnyol, és állítja, hogy nejem fémkarika nélküli két hétnél többre értékeli egészségemet. A gyűrű doktorom őrizetében van, ő ugyanis ismer Honolulun egy spanyol aranyművest, ki elérhető áron megjavítja.

Karácsony napja

Hömpölygő ár maradt a tegnapi vihar után. Hajnalban a hullámok aranycsúcsú hegyláncoknak tűntek, ahogy a napsugarak ferdén hatoltak alá a borvörös felhők mögül. Minden erőmet összeszedvén igyekeztem az étkezde felé, ahol Mr. Sykes és Mr. Green elfogadta Henry és a magam invitálását karácsonyi zártkörű étkezésünk elköltésére. Finbar szokásánál kevésbé ártalmas étket tálalt fel: „zöldséges vagdalékot” (sózott marhahús, káposzta, yamgyökér és hagyma elegyét), úgyhogy nagy részét képes volt gyomrom befogadni – egy időre. A szilvafelfújt szilvát sosem látott. Molyneux kapitány üzent Mr. Greennek, hogy az emberek grogadagját kettőzzék meg, a délutáni őrség idejére tehát a legtöbb tengerész túláradó kedvében volt. Valóságos féktelen tobzódás. Jó adag sört itattak a szerencsétlen Diana majommal, aki részeges bohóckodását azzal tetézte, hogy átvetette magát a korláton. Én visszavonultam Henry kabinjába, és kettesben olvastuk Máté evangéliomának második fejezetét.

Az ebéd felborította emésztésemet, és a hajó orrának gyakori látogatására késztetett. Legutóbbi látogatásom alkalmával Rafael odakint várakozott. Mentegetőztem, amiért késleltetem, a fiú azonban azt mondta, nem, ő szándékolta ezt a találkozást. Megvallotta, zaklatott, és e kérdést intézte hozzám: – Az Úr bebocsát, ugye, ha megbánod... mindegy, mit tettél, nem küld a... hiszen tudja... – itt motyogásra fogta a hangját – a pokolra?

Mi tagadás, elmémet inkább az emésztés, semmint a teológia foglalkoztatta, és kinyögtem, hogy Rafael aligha gyűjthette a bűn valóságos kötetét élete kevés esztendejében. A viharlámpa lengett, és láttam, hogy a derék ifjú arcát keserűség torzítja el. Bánva felületességemet, biztosítottam, hogy a Mindenható kegyelme valóban végtelen, hogy nagyobb öröm lesz a mennyben egy megtérő bűnösön, hogynem kilenczvenkilenc igaz emberen, a kinek nincs szüksége megtérésre. Rafael bizalmasan közölni kíván velem valamit, kérdeztem – akár mint baráttal, akár mint szintén árvával, akár mint viszonylag idegennel? Észrevettem, adtam tudtára, menynyire levertnek látszik az utóbbi időben, és sajnálkoztam, mennyire megváltozott a derűs fiú, ki Sydneyben szállt hajóra, oly kíváncsian, hogy meglássa a nagyvilágot. Mielőtt azonban megfogalmazhatta volna válaszát, ismét elfogott a gyengeség, és kényszerített, hogy visszatérjek a hajóorrba. Mire előbukkantam, Rafael már elment. Nem erősködöm. A fiú tudja, hol találhat.

Később

Most hangzott el az első őrség hét harangszava. Férgem belesajdul fejembe, mintha a harangnyelv az én koponyámat ütné. (Vajon fáj-e a hangyák feje? Boldogan lennék hangya, ha szabadulhatnék e gyötrelemtől.) Hogy Henry és mások hogyan alusszák át e dorbézolás és istenkáromló danolászás lármáját, nem tudom, de hevesen irigylem őket.

Felszippantottam némi féregölőt, ám már nem kelt felüdülést. Csupán ahhoz segít, hogy félig-meddig szokásosan érezzem magam. Majd megkerültem a fedélzetet, ám Dávid csillagát sűrű felhők takarták el. Néhány józan kiáltás hallatszott (köztük Autuáé), majd Mr. Green a kormánynál biztosított, hogy nem az egész legénység „pityókos egy kissé”. Üres palackok gurultak ide-oda, ahogy a hajót dobálta a hullám. Belebotlottam a csörlő körül eszméletlenül heverő Rafaelbe, megtévedt keze görcsösen szorongatta üres korsóját. Csupasz, ifjú mellkasát sárgás maszat borította. Elkedvetlenített, hogy a fiú az italban talált vigasztalást, nem nálam, aki barátja vagyok Krisztusban.

– Bűntudat zavarja pihenését, Mr. Ewing? – szólított egy kísértő lélek a hátam mögül, és én elejtettem pipámat. Boerhaave volt az. Megnyugtattam a hollandust: lelkiismeretem zavartalan, ám kétlem, hogy ő ugyanezt elmondhatná magáról. Boerhaave kiköpött a korlát fölött, és elvigyorodott. Ha agyara-szarva fakad, azon sem lepődtem volna meg. Rafaelt a vállára vetette, rávágott az alvó hajósinas ülepére, és alvó terhét a hátulsó fedélzetre cipelte, remélhetőleg azért, hogy ne érje bántódás.

Karácsony másnapja

Tegnapi naplójegyzetem a bűntudat börtönébe zár, életfogytiglan. Mily fonák módon hangzik, mily nyegle is voltam! Ó, gyomrom émelyeg e szavak leírtán! Rafael felakasztotta magát. Felakasztotta magát a főárboc alsó vitorlarúdvégén átvetett hurokkal. Őrségének vége és az első harang közötti időben hágott fel bitójára. A sors akaratából én is egyike lehettem felfedezőinek. A párkányon hajoltam ki, mivel a féreg távoztában heves hányingert kelt. A kék félhomályban kiáltást hallottam, és láttam, amint Mr. Roderick felfelé bámul. Arcát zavar torzította el, ezt hitetlenség követte, majd fájdalom redőzte. Ajka szót formált, de szó nem hagyta el. Ujjával mutatta azt, amit kimondani nem bírt.

Egy test lengett ott, szürke alak súrolta a vitorlát. Zaj tört ki mindenünnen, de hogy ki kiáltott mit és kinek, nem emlékszem. Rafael, felakasztva, mereven, akár egy függőón, ahogy a Prófétanő ide-oda imbolygott. Az a szeretetreméltó fiú, élettelenül, akár mészáros kampóján a birka! Autua felkapaszkodott, mást azonban nem tehetett, csupán gyengéden leeresztette a fiút. Hallottam, amint Guernsey mormol: – Nem kellett volna pénteken vitorlát bontani, a péntek csak bajt hoz.

Agyamban ég a kérdés: Miért? Senki nem hajlandó beszélni róla, ám Henry, ki nem kevésbé borzadt el, mint én, titokban elmondta, Bentnail bizalmasan közölte, hogy természetellenes, szodomita bűnökkel gyalázták a fiút Boerhaave és álnok viperái. Nem csupán karácsony estéjén, de minden este, sok héten át.

Kötelességem eredetéig követni e sötét folyót, és az igazságszolgáltatás kezére adni e gonosztevőket, ám, Uramisten, hisz felállni is alig bírok, hogy táplálékot vegyek magamhoz! Henry szerint nem ostorozhatom magamat, valahányszor az ártatlanság a kegyetlenség prédájául esik, ám hogyan is hagyhatnám, hogy mindez büntetlen maradjon? Rafael egyidős volt Jacksonnal. Elviselhetetlenül tehetetlennek érzem magam.

December 27-e, péntek

Míg Henryt elszólították, hogy egy sebet kezeljen, felvonszoltam magam Molyneux kapitány kabinjáig, hogy megmondjam neki a véleményemet. Nem örült látogatásomnak, én azonban eltökéltem: addig el nem hagyom szállását, míg vádamat elő nem adhatom, nevezetesen, hogy Boerhaave bandája gyötörte Rafaelt esténkénti bestialitásával, míg a fiú, nem látván menekvést vagy könnyebbséget, önkezével oltotta ki életét. A kapitány végül megkérdezte: – Önnek feltehetőleg bizonyítékai vannak e bűnről? Az öngyilkos levele? Aláírt tanúvallomások? – A fedélzeten minden egyes ember tudja, hogy igazat beszélek! A kapitány nem lehet érzéketlen Boerhaave állatias kegyetlenségére! Vizsgálatot követeltem, minő része volt az első tisztnek Rafael öngyilkosságában.

– Követeljen, amit csak kíván, Mr. Firkász! – üvöltött Molyneux kapitány. – Én határozom el, ki kormányozza a Prófétanőt, ki tartja fenn a fegyelmet, ki oktatja a hajósinasokat, nem egy á......t tollforgató, nem az ő á......t őrjöngése, és Isten szent vérére mondom, semmiféle á......t „vizsgálat”! Takarodjon innen, uram, és legyen átkozott!

Eltakarodtam, s azon nyomban beleütköztem Boerhaave-ba. Megtudakoltam, vajon engem is be akar-e zárni kabinjába a viperáival, majd reméli, hogy még pitymallat előtt felkötöm magamat? Kimutatta agyarát, és kígyóméreggel, gyűlölettel teljes hangon sziszegte figyelmeztetését: – Bűzlik a pusztulástól, Firkász, egy ujjal nem nyúlna magához egyik emberem se, nehogy elkapja a fertőzést. Hamarosan elviszi magát az „alantas láz”!

Kellő lélekjelenléttel figyelmeztettem: az Egyesült Államok nótáriusai nem tűnnek el oly alkalmatos módon, mint gyarmati hajósinasok. Hiszem, hogy kedve lett volna megfojtani, de túlságosan beteg vagyok, hogysem egy hollandus szodomita megfélemlítsen.

Később

Kétség ostromolja lelkiismeretemet, és a vád: bűnrészesség. Vajon én adtam-e meg Rafaelnek a keresett engedélyt, hogy öngyilkosságot kövessen el? Ha ráébredek elkeseredésére, midőn utoljára beszélt velem, ha megfelelően értelmezem szándékát, és így válaszolok: – Nem, Rafael, az Úr nem bocsát meg egy eltervezett öngyilkosságot, mivel a bűnbánat nem lehet valódi, ha megelőzi a bűntettet –, a fiú még ma is lélegezne. Henry állítja, hogy nem tudhattam előre, ám szavai ezúttal üresen konganak fülemben. Ó, vajon nem magam küldtem-e pokolra a szegény ártatlant?

December 28-a, szombat

Agyamban laterna magica mutatja, hogyan fogja a fiú a kötelet, kúszik fel az árbocra, köti meg a hurkot, áll meg szilárdan, szól Teremtőjéhez, majd az űrbe lódítja magát. Ahogy átsüvített a feketeségen, vajon nyugalmat, avagy rettegést érzett? Majd elpattant a csigolyája.

Csak tudtam volna! Segítettem volna a gyermeknek, hogy szökjön a hajóról, eltérítettem volna végzetét, ahogy az enyémet Channingék, avagy segítettem volna megértenie, hogy semmiféle zsarnokság nem uralkodhat örökké.

A Prófétanő vitorláinak minden arasza felvonva, és „boszorkánymód vitorláz” (Ó, nem az én érdekemben, hanem mert rakománya rothad), és naponta 3°-nál is több szélességet tesz meg. Immár szörnyen beteg vagyok, és koporsómra kárhoztattatom. Boerhaave feltehetőleg úgy véli, előle rejtőzöm. Csalatkozik, hiszen a jogos bosszú, mit fejére készülök idézni, egyike a kevés lángnak, mi kioltatlan még e szörnyű zsibbadtság által. Henry ösztönöz, hogy agyamat elfoglalandó vezessem naplómat, ám toliam súlyos, és nem engedelmeskedik. Három nap múlva elérjük Honolulut. Hű doktorom megígéri, hogy elkísér a partra, semmi költséget nem kímél, hogy hatásos fájdalomcsillapító szert szerezzen, és ágyam mellett marad, míg teljesen fel nem épülök, még ha a Prófétanő nélkülünk lesz is kénytelen elindulni Kaliforniába. Isten áldja meg az emberek e legjobbikát. Ma már többet írni nem bírok.

December 29-e, vasárnap

Nagyon beteg vagyok.

December 30-a, hétfő

A féreg feléled. Méregzsákjai felfakadnak. Fájdalmam, felfekvéseim és a szörnyű szomjúság gyötörnek. Oahu még két– vagy háromnapi távolság, északnak. Néhány órányira a halál. Nem tudok inni, és nem emlékszem, mikor ettem utoljára. Henryvel megígértettem, hogy e naplót elviszi Bedfordhoz Honolulun. Onnan eléri majd gyászoló családomat. Fogadkozik, hogy magam szállítom el a tulajdon két lábamon, ám reményeim szertefoszlottak. Henry minden tőle telhetőt elkövetett, ám élősködőm túlságosan élénk, és lelkemet Teremtőmre kell bíznom.

Jackson, felnőtt férfi korodban ne engedd, hogy hivatásod elszakítson szeretteidtől. Az otthonomtól távol átélt hónapok során örökös szeretettel gondoltam rád és édesanyádra, és ha elmúlna [...][61]

Január 12-e, vasárnap

Erős a kísértés, hogy a szószegő végnél kezdjem, ám e naplóíró hű marad az időrendhez. Újév napján főfájásom oly viharosan dübörgött, hogy óránként szedtem Goose orvosszerét. Nem lévén képes megállni a folyton imbolygó hajón, ágyban maradtam koporsómban, és egy zsákba hánytam, bár beleim már kiürültek, és jeges-forró lázban reszkettem. Nyavalyámat már nem rejthettem el a legénység elől, és koporsómat vesztegzár alá helyezték. Élősdim ragályos, közölte Molyneux kapitánnyal Goose, és ezáltal az önzetlen bátorságnak mintegy példaképe lett. (Molyneux kapitány és Boerhaave cinkossága az alább következő gaztettben nem bizonyítható vagy cáfolható. Boerhaave rosszakaróm volt, ám kénytelen vagyok beismerni, valószínűtlen, hogy része lett volna az alább leírandó bűntettben.)

Emlékszem, amint felmerültem a láz mocsarából, Goose egyhüvelyknyire volt tőlem. Szava szeretetteljes suttogásba halkult: – Drága Ewing, férged haláltusáját vívja, és mérgének utolsó cseppjeit bocsátja ki! Meg kell innod e purgáló szert, hogy kiűzd elmeszesedett maradványait. Alomba bocsát, ám amidőn felébredsz, a Féreg, mely annyira gyötört, kint lesz! Szenvedésed végéhez közeledik. Nyisd ki a szádat, még egyszer utoljára, úgy, úgy, szépen, kedves barátom... tessék, ez keserű és fertelmes ízű, ez a mirrha, de nyeld le szépen, Tilda és Jackson kedvéért...

Pohár érte ajkamat, és Goose keze tartotta fejemet. Köszönetet próbáltam mondani. A folyadéknak szennyvíz– és mandulaíze volt. Goose megemelte fejemet, és ádámcsutkámat simogatta, míg le nem nyeltem a folyadékot. Telt-múlt az idő, hogy mennyi, nem tudom. Csontjaim zörgése egyesült a hajó farészeinek nyikorgásával.

Valaki kopogott. Fény enyhítette koporsóm sötétjét, és a folyosóról hallottam Goose hangját. – Igen, sokkal, sokkal jobban, Mr. Green. Igen, a legrosszabbja elmúlt. Bevallom, nagyon aggódtam, de Mr. Ewing színe visszatér, és érverése erős. Csupán egy órányi? Pompás hír. Nem, nem, most alszik. Mondja meg a kapitánynak, hogy ma este partra szállunk – ha üzenhetne szállásért, tudom, Mr. Ewing apósa emlékezni fog szívességére.

Goose arca lebegett ismét látóterembe. – Adam?

Másik ököl dörömbölt az ajtón. Goose szitkozódást mormolt, és elúszott. Már nem tudtam mozdítani a fejemet, de hallottam, amint Autua követeli: – Én látni Miszta Ewing! – Goose távozásra kérte, ám a konok indiánt nem lehetett egykönnyen lerázni. – Nem! Miszta Green mond, ő jobban! Miszta Ewing megment életem! Ő enyém kötelesség! – Goose ekkor azt mondta Autuának, hogy én benne, Autuában betegség hordozóját láttam, és gazembert, aki jelen betegségem kihasználásával mindenemből kifosztani készül, mellényem utolsó gombjáig. Én kérleltem volt Goose-t, állítása szerint, hogy „Tartaná távol az á......t niggert tőlem!” – hozzáfűzve, hogy bántam, amiért megmentettem méltatlan nyakát. Ezzel Goose becsapta és lelakatolta koporsóm ajtaját.

Miért hazudott ekképpen Goose? Miért tökélte el magát, hogy senkinek nem enged látnia? A válasz felemelte a reteszt a megtévesztés ajtaján, és az elrettentő igazság berúgta az ajtót. Nevezetesen, hogy a doktor méregkeverő, és én vagyok az áldozata. „Kezelésem” kezdetétől fogva fokozatosan gyilkolt „gyógymódjával”.

Élősdim? Koholmány, a doktor sugalmazásának terméke! Goose, mint doktor? Nem, vándorló, gyilkoló szélhámos!

Küszködve igyekeztem felkelni, ám a gonosz folyadék, amelyet démonom az imént belém erőltetett, oly teljesen elgyengítette tagjaimat, hogy moccanni sem bírtam. Segítségért igyekeztem kiáltani, de tüdőm nem fogadott be levegőt. Hallottam, amint Autua léptei távolodnak a kabinlépcsőn, és fohászkodtam Istenhez, hogy vezérelje vissza, ám az Úr szándékai mások voltak. Goose felmászott a hajókötélen priccsemig, látta a szememet, és félelmem láttán, a démon lehullatta maszkját.

– Mit beszélsz, Ewing? Hogyan értselek meg, ha nyálad csorog és csepeg? – Tört nyögés szakadt ki belőlem. – Hadd kíséreljem megérteni, mit igyekszel mondani: „Ó, Henry, barátok voltunk, hogyan tehetted ezt velem?” [utánozta rekedt, halódó suttogásomat]. Nyomon vagyok? – Goose levágta nyakamról a kulcsot, és tovább beszélt, miközben ládám felnyitásán munkálkodott. – A seborvosoké sajátos testvériség, Adam. Számunkra az emberek nem a Mindenható képére és hasonlatosságára alkotott lények, nem: az ember pusztán húsdarab, romlott, rágós hús, igen, de mégis kész a nyársra és a sütőre. – Utánozta hangomat, méghozzá igen jól. – „De miért én, Henry, hát nem vagyunk-é barátok?” Nos, Adam, még a barátok anyaga is a hús. Képtelenül egyszerű ez. Nekem pénzre van szükségem, és ládádban, tudomásom szerint, valóságos vagyon van, tehát megöltelek érte. Hol itt a rejtély? „De hát ez gonoszság, Henry!” Valóban, Adam, csakhogy a világ gonosz. Maori a moriorin hízik, a fehér a sötétebb bőrű rokonain, bolha az egéren, macska a patkányon, keresztyén a hitetlenen, első tiszt a hajósinason, halál az élőn. „A Gyenge – eledel, mit az Erős kedvel.”

Goose megvizsgálta szememet, érez-e, és csókot nyomott ajkamra. – Rajtad a sor, hogy megegyenek, kedves Adam. Te sem voltál hiszékenyebb, mint bármelyik más páciensem. – Ládám fedele felpattant. Goose megszámlálta tárcám tartalmát, gúnyosan elvigyorodott, megtalálta von Weiss smaragdját, és nagyító lencsén át alaposan szemügyre vette. Nem tett rá hatást. A gazfickó kioldozta a Busby-hagyatékra vonatkozó okmányok kötegét, és bankjegyeket keresve feltépte a lepecsételt borítékokat. Hallottam, amint megszámlálja szerény tartalékomat. Majd végigtapogatta ládámat, rejtett rekeszeket kutatva, ám sikertelenül, mivel nincs benne olyan. Végül levágta mellényem gombjait.

Lázálmomon át szólt hozzám, mintha elégtelen szerszámhoz szólna. – Mi tagadás, csalódtam. Még az ír kubikosok között is ismertem olyat, kinek több pénze volt. Rejtett vagyonod alig fedezi arzénemet és altatószeremet. Ha Mrs. Horrox nem adományozza fekete gyöngyeit érdemes ügyemnek, bizony Goose-nak akárhogy folyt rá a nyála, felkopik az álla! Nos, ideje elválnunk. Egy óra sem kell hozzá, halott leszel, engem pedig – hahó! – vár az országút!

Következő összefüggő emlékem, hogy sós vízben fuldoklom. Vajon Boerhaave rátalált testemre, és a vízbe vetett, hallgatásomat biztosítandó, és elkerülendő a kellemetlen eljárást az amerikai konzullal? Elmém még működött, és némi befolyással rendelkezett sorsomat illetően. Átadjam magam a fulladásnak, vagy úszni próbáljak? A fulladás tetszett a legkevésbé fárasztó eljárásnak, hát utolsó gondolatot kerestem, és megállapodtam Tildánál, amint búcsút int a Belle-Hoxie-nak Silvaplana rakpartján oly sok hónappal ezelőtt, Jackson pedig utánam kiált: – Papa! Hozzál nekem kengurumancsot!

Elkeserítő volt a gondolat, hogy többé nem láthatom őket, és ezért az úszást választottam, ám nem a tengerben találtam magam, hanem összekuporodva a fedélzeten, bőségesen hányva, és hevesen reszketve láz, fájdalom, görcs és csípések következtében. Autua tartott (belém kényszerített egy csöbör tengervizet, hogy „kiöblítse” a mérget). Öklendeztem és öklendeztem. Boerhaave áttört a bámészkodó rakodómunkások és matrózok tömegén, dühtől fröcsögve: – Megmondtam, nigger, hogy a jenkihez semmi közöd! Ha közvetlen parancs nem győz meg... – A nap ugyan félig elvakított, mégis láttam, amint az első tiszt gorombán Autua bordái közé rúg, és újabb rúgásra készül. Autua erős kézzel megragadta a komor hollandus lábszárát, miközben fejemet gyengéden a fedélzetre fektette, majd teljes magasságában felegyenesedve magával ragadta támadója lábát, ezáltal egyensúlyától fosztva Boerhaave-ot. A hollandus oroszlánordítással esett a fejére. Autua ekkor a másik lábát ragadta meg, és akár egy zsák káposztát, hajította át első tisztünket a korláton.

Hogy a legénység túlságosan félénk, meglepett vagy örvendező volt-e, hogysem ellenállást tanúsítson, sosem fogom megtudni, ám Autua zavartalanul vitt le engem a hajópallón a rakpartra. Értelmem tudatta, hogy Boerhaave nem lehet a mennyben, sem Autua a pokolban, tehát kétségtelenül Honolulun vagyunk. A kikötőből egy számtalan nyelvjárástól, színtől, vallástól és szagtól túláradó főúton haladtunk végig. Szemem egy faragott sárkány alatt pihenő kínaiéval találkozott. Két nő, akinek festése és magatartása ősi hivatásukat hirdette, rám sandított, és keresztet vetett. Igyekeztem tudtukra adni, hogy még nem haltam meg, de addigra eltűntek. Autua szívverését hallottam oldalamnál, bátorítva a magamét. Háromszor is kérdezte idegenektől: – Hol doktor, barátom? – Háromszor is átnéztek rajta (míg egyetlen válaszolt: – Büdös feketéknek nincs orvosság!), mire egy vén halárus morogva eligazította egy kórodához. Egy darabig megfosztattam érzékeimtől, majd meghallottam a „kórház” szót. Pusztán a belépés ürüléktől és oszladozástól terhes állott levegőjébe ismét öklendezésre késztetett, noha gyomrom üres volt, akár egy elhajított kesztyű. Döglegyek dongtak, egy őrült pedig Jézusról ordítozott, ki a Sargasso-tenger habjain lebeg. Autua a maga nyelvén motyogott valamit. – Türelem még, Miszta Ewing, ez hely halál szag – én visz téged nővérek.

Megfejteni sem kíséreltem a rejtélyt, hogyan kerülhettek Autua nővérei ily távol Chatham-szigettől, ám magamat gondjaira bíztam. Elhagyta a vágóhidat, a csapszékek, lakhelyek és raktárak hamarosan ritkultak, majd cukorültetvényeknek adták át helyüket. Tudtam, hogy Autuát Goose-ról kellene kérdeznem, vagy reá figyelmeztetnem, ám a beszéd még meghaladta képességeimet. Émelyítő aléltság marka szorított, majd lazult körülöttem. Valóságos domb emelkedett, és neve felkavarta emlékezetem üledékét: Gyémántfő. Az odavezető út merő szikla, por és üreg volt, kétoldalt makacs növényzet szegélyezte. Autua csupán egy ízben szakította meg lépteit: hideg patakvizet tartott markában ajkam elé, majd megérkeztünk a végső mezőkön túl a katolikus misszióhoz. Egy apáca seprűvel próbált elkergetni bennünket, ám Autua az angolságához hasonlatos tört spanyol nyelven kérlelte, adna fehér terhének menedéket. Végül érkezett egy nővér, ki nyilván ismerte Autuát, és ő meggyőzte a többieket, hogy a vadembert nem a rosszindulat, hanem az irgalmasság vitte oda.

Harmadnap már felültem, táplálékot vettem magamhoz, köszönetet mondtam menekülésemért őrangyalaimnak, valamint Autuának, e világ egyetlen szabad moriorijának. Autua konokul állítja, ha nem akadályozom meg, hogy őt mint szökevényt a tengerbe hajítsák, meg sem menthetett volna, így hát bizonyos értelemben nem Autua mentette meg éltemet, hanem én magam. Akárhogyan is, semmiféle ápolónő oly gyengéden nem gondozhatott volna, mint ahogyan a kötéllel edzett Autua elégítette ki különféle szükségleteimet ezen az utolsó tíz napon. Véronique nővér (a seprűvel) tréfálkozva mondja, hogy barátomat kórházigazgatónak kellene felszentelni és kinevezni.

Nem említve sem Henry Goose-t (avagy a méregkeverőt, ki ezt a nevet vette fel), sem a sós fürdőt, melyben Autua részesítette Boerhaave-ot, Molyneux kapitány Bedford ügynöke révén továbbította tulajdonomat, fél szemmel kétségtelenül azt figyelve, mennyit árthat neki, a San Franciscóból kiinduló jövendőbeli kereskedőnek az apósom. Molyneux másik szeme azt nézi, hogyan különíthetné el hírnevét az immár „Arzénes Goose” néven közismert megrögzött gyilkosétól. Az ördögöt még nem tartóztatta le a Kikötői Rendőrség, és gyanúm szerint ez a nap sosem következik be. Honolulu törvénytelen kaptárában, hol mindenféle zászló alatt futó és minden nemzetbéli hajók érkeznek és távoznak nap mint nap, egy ember az előétel és a desszert között változtathatja nevét és történetét.

Kimerültem, pihennem kell. Ma van harmincnegyedik születésnapom.

Örökké hálás leszek az Úrnak kegyelméért.

Január 13-a, hétfő

Kellemes délután a tungolajfa alatt üldögélni az udvaron. A trópusi cserje és a korall-hibiszkusz csipkés árnyéka elhessenti a közelmúlt rossz emlékét. A nővérek dolguk után járnak, Martinique nővér a zöldségeit gondozza, a macskák cica-komédiáikat és tragédiáikat játsszák. Ismerkedem a helybeli madárnéppel. A palila feje és farka akár a csiszolt arany, az akobekohe csinos, tarajos mézevő.

A fal túloldalán áll az ugyancsak nővérek vezette szegényház, lelencek számára. Hallom, amint a gyermekek kántálnak osztályukban (szakasztott, ahogy iskolatársaim és jómagam tettük, mielőtt Mr. és Mrs. Channing emberbarátsága magasabbra nem emelte kilátásaimat). Tanulmányaik végeztével a gyermekek bájos hangzavar közepette játszanak. Időnként a bátrabbak dacolnak az apácák neheztelésével, felmásznak a falra, és a tungolajfa készséges ágai révén nagy utat tesznek a kóroda kertje felett. Ha „tiszta a levegő”, az úttörők odaintik félénkebb játszótársaikat ez emberi madárházba, és fehér arcok, barna arcok, kanaka arcok, kínai arcok, mulatt arcok jelennek meg a fák felettes világában. Némelyikük Rafael kortársa, és amikor rá emlékezem, az önvád epéje duzzad torkomban, ám az árvák rám vigyorodnak, majmokat utánozva öltik ki nyelvüket, vagy igyekeznek kukni diót hajigálni a horkoló lábadozók szájába, és nem hagynak meg sokáig gyászos hangulatomban. Egy-két centet koldulnak tőlem, a felhajított érmék után ügyes kezek kapnak a levegőbe.

Utóbbi kalandjaim valóságos filozófussá avattak, kivált esténként, midőn mást sem hallok, csupán a sziklákat kaviccsá őrlő folyamot egy lassú öröklétben. Imigyen folynak gondolataim. A tudósok megkülönböztetik a történelem mozgásait, és e mozgásokat szabályokká formálják, melyek a civilizációk emelkedését és süllyedését kormányozzák. Az én meggyőződésem iránya azonban ellentétes. Vagyis: a történelem nem enged szabályoknak; csupán megvalósulásnak.

Mi segíti a megvalósulást? Gonosz tettek és erényes tettek.

Mi segíti a tetteket? A hit.

A hit jutalom és csatatér, az elmében, valamint az elme tükrében: a világban. Ha hisszük, hogy az emberiség törzsek lajtorjája, szembesítések, kizsákmányolás és bestialitás kolosszeuma, bizonyára létrejön az effajta emberiség, és a Horroxok, Boerhaave-ok és Goose-ok története lesz az uralkodó. Ti és én, a pénzesek, a kiváltságosak, a szerencsések nem járunk olyan rosszul ebben a világban, feltéve, ha szerencsénk kitart. No és ha lelkiismeretünk mozgolódik? Miért aknáznók alá fajtánk, csatahajóink, örökségünk és hagyatékunk uralmát? Miért hadakoznánk a dolgok „természetes” (ó, mily félreérthető szó!) rendje ellen?

Miért? Ezért: egy szép napon a merőben ragadozó világ felfalja önmagát. Igen, hulljon a férgese, míg a java nem lesz férges. Az egyénben az önzés elrútítja a lelket, az emberfajban az önzés maga a kimúlás.

Vajon ezen entrópia volna természetünkbe róva?

Ha hisszük, hogy az emberiség meghaladhatja a fogak és karmok törvényét, ha hisszük, hogy különféle fajok és vallások oly békésen osztoznak e világon, ahogy az árvák osztoznak tungolajfájukon, ha hisszük, hogy vezetőink igazságosak, az erőszak megfékezett, a hatalom elszámoltatható, és a földnek és óceánjainak javai igazságosan elosztottak, az a világ el fog múlni. Nem táplálok hiú ábrándokat. Tudom, hogy ezt a világot a legnehezebb megvalósítani. Nemzedékek során át gyötrelmesen megszerzett előnyök elveszhetnek egy rövidlátó elnök tollának egyetlen vonása vagy egy kérkedő generális kardja által.

Akarom, hogy Jackson a világunk jobbításával eltöltött életet örököljön (nem olyat, amilyet félelmem szerint Jackson örököl), mert véleményem szerint csakis ilyen életet érdemes élni. San Franciscóba való’ visszatérésem után felesküszöm a rabszolgatartást ellenzők ügyére, mivel életemet egy önmagát felszabadított rabszolgának köszönhetem, és mert valahol el kell kezdenem.

Hallom apósom válaszát: – Hohó, ezek valóban szép whig érzések, Adam. De ne papolj nekem igazságról! Ügess szamárháton Tennessee-be, és győzd meg a déli fehér fajankókat, hogy ők csupán kifehérített négerek, a négereik pedig befeketített fehérek! Hajózz az Óvilágba, mondd el nekik, hogy császári rabszolgáik jogai elidegeníthetetlenek, akár Belgium Királynőjéé! Ó, be fogsz rekedni, szegény leszel, és megőszülsz a jelölőgyűléseken! Leköpnek, rád lőnek, meglincselnek, megbékítenek kitüntetésekkel, elkergetnek a telepesek! Keresztre feszítenek! Naiv, álmodozó Adam. Aki hadakozna az emberi természet sokfejű hidrájával, a fájdalom valóságos világával fizet, és vele együtt fizet a családja is! És utolsó leheleteddel érted majd meg, hogy az életed nem ért többet a határtalan óceán egyetlen cseppjénél!

Ámde mi az óceán, ha nem cseppek sokasága?

Köszönetnyilvánítás

Manuel Berri, Jocasta Brownlee, Amber Burlinson, Angeles Marín Cabello, Henry Jeffreys, Late Junction, Rodney King, David Koerner, Sabine Lacaze, Jenny Mitchell, Jan Montefiore, Scott Moyers, David De Neef, Hazel Orme, John Pearce, Jonathan Pegg, Steve Poweli, Elizabeth Poynter, Mike Shaw, Douglas Stewart, Marnix Verplancke, Carole Welch.

A Ewing és a Zakri fejezeteket a Society of Authors ösztöndíjának segítségével kutattam. Michael King alapvető munkája a moriorikról, A Land Apart, a Chatham-szigetek történetének tényeken alapuló beszámolójával szolgál. Robert Frobisher levelei bizonyos jeleneteinek ihletforrása Eric Fenby Delius: As I Knew Him című műve (Icon Books, 1966; eredeti kiadás: G. Bell & Sons Ltd, 1936). A Vyvyan Ayrs nevű szereplő szabadabban idézi Nietzschét, mint ahogy beismeri, és a vers, amelyet Hester Van Zandt olvas Margo Rokernek, Emerson Brahmája.

JEGYZETEK

[1] Atyám sosem beszélt nekem a fába vésett ábrákról, és csupán a Bevezetőben leírt módon értesültem róluk. Most, hogy Chatham-sziget moriori faja már túl van a kimúlás peremén, nem tartom ezt árulásnak. – J. E.

[2] N. Kiss Zsuzsa fordítása

[3] Tengeribetegség (francia)

[4] Williams a szimfónia szövegeit Walt Whitman műveiből állította össze. – A szerk.

[5] Erik Satie (1866-1925) hat darabból álló zongoraműve. – A szerk.

[6] Bocsásson meg, nem beszélek flamandul. (francia)

[7] Nefertitinek hívom a pónit az egyiptomi királynő után, akit úgy szeretek, (francia)

[8] Fehér férjezett nők megszólítása Indiában. – A szerk.

[9] Ez a tó ötszáz éve a családomé! Maga pontosan mióta is van itt? Bő három hete. Szóval én ott sétálok, ahol akarok! (francia)

[10] Mi ez, csapda? Ha személyes ügyekről szeretne beszélni velem, miért nem szól egyszerűen? (francia)

[11] Én, álszent? Ez nem valami kedves kifejezés, Mr. Frobisher. Ha ilyeneket mond rám, azzal árt a jó híremnek. Márpedig ha maga kikezdi a reputációmat, kénytelen leszek tönkretenni a magáét. (francia)

[12] Elmondta anyámnak, mit látott? (francia)

[13] Ó, valóban? Hogy maga mennyire figyelmes! (francia)

[14] A szóban forgó Liszt-mű magyar címe: Assisi Szent Ferenc a madaraknak prédikál. – A szerk.

[15] Évad a pokolban (francia)

[16] Gerard Ford feleségéről, a Betty Ford klinika alapítójáról van szó, aki maga is alkoholproblémákkal küzdött. – A szerk.

[17] A Gideons International egy evangélikus szervezet, amely a Biblia terjesztése mellett kötelezte el magát, elsősorban hotelszobákban elhelyezett ingyenes kötetek formájában. – A ford.

[18] Quod erat demonstrandum (latin), jelentése: „ezt kellett bizonyítani”.

[19] Czigányik Zsolt fordítása (Edward Gibbon: History of the Decline and Fall of the Roman Empire).

[20] Nem a katolikus egyház pápájáról van szó, hanem Lucian Pulvermacherről (1918-2009), a „True Catholic Church” elnevezésű szekta vezetőjéről. – A ford.

[21] Utalás John Wyndham 1957-ben kiadott, Szemünk fényei című tudományos-fantasztikus regényére (a könyv eredeti címe: The Midwich Cuckoos). – A ford.

[22] Huszadik századi ír festőművész. – A ford.

[23] Utalás a három boszorkányra Shakespeare Macbeth című drámájában. – A ford.

[24] Isambard Kingdom Brunel (1806-1859) brit építészmérnök, aki vasútvonalakat, hidakat, hajókat, kikötőket épített. – A ford.

[25] Én egy magányos férfi vagyok, (francia)

[26] Philip Larkin Posterity [Utókor] című költeményének hőse. – A ford.

[27] Ernest Hemingway posztumusz, 1964-ben megjelent kötete. – A ford.

[28] Edward Thomas azonos című verse is arról szól, hogy a vonat váratlanul megáll ebben a faluban. – A ford.

[29] Philip Larkinról van szó, aki 1985-ben halt meg. – A ford.

[30] W. W. Jacobs horrorkönyve – magyarul nem jelent meg. – A ford.

[31] Az idézet Richard Fleischer 1973-ban készült, Zöld szója című poszt-apokaliptikus sci-fijéből származik. – A szerk.

[32] Walesi falu. – A ford.

[33] Lakatos István fordítása (Vergilius: Aeneis, i. 461)

[34] Kurtz utolsó szavai Joseph Conrad A sötétség mélyén című regényében. – A szerk.

[35] Szíjgyártó László fordítása (J. D. Salingen Kilenc történet; „De Daumier-Smith kék korszaka”).

[36] Tengerparti halászfalu Yorkshire-ben. – A ford.

[37] Júdás Taddeus apostol (nem az iskarióti) a veszni látszó ügyek patrónusa. – A ford.

[38] Egy skót ballada motívumai. – A ford.

[39] A szerves építészet megteremtője. Építészetével a természetes környezettel való harmóniát igyekezett hangsúlyozni. – A szerk.

[40] Frederick Theodore Albert Delius (1862-1934), angol zeneszerző. – A szerk.

[41] Ne lőj! Ne lőj! Nem akarok meghalni! (spanyol)

[42] Én! Szerettem! Ezt! A kurva kutyát! Meg a gyereket! (spanyol)

[43] Szabadulj meg tőle, drágaságom. Mindenféle söpredékkel jár, édes istenem! Ez egy öregember, aki az apád lehetne. (spanyol)

[44] Kosztolányi Dezső fordítása

[45] Koroknay István fordítása

[46] Vajban sütött rizses hal tojással, curryvel (és esetenként mazsolával) ízesítve. – A szerk.

[47] Quod erat demonstrandum rövidítése (latin), jelentése: „ezt kellett bizonyítani”

[48] Kész tény (francia)

[49] Anglia első országos földbirtokkönyve

[50] Sütemény (francia)

[51] Milyen bájos! (francia)

[52] Cukrászda (francia)

[53] Fánkféle (francia)

[54] Régi társastánc

[55] Sajnálom, uram, de az ön neve nem szerepel a vendéglistán (francia)

[56] Gondoltam, illenék meglátogatnom, (francia)

[57] Milyen udvarias, rendőr létére, (francia)

[58] Mert van a tárgyaknak könnyük, (latin)

[59] Ruhátlanul (francia)

[60] Az angol eredetiben valójában passion fruit

[61] Atyám kézírása itt görcsösen olvashatatlanná válik. – J. E.

TARTALOM

ADAM EWING CSENDES-ÓCEÁNI NAPLÓJA

LEVELEK A KASTÉLYBÓL

FÉL ÉLETEK

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

TIMOTHY CAVENDISH RETTENETES MEGPRÓBÁLTATÁSAI

SZONMI~451 ORISZON-TANÚSÁGA

A LOCCSOGÓ-GÁZLÓNÁL, MEG AMI UTÁNA JÖTT

SZONMI~451 ORISZON-TANÚSÁGA

TIMOTHY CAVENDISH RETTENETES MEGPRÓBÁLTATÁSAI

FÉL ÉLETEK

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

LEVELEK A KASTÉLYBÓL

ADAM EWING CSENDES-ÓCEÁNI NAPLÓJA

Köszönetnyilvánítás

JEGYZETEK

Table of Contents

ADAM EWING CSENDES-ÓCEÁNI NAPLÓJA

LEVELEK A KASTÉLYBÓL

FÉL ÉLETEK

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

TIMOTHY CAVENDISH RETTENETES MEGPRÓBÁLTATÁSAI

SZONMI~451 ORISZON-TANÚSÁGA

A LOCCSOGÓ-GÁZLÓNÁL, MEG AMI UTÁNA JÖTT

SZONMI~451 ORISZON-TANÚSÁGA

TIMOTHY CAVENDISH RETTENETES MEGPRÓBÁLTATÁSAI

FÉL ÉLETEK

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

LEVELEK A KASTÉLYBÓL

ADAM EWING CSENDES-ÓCEÁNI NAPLÓJA

Köszönetnyilvánítás

JEGYZETEK