A fordítás Ken Follett:

Circle of Days (Quercus, 2025) alapján készült.

Fordította: Novák Gábor

Copyright © Ken Follett, 2025

Hungarian translation © Novák Gábor, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió Tördelés: Malum Stúdió

A szöveget gondozta: Markwarth Ágnes és Sálinger József

ISBN: 978-963-566-875-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A történet Kr. e. 2500 körül kezdődik.

1

Seft lassan ballagott keresztül a Nagy Síkságon, hátán az eladásra szánt kovakövekkel teli kosárral. Vele tartott apja és két idősebb fivére is. Mindhármukat gyűlölte.

A síkság minden irányban messzire nyúlt, ameddig a szem ellátott. A nyár zöldellő füvét sárga mezei boglárkák és vörös lóherék tarkították, amelyek a távolban narancs és zöld masszává olvadtak össze. Mindenfelé elégedett szarvasmarhák és birkák legelésztek hatalmas csordákban, sokkal többen voltak, mint amennyit össze tudott volna számolni. Ösvény ugyan nem volt, de az állatok ismerték az utat, és odaérhettek céljukhoz még a hosszú, nyári nap vége előtt.

A nap forrón perzselte Seft fejét. A síkság többnyire lapos volt, néhány enyhe emelkedővel és lejtővel, amelyek korántsem tűntek olyan enyhének, ha az ember nehéz terhet cipelt. „Minél előbb odaérünk, annál hamarabb pihenhetünk”, mondhatta volna, de ez az ostoba módon nyilvánvaló kijelentés kifejezetten bosszantotta. A kovakő volt minden kő közül a legkeményebb, és Seft apjának is mintha abból lett volna a szíve. Az ősz hajú, szürke arcú férfi nem volt megtermett ember, viszont annál erősebb, és amikor a fiai csalódást okoztak neki, kőkemény öklével büntette meg őket.

Mindent, aminek éle volt, kovakőből készítettek, a baltáktól a nyílhegyeken át a késekig. Kovakőre mindenkinek szüksége volt, és mindig el lehetett cserélni valami másra, például élelemre, ruhára vagy jószágra. Voltak, akik felhalmozták a követ, mert tudták, hogy mindig érték marad, és soha nem romlik a minősége.

Seft már alig várta, hogy újra láthassa Neent. A tavaszi szertartás óta mindennap csak rá gondolt. Az utolsó estén ismerkedtek meg, és éjszakába nyúlóan beszélgettek. A lány nagyon közvetlennek és barátságosnak tűnt, Seft biztosra vette, hogy kedveli őt. Az azt követő hetekben, miközben a gödörben dolgozott, gyakran képzelte maga elé az arcát. Ábrándozásaiban mindig mosolygott, és előrehajolt, hogy mondjon valamit – valami szépet. Igazán elbűvölő volt, amikor mosolygott.

Amikor elváltak, Neen adott neki egy búcsúcsókot.

Nem sok lánnyal találkozott eddig, hiszen egész nap egy gödörben dolgozott, de akikkel mégis, azok nem hatottak rá úgy, mint Neen.

Fivérei látták őt a lánnyal, és rögtön sejtették, hogy beleszeretett. Aznap is, miközben gyalogoltak, otromba megjegyzésekkel gúnyolták. A nagy és ostoba Olf azt mondta: – Na, mi van, Seft, ezúttal beleteszed a szerszámod? – Cam pedig, aki mindig, mindenben követte Olfot, lökő mozdulatokat tett a csípőjével, amin mindketten jót nevettek, mint két varjú a fán. Nagyon viccesnek gondolták magukat. Egy ideig ugyanebben a szellemben folytatták a gúnyolódást, de hamarosan kifogytak a tréfákból. Nem voltak túl nagy fantáziával megáldva.

A karjukban, a vállukon, a fejükön cipelték a kosarat, de Seft kitalált egy jobb módszert: bőrszíjakkal rögzítette a hátára. A le-és felvételnél akadtak ugyan gondjai, de amint a helyére került, sokkal kényelmesebben lehetett vinni. Természetesen emiatt is kigúnyolták, puhánynak nevezték, de ehhez már hozzászokott. Ő volt a családban a legfiatalabb, emellett a legokosabb is, és az esze miatt mindig is lenézték. Az apja sosem lépett közbe; mintha még élvezte is volna fiai állandó veszekedését és harcát. Amikor Seftet bántották, Cog csak annyit mondott, hogy legyen keményebb.

Seft menet közben a bőrhám ellenére is egyre jobban érezte a kosár súlyát. A többiekre nézve megállapította, hogy korántsem olyan fáradtak, mint ő. Különös, mert semmivel sem volt gyengébb náluk. Mégis folyt róla a verejték.

A nap állása alapján dél lehetett, amikor Cog pihenőt engedélyezett. Megálltak egy szilfa alatt, és letették a kosaraikat. Szomjasan ittak a flaskáikból, a bőrhevederben magukkal cipelt, ledugaszolt korsókból. A Nagy Síkságot északon, keleten és délen folyók határolták, de a pusztaságon nem sok patak vagy tó akadt, és nyaranta azok közül is sok kiszáradt, ezért a bölcs utazók mindig vittek magukkal vizet.

Cog felszeletelt, hideg sertéshúst osztott szét, és mindannyian ettek. Aztán Seft a hátára feküdt, bámulta a fa lombos ágait, és élvezte a csendet.

Cog hamarosan bejelentette, hogy indulniuk kell. Seft a kosarához lépett, hogy felvegye, de a mozdulat közben megtorpant, elbizonytalanodva nézte a csomagját. A föld alatti rétegek kovakövei csillogó feketék voltak, vékony, fehér kéreggel. Amikor megütötték őket egy másik kővel, pikkelyesen forgácsolódtak szét, így lehetett őket alakítani. A Seft kosarában lévő köveket apja félig már készre alakította, nagyjából megfelelőre formázta, hogy aztán kések, baltafejek, kaparókések, fúrószerszámok vagy egyéb más eszközök legyenek belőlük. Így valamivel könnyebb volt cipelni őket, ugyanakkor többet is értek egy tapasztalt kovakőpattintó mester számára, aki majd kialakítja a végső formájukat.

Seft kosarában mintha több kő lett volna annál, amivel reggel elindult. Csak képzelődne? Nem, biztos volt benne. A testvéreire nézett.

Olf vigyorgott, Cam halkan kuncogott.

Seft ekkor értette meg, mi történt. A többiek gyaloglás közben kivettek néhány követ a saját kosarukból, és észrevétlenül áttették az övébe. Most már emlékezett; amikor durva tréfáikkal zaklatták a románcáról, egészen közel jöttek hozzá. Akkor azt hitte, csak ugratják, de ezzel vonták el a figyelmét arról, amit igazából műveltek.

Nem csoda, hogy a reggeli gyaloglás ennyire elfárasztotta.

Rájuk szegezte az ujját.

– Ti ketten… – szólt dühösen.

Szinte gurultak a nevetéstől. Még Cog is nevetett: láthatóan ő is benne volt a tréfában.

– Nyomorult disznók – morogta keserűen Seft.

– Csak tréfa volt! – csitította Cam.

– Nagyon vicces. – Seft az apjához fordult. – Miért nem akadályoztad meg?

– Ne nyafogj – jött a válasz. – Légy keményebb!

– Mivel bedőltél a tréfának, most már neked kell vinned végig – jelentette ki Olf.

– Tényleg ezt gondolod? – Seft letérdelt, és a földre öntött annyi követ a kosarából, hogy csak az eredeti mennyiség maradjon benne.

– Én aztán fel nem veszem ezeket! – közölte Olf.

– Én sem – csatlakozott Cam.

Seft felemelte a most már jóval könnyebb kosarát, és a hátára igazgatta. Elindult.

– Azonnal gyere vissza! – hallotta Olf hangját.

Seft ügyet sem vetett rá.

– Rendben, akkor én megyek utánad!

Seft megfordult, elindult visszafelé. Olf gyorsan közeledett.

Egy évvel korábban még engedett volna neki, és azt teszi, amit Olf mond. Azonban azóta sokkal nagyobb és erősebb lett. Még mindig félt Olftól, de már nem adta át magát a félelemnek. Hátranyúlt a válla felett, és kivett egy kovakövet a kosarából.

– Szeretnél cipelni még egyet? – kérdezte.

Olf dühös ordítással lendült felé.

Seft eldobta a követ. Erős karjai voltak – mint egy olyan fiatalembernek, aki az egész napját ásással tölti –, és teljes erejéből dobott.

A kő térd fölött találta el Olf lábát, aki felüvöltött a fájdalomtól, tett még két botladozó lépést, majd a földre rogyott.

– A következő a fejedre megy, te ostoba tulok – figyelmeztette Seft, majd az apjára nézett. – Ez most elég kemény volt neked?

– Elég ebből! – csattant fel Cog. – Olf, Cam, fogjátok a kosaratokat, és indulás!

– Mi lesz a kövekkel, amiket Seft a földön hagyott? – kérdezte Cam.

– Szedjétek össze, te fajankó!

Olf tántorogva talpra állt. A büszkeségén kívül láthatóan sehol nem szenvedett súlyos sérülést. Cammal összeszedték a kovaköveket, betették őket a kosaraikba, majd Seft és Cog nyomába eredtek. Olf sántikált.

Cam utolérte Seftet.

– Ezt nem kellett volna – mondta.

– Csak tréfa volt – felelte érzelemmentes hangon Seft.

Cam lemaradt.

Seft lépdelt tovább, a szíve hevesen vert. Megijedt, de végül is sikerült jól kijönnie belőle. Ezúttal.

A tavaszi szertartás óta megérett benne az elhatározás, hogy az első adandó alkalommal otthagyja a családját. Ám azt még nem találta ki, hogyan fog egyedül boldogulni. A bányászat mindig is csapatmunka volt, nem egyemberes feladat. Meg kellett terveznie a jövőjét. Túlságosan megalázó lenne, ha végül megtörten és éhesen kellene visszatérnie a családjához, és könyörögnie, hogy fogadják vissza a régi helyére.

Abban azonban biztos volt, hogy Neent az élete részeként képzeli el.

*

A Szentélyt magas földsánc vette körül. A bejárat egy északkeleti irányba néző rés volt a körben. Valamivel távolabb a papnők házai álltak. Ma még senki sem ment be a Szentélybe. Holnap tartják a nyárközepi szertartást.

Az emberek a Szentélyhez a negyedéves szertartások alkalmával gyűltek össze, de egy ilyen nagy találkozó – ahová közelről és távolról is sokan érkeztek – mindig jó alkalmat kínált a kereskedésre is, ezért sokan hoztak magukkal csereárut. Néhányan már ki is rakták a portékájukat. Tudták, hogy nem szabad a szent körön belül lenniük, ezért a bejárat melletti területet szemelték ki, ami elég távol volt a papnők házaitól.

Beszélgetés moraja és feszült izgatottság töltötte meg a levegőt, ahogy Seft és a családja közelebb értek. Minden irányból érkeztek az emberek. Az egyik csoport minden évben a négynapi járóföldre északkeletre lévő domb tetején épült faluban találkozott, onnan követték a jól kitaposott ösvényt, ami állítólag egy ősi út része volt. Útközben faluról falura haladva csatlakoztak hozzájuk más kereskedők is, míg végül az emberek és állatok hosszú sora vonult be a Szentélyhez.

Cog egy Ev és Fee névre hallgató páros mellett állt meg, akik a lonc indáiból készítettek köteleket. A bányászok kiürítették a kosaraikat, Cog elkezdte halomba tornyozni a köveket.

Munkájában egy másik bányász zavarta meg, Wun, aki apró termetű, sárga szemű férfi volt. Seft korábban már többször is találkozott vele. Wun társaságkedvelő ember volt, mindenki barátja, nagyon szeretett beszélgetni, különösen más bányászokkal. Mindig tudta, hol mi történik. Seft kissé tolakodónak tartotta.

Wun kezet fogott Coggal, a hétköznapi „bal kéz a jobb kézzel” mozdulattal. A „jobb kéz a jobbal” sokkal formálisabb gesztus volt, inkább tükrözött tiszteletet, mint barátságot. A „jobb a ballal” és „bal a jobbal” kézfogás egyszerre a megbecsülést fejezte ki.

Cog ugyanolyan szófukar volt, mint mindig, de Wunt ez láthatóan nem zavarta.

– Látom, mind a négyen eljöttetek. Senki sem őrzi a bányát?

Cog gyanakodva sandított rá.

– Aki megpróbálja rátenni a kezét, annak be lesz törve a koponyája.

– Nagyon helyes. – Wun úgy tett, mintha egyetértene Cog ellenségességével, de közben alaposan szemügyre vette a félig megmunkált kovakőhalmot, felmérve az áru minőségét. – Egyébként van itt egy kereskedő hatalmas agancsgyűjteménnyel. Egészen elképesztő.

A gímszarvas hegyes agancsa majdnem olyan kemény volt, mint a kő, és a bányászok egyik legfontosabb szerszámának számított, mivel csákányként használták.

– Ezt meg kéne néznünk – szólt oda Olf Camnak.

Mindannyian Wun felé fordultak, senki sem figyelt Seftre, aki a lehetőséget megragadva csendben elosont, és beleolvadt a sokaságba.

A Szentélytől egyenes út vezetett a közeli Folyóvölgy faluba. A jól kitaposott ösvény mindkét oldalán állatok legelésztek. Seft nem kedvelte a szarvasmarhákat. Amikor ránéztek, nem tudta, mi jár a fejükben.

Ettől eltekintve azonban irigyelte a pásztorokat. Nem tettek mást, csak üldögéltek, és figyelték az állataikat. Nem kellett egész nap a kovakőréteget kalapálniuk, hogy feltörjék a kemény követ, majd egy mászórúdon felhordják a felszínre. A szarvasmarhák, birkák és disznók maguktól is szaporodtak, az állattartók pedig egyre gazdagabbak lettek.

Folyóvölgybe érve végignézett a teljesen egyformának tűnő házakon. Mindegyiknek alacsony, sövényvályog fala volt – a vékony, egymásba fonódó ágakat sárral tapasztották össze –, valamint gerendákra fektetett tőzegtéglákból álló teteje. Az ajtókat két oszlop és a rájuk fektetett szemöldökfa alkotta. Nyáron mindenki odakint főzött a szabadban, télen azonban folyamatosan lobogott a tűz a központi tűzhelyben. A gerendákra húsokat akasztottak, hogy ott füstölődjenek. Jelenleg fél ajtó méretű vesszőkapuk gondoskodtak róla, hogy a friss levegő bejusson, de a kóbor kutyák és az éjszakánként élelemre vadászó apró élőlények kint maradjanak. Télen a nyílást teljesen le lehetett zárni egy tömörebb, pontosan odaillő, fonott kerettel.

A faluban és a környező területeken szabadon kószáltak a disznók, orrukkal ehető dolgok után kutattak a földben.

A házaknak körülbelül a fele üresen állt. Ezeket azok a látogatók használták, akik évente négyszer érkeztek ide. A pásztornép gondoskodott a jövevényekről, akik a kereskedés révén jelentősebb javakhoz juttatták őket.

A szertartásokat az őszi napéjegyenlőségkor – vagy átmenet idején –, télközépkor, a tavaszi átmenetkor, illetve most, nyárközépkor tartották, ami a holnapi napot jelentette. A papnők egyik legfőbb feladata az volt, hogy nyomon kövessék az év napjait, és időben jelezzék, hogy például az őszi átmenet hat nap múlva jön el.

Seft megállított egy pásztorasszonyt, és megkérdezte tőle, merre találja Neenék házát. A legtöbben ismerték a lányt, mert az anyja fontos személy volt a közösségben, a bölcsek egyike. Megkapta az útbaigazítást, és hamarosan meg is találta a házat. Tiszta, takaros… és üres volt. „Négyen élnek itt – gondolta –, és senki sincs itthon. Nem kétséges, hogy rengeteg tennivalójuk akadt a szertartással kapcsolatban.”

Türelmetlenül kezdett bele Neen felkutatásába. A házak között őgyelgett, mindenütt azt a mosolygós kerek arcot és dús hajat kereste. Azt is észrevette, hogy sok látogató már beköltözött az üres házakba; egyedül érkezők, gyerekes családok, és néhány olyan ember, akik tágra nyílt szemekkel bámészkodtak, mint akik most járnak itt először.

Seft idegesen találgatta, vajon miként fogadja majd Neen. Már negyedév eltelt azóta, hogy végigbeszélgették az éjszakát. A lány akkor kedves volt vele, de lehet, hogy azóta eltávolodott tőle. Annyira vonzó és szerethető volt, hogy biztosan sok férfi érdeklődött iránta. „Bennem nincs semmi különös” – gondolta. Ráadásul néhány évvel fiatalabb is volt Neennél. A lány ezzel szemlátomást nem törődött, Seft mégis úgy érezte, Neen sokkal kifinomultabb nála.

Leért a mindig nagyon forgalmas folyópartra, ahol az emberek a folyó felső szakaszához vízért jártak, az alsóban pedig fürödtek és ruhát mostak. Nem látta Neent, de legnagyobb megkönnyebbülésére összetalálkozott a húgával, akivel már ismerték egymást a legutóbbi tavaszi szertartásról. Magabiztos lány volt dús, göndör hajjal és határozott állal. Seft tizenhárom évesnek tippelte. Holnap lesz tizennégy. A Nagy Síkság népei a nyárközéphez mérték az életkort, vagyis nyárközép napján mindenki egy évvel idősebb lett.

Mi is a neve? Szerencsére eszébe jutott: Joia.

A lány és két barátnője lábbeliket mostak a folyóban. A szandálok ugyanolyanok voltak, mint bárki másé: formára vágott, sima bőrdarabok, lyukakkal a zsinórok számára, amelyeket szarvasmarhaínból készítettek és feszesre húztak, hogy a bőr szorosan illeszkedjen a lábhoz.

A fiú odalépett hozzá.

– Emlékszel rám? Seft vagyok.

– Persze hogy emlékszem. – A lány illően köszöntötte: – A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is. Miért mossátok a cipőtöket?

A lány kuncogott.

– Mert nem akarjuk, hogy szagos legyen a lábunk.

Seft erre soha nem gondolt. Ő nem mosta a cipőjét. Mi van, ha Neen megérezte a lábszagát? Elhatározta, hogy az első adandó alkalommal ő is kimossa a lábbelijét.

Joia barátnői vihogva súgtak össze, ahogy a lányok szoktak időnként, teljesen indokolatlanul. Joia rájuk nézett, ingerülten felsóhajtott, és jó hangosan mondta: – Gondolom, a nővéremet, Neent keresed.

– Persze.

A két barátnő arcára rá volt írva, mit gondolnak: áhá, szóval erről van szó.

Seft folytatta:

– A házatok üres volt. Tudod, hol lehet?

– A lakománál segédkezik. Mutassam az utat?

„Kedves tőle, hogy hajlandó itt hagyni a barátait, csak hogy nekem segítsen” – gondolta Seft.

– Igen, köszönöm – felelte.

A lány, kezében a nedves lábbelivel, vidáman elbúcsúzott társaitól.

– A lakomát Chack és Melly készítik elő a rokonaikkal, gyerekekkel és unokatestvérekkel, meg ki tudja, még kikkel – közölte cseverészve. – Nagy a család, ami jó dolog, mert annál nagyobb lesz a lakoma. A falu közepén van egy nagy, nyílt tér, ott készülnek elő.

Ahogy egymás mellett sétáltak, Seftnek eszébe jutott, hogy Joia talán meg tudja mondani neki, hogyan érez iránta Neen.

– Kérdezhetek valamit?

– Hogyne.

A fiú megállt, és a lány is megállt vele. Seft nagyon halkan szólalt meg:

– Mondd meg nekem őszintén: szerinted Neen kedvel engem?

Joia bűbájos, mogyoróbarna szemével teljesen őszintén nézett fel rá.

– Szerintem igen, de hogy mennyire, azt nem tudom.

Nem volt valami kielégítő válasz.

– Hát… szokott rólam beszélni?

Joia elgondolkodva bólintott.

– Ó, azt hiszem, többször is említett.

„Láthatóan nagyon ügyel rá, nehogy bármit is elkotyogjon” – gondolta ingerülten Seft. Mindenesetre tovább kérdezősködött.

– Tényleg szeretném őt jobban megismerni. Úgy gondolom, ő… nem is tudom, hogyan írjam le. Egyszerűen elragadó.

– Ezt neki kéne mondanod, nem nekem. – Joia mosolygott, hogy enyhítsen egy kicsit a dorgáláson.

A fiú nem adta fel.

– De örülni fog, ha ilyet hall tőlem?

– Szerintem örülni fog neked, de ennél többet nem mondhatok. Majd ő beszél a saját nevében.

Seft két nyárközéppel volt idősebb Joiánál, de mégsem tudta rávenni, hogy beavassa a bizalmába. Erős jellemű lánynak tűnt. Tehetetlenül mondta: – Egyszerűen csak nem tudom, Neen is ugyanúgy érez-e, ahogy én.

– Kérdezd meg, és megtudod. – Seft mintha türelmetlenséget érzékelt volna Joia hangjában. – Mit veszíthetsz?

– Még egy kérdés. Van más is, akit kedvel?

– Hát…

– Tehát van.

– A fiú kedveli, az biztos. Hogy Neen is kedveli-e őt, azt nem tudom megmondani. – Joia beleszagolt a levegőbe. – Érzed ezt?

– Sült hús. – Seft szájában összefutott a nyál.

– Kövesd az orrod, és megtalálod Neent.

– Köszönöm a kedves tanácsot.

– Sok szerencsét. – A lány sarkon fordult és távozott.

Seft folytatta az útját, közben azon elmélkedett, mennyire különbözik egymástól a két nővér. Joia határozott volt és parancsoló természetű, míg Neen bölcs és kedves. Mindkettőt vonzónak tartotta, de csak Neent szerette.

A hús illata egyre erősebbé vált, és Seft hamarosan megérkezett a falu közepén lévő nyitott térre, ahol nyársakon ökröket sütöttek. A lakoma csak holnap este lesz, de úgy sejtette, idő kell ekkora állatok megsütéséhez. Valószínű, hogy a kisebb jószágokat, a birkákat és a disznókat csak holnap fogják megsütni.

A téren vagy húsz férfi, nő és gyermek sürgölődött – táplálták a tüzeket, forgatták a nyársakat. Egy idő után észrevette Neent, aki keresztbe tett lábbal, lehajtott fejjel ült a földön, és elmélyülten foglalatoskodott valamivel.

Az emlékeiben másként festett, de most még annál is gyönyörűbbnek látta. A nyári nap lebarnította a bőrét, sötét haja pedig világosabb árnyalatot kapott. Összevont szemöldökkel koncentrált a munkájára, és még ez a homlokráncolás is hihetetlenül elbűvölő volt.

Egy kovakő kaparóval tisztogatta egy irha belső részét, amely minden bizonnyal az egyik nyársra húzott állaté lehetett. Seftnek eszébe jutott, hogy a lány anyja bőrcserző volt. A lány elmélyült figyelme annyira lenyűgözte, hogy majdnem elérzékenyült.

Mindenesetre az volt a szándéka, hogy megzavarja a munkájában.

Átvágott a nyílt téren, a feszültség minden lépéssel egyre nőtt benne. „Mi miatt aggódom? – tette fel magának a kérdést. – Elvégre örülnöm kellene. És örülök is. Csak közben félek.”

Mosolyogva megállt a lány előtt. Kellett néhány másodperc, hogy Neen elszakítsa tekintetét az irháról. Felemelte a fejét, és amikor felismerte a fiút, olyan bájos mosoly terült szét az arcán, hogy Seft szíve kihagyott egy ütemet.

– Hát eljöttél – mondta pillanatnyi hallgatás után.

– Igen – felelte boldogan Seft. – El.

Neen letette a kaparót és a bőrt, felállt.

– Később befejezem. – Karon fogta Seftet, miközben lábával arrébb terelt egy arra sertepertélő disznót. – Keressünk egy csendesebb helyet.

Nyugat felé indultak, eltávolodva a folyótól. A terep emelkedett, ahogy az általában lenni szokott a folyók közelében. Seft beszélni akart a lánnyal, de nem tudta, hogyan kezdjen hozzá. Rövid gondolkodás után belevágott: – Nagyon örülök, hogy újra látlak.

Neen rámosolygott.

– Én is hasonlóképpen érzek.

A fiú ezt jó kezdetnek gondolta.

Különös építményhez értek: koncentrikus körökben felállított fatörzsekből állt. Nyilvánvalóan szent hely lehetett. Elindultak körbe.

– Az emberek azért jönnek ide, hogy csendben elmélkedjenek – mondta Neen. – Vagy beszélgessenek, mint mi. És a bölcsek is itt szoktak összegyűlni.

– Emlékszem, említetted, hogy anyád is a bölcsek egyike.

– Igen. Nagyon jó a viták elsimításában. Ráveszi az embereket, hogy megnyugodjanak és logikusan gondolkodjanak.

– Az én anyám is ilyen volt. Néha még apámat is sikerült rávennie, hogy normálisan viselkedjen.

– Azt mondtad, meghalt, amikor tíz nyárközép korú voltál.

– Igen. Idősen lett várandós, és a babával együtt belehaltak.

– Biztosan nagyon hiányzik.

– El sem tudom mondani, mennyire. Amíg élt, apám semmit nem törődött velünk, a három fiúval. Talán félt kézbe venni egy kisgyereket, vagy ilyesmi. Sosem érintett meg minket, nem is beszélt hozzánk. Aztán amikor anya meghalt, hirtelen neki kellett gondoskodnia rólunk. Azt hiszem, gyűlölte a gyereknevelést, és gyűlölt minket is, amiért rákényszerítettük.

– Ez rettenetes – mondta halkan Neen.

– Még ma sem ér hozzánk… legfeljebb, ha büntetni akar.

– Meg szokott ütni?

– Igen. És a fivéreimet is.

– Anyádnak nem volt rokona, aki megvédhetett volna?

Seft tudta, hogy ez is fontos része volt a problémának. Ha egy nő meghalt, a szüleinek, testvéreinek és unokatestvéreinek kellett gondoskodniuk a gyermekekről. Az ő anyjának azonban nem voltak élő rokonai.

– Nem – felelte –, anyámnak nem volt senkije.

– Miért nem hagyod ott apádat?

– Egy nap majd… hamarosan. De ki kell találnom, hogyan éljek meg egyedül. Egy gödör kiásása nagyon hosszú idő, és éhen halok, mire kereskedni kezdhetek a kovakővel.

– Miért nem gyűjtesz kovakövet a patakokból és mezőkről?

– Mert az másfajta kovakő. Azoknak a köveknek rejtett hibáik vannak, amitől gyakran széthasadnak vagy formázás közben, vagy amikor szerszámként használják. Mi az alapkőzetet bányásszuk, ami nem törik. Fel lehet használni a nagy baltafejek elkészítéséhez, amelyekre az embereknek szükségük van a fák kivágásához.

– Hogy megy ez? Mármint a gödör kiásása.

Seft leült, Neen követte a példáját. A fiú megütögette maga mellett a füves talajt.

– A föld itt nem túl vastag. Ha elkezdünk ásni, hamarosan rábukkanunk a fehér kőre, amit mészkőnek hívunk. A mészkövet a gímszarvas agancsából készített csákányokkal törjük fel.

– Nehéz munkának tűnik.

– Minden nehéz, ami a kovakővel kapcsolatos. Agyagot kenünk a tenyerünkre, hogy ne hólyagosodjon fel. Aztán átfúrjuk magunkat a mészkövön keresztül, ami akár hetekig is tarthat, és végül talán rábukkanunk az alapkőrétegre.

– Mert van, hogy nem sikerül?

– Igen.

– Vagyis feleslegesen dolgoztatok.

– Ilyenkor újra kell kezdenünk valahol máshol, új gödröt kell ásnunk.

– Még soha nem gondoltam bele, hogyan keresik az emberek a kovakövet.

Seft többet is mondhatott volna, de nem akart a bányászatról beszélgetni.

– A te apád milyen volt? – kérdezte.

A lány korábban már említette, hogy az apja meghalt.

– Nagyszerű ember… jóképű, kedves és okos. De nem elég óvatos, ezért egy megvadult tehén agyontaposta.

– A tehenek veszélyesek? – Seft nem akarta elárulni, hogy fél tőlük.

– Tudnak azok lenni, főleg, ha borjút nevelnek. Jobb óvatosnak lenni a közelükben. Apám azonban nem volt az az óvatos fajta.

Seft nem tudta, erre mit mondhatna.

– Nagyon el voltam keseredve – folytatta a lány. – Egy hétig sírtam.

– Ez… szomorú – próbálkozott Seft.

Neen bólintott, és a fiú úgy érezte, most végre jót mondott.

– Még mindig szomorú vagyok miatta. Ennyi év után is.

– És mi van a családod többi tagjával?

– Találkoznod kellene velük – vetette fel Neen. – Nincs kedved hazakísérni?

– Örömmel.

Maguk mögött hagyták a helyet, és keresztülvágtak a falun. Seft lelkesen fogadta az invitálást, mert ez is annak a jele volt, hogy Neen valóban kedveli. Bár azért aggódott, hogy vajon sikerül-e jó benyomást keltenie a családban. Ezek itt kifinomult falusiak voltak… mosták a lábbelijüket! Ő maga kemény életet élt, minimális társadalmi érintkezéssel. A családja soha nem maradt meg hosszabb ideig egy helyen: felépítették a házukat a gödör mellett, ahol éppen dolgoztak, és ott is hagyták, amikor továbbálltak. Most pedig majd beszélgetnie kell Neen anyjával, aki egyértelműen megbecsült személyiség volt. Ugyanakkor a nő azzal a szemmel is fogja nézni őt, mint unokái lehetséges apját. Mit mondjon neki?

Neenék háza előtt egy főzőedény pihent a parázsban, finom marhahús és fűszerek illata szállt a levegőben. Az ételt kavargató nő Neen idősebb változata volt, a szeme körül szarkalábakkal, fekete hajában ezüst szálakkal. Barátságos mosollyal üdvözölte Seftet, ami nagyon hasonlított Neen mosolyára, csak valamivel több ránccal.

– Anya, ő a barátom, Seft. Kovakőbányász.

– A Napisten mosolyogjon rád – köszöntötte Seft az asszonyt.

– És rád is – jött a válasz. – Ani vagyok.

– Ő pedig a kisöcsém, Han – tette hozzá Neen.

Seft észrevett egy szőke hajú, nyolc év körüli kisfiút, aki a földön ült egy alvó kölyökkutya mellett.

– És mosolyogjon rád is – alkalmazta Seft az üdvözlés rövidebb alakját.

– És rád is – felelte jól nevelten Han.

Volt ott két másik gyerek is. Han mellett egy kislány ült, és a kutyát simogatta.

– Ő Han barátja, Pia – mutatta be Neen.

Seft nem tudta, mit mondjon egy kislánynak, de miközben ezen gondolkodott, a lány megszólította őt, olyan természetességgel és magabiztossággal, amely nyilvánvalóvá tette, hogy szociálisan sokkal érettebb, mint azt a kora alapján sejteni lehetett volna.

– A rokonaim földművesek – mondta. – Én Tanyaföldön élek. A szertartás miatt vagyok itt. – Rövid szünet után bizalmasan hozzátette: – Apám nem hagyja, hogy pásztorgyerekekkel játsszak, de ő ma nincs itt. – Kisebb volt, mint a játszópajtása, Han, de határozottsága miatt idősebbnek tűnt. – Az unokatestvéremre, Stamre vigyázok. Ő még négy nyárközepes sincs.

A láthatóan mogorva Stam nem szólt egy szót sem.

– És édesapád idén miért nem jött el a szertartásra, Pia? – tette fel a kérdést érdeklődve Ani. – Általában itt szokott lenni.

– Otthon kellett maradnia. Ahogy a többi férfinak is.

– Vajon mi okból? – tűnődött el Ani.

Láthatóan ennek valami miatt különös jelentőséget tulajdonított, de Seftnek nem sikerült rájönni az okára.

Gondolataiból Han zökkentette ki, aki a csodálat és a kíváncsiság keverékével nézett fel rá: – Akárki lehet kovakőbányász?

– Nem igazán – felelte Seft. – Ezt a mesterséget általában családok művelik. A fiatalokat a szüleik tanítják meg rá. Rengeteget kell tanulni.

Han bánatos arcot vágott.

– Ez azt jelenti, hogy pásztornak kell lennem.

Úgy tűnt, nem igazán lelkesedik érte. Valószínűleg vágyott rá, hogy eljusson más tájakra is, és többet lásson a világból. De talán majd kinövi.

– Hogy hívják a kutyád? – kérdezte Seft.

– Még nincs neve.

– Szerintem Csinosnak kellene hívni – szúrta közbe Pia.

– Szép név – bólintott Seft.

A kölyökkutya álmában hirtelen hangosat szellentett. Han harsogva felkacagott, Pia kuncogott.

– Nem tetszik neki a Csinos név – mondta mosolyogva Ani. – Ülj le, Seft. Helyezd magad kényelembe.

Seft és Neen letelepedtek a földre. A fiú úgy gondolta, jól haladnak a dolgok. Szót váltott Neen anyjával és öccsével, és egyelőre nem hozott szégyent magára. Úgy érezte, hogy kedvelik, és neki is rokonszenvesek voltak ők.

Lábbelijével a kezében megjelent Neen húga, Joia is.

– Ezek szerint megtaláltad Neent – mondta Seftnek. Letette a szandálját száradni a tűz mellé.

– Igen… köszönöm a segítséget.

– Szeretsz bányász lenni?

Egyenes kérdés volt, és Seft úgy döntött, egyenes választ ad rá.

– Nem. És az apámnak sem szeretek dolgozni. Elmegyek, amint kitalálom, hogyan éljek meg önállóan.

– Ez érdekes, Seft – jegyezte meg Ani. – Mivel szeretnél foglalkozni a bányászat helyett?

– Pont ez a probléma… nem tudom. Jó ács vagyok, készíthetek akár ásókat, kalapácsokat, íjakat is. Szerinted azokért kaphatnék élelmet?

– Biztosan – bólintott Ani. – Főként ha jobbak, mint amiket az emberek maguknak el tudnak készíteni.

– Ó, afelől nincs kétségem.

– Nagyon magabiztos vagy – szólt közbe Joia.

„Nehéz természet – állapította meg Seft –, ugyanakkor kedves is tud lenni. Egy ember lehet egyszerre mindkettő.” Elgondolkodva mondta: – Fontos, hogy az ember tudja, miben jó és miben rossz, nem gondolod?

– És te miben vagy rossz, Seft? – kérdezte játékos kötekedéssel Joia.

– Hé, ez nem tisztességes kérdés! – tiltakozott Neen.

– Például nem vagyok jó a beszélgetésben – ismerte el a fiú. – A gödörben egész nap alig szólunk egymáshoz.

– Nagyon jól beszélsz – dicsérte meg Neen. – Ne is törődj a húgommal, egyszerűen csak gonoszkodik.

– Kész a vacsora – jelentette be Ani, megelőzve a testvérek közti kakaskodást. – Joia, hozz tálakat és kanalakat!

A napfény elhalványult, miközben ettek. A levegő kellemes hőmérsékletűvé vált, az ég felöltötte az alkony lágy szürkeségét. Meleg éjszaka ígérkezett.

Az étel ízletes volt. A húst vadon termő növényekkel együtt főzték meg, Seft érezte benne a libapimpót, a bojtorjánt, a gumósköményt. Beleivódtak a húsba, és sokat lágyítottak az ízén.

Seft nem tudta nem észrevenni a különbséget Neen családja és a sajátja között. Itt mindenki kedvesen viselkedett a másikkal. Nem volt ellenségeskedés. Joia ugyan kicsit csipkelődő volt, de az sem volt igazán komoly. Biztosra vette, hogy ebben a családban soha nem emelnek kezet egymásra.

Azon töprengett, mi fog történni, ha leszáll az éjszaka. Vissza kell térnie az apjához és a fivéreihez? Vagy megengedik, hogy itt aludjon – esetleg Neen mellett? Reménykedett benne, hogy ő és Neen valamiképpen együtt tölthetik az éjszakát.

Amikor végeztek a vacsorával, Ani megkérte Neent, hogy vigye le a folyóhoz a tálakat és a kanalakat, és mossa el őket. Seft természetesen vele tartott. Miközben az eszközöket öblögették, Neen megjegyezte: – Szerintem a Csinos jó név lenne egy kölyökkutyának.

– Nekem sosem volt kutyám – felelte Seft. – De kiskoromban nagyon vágytam rá, és azt terveztem, hogy Szélvésznek nevezem el.

Neen kuncogott.

– A miénk túl aranyos és jámbor ahhoz, hogy Szélvész legyen.

– Pedig Han mondhatná, hogy a szellentése alapján akár így is lehetne hívni.

– Ez tökéletes! – nevetett még jobban Neen. – Az öcsém szerintem halálra nevetné magát rajta, most pont abban az életkorban van.

– Tudom. Én is voltam ilyen kisgyerek, és jól emlékszem rá.

Seft visszafelé menet egy férfi hangját hallotta a hátuk mögül.

– Üdv, Neen.

Barátságos hang volt. Seft megfordult, és egy magas, körülbelül húsz nyárközepet látott fiút vett észre.

Neen is hátrafordult, mosolygott. Seft vonakodva megállt.

– Üdv, Enwood – köszönt az idegennek a lány. – Készen állsz a szertartásra?

– Igen, majd kereslek.

Ez bosszantotta Seftet. Ki ez az Enwood, hogy azt ígéri, keresni fogja Neent?

– Azt tervezem, korán odamegyek, hogy jól lássak mindent – folytatta Enwood. – Neked is ezt tanácsolom.

Tehát Enwood találkozót akart.

– Ha időben fel tudok kelni – felelte Neen. Ez nem volt sem beleegyezés, sem elutasítás. Ugyanakkor Seftet zavarta az a fajta bensőséges hangnem, amivel egymáshoz szóltak.

Pillanatnyi csend után újra Neen szólalt meg:

– Seft segített elmosogatni az edényeket.

Enwood hűvös pillantást vetett a fiúra.

– Nagyszerű. Holnap látjuk egymást. – Azzal távozott.

Seftet kifejezetten zavarta a találkozás.

– Ki volt ez? – kérdezte, amikor továbbindultak.

– Ó, csak egy barát.

Seft gyanította, hogy Enwood lehet az az ember, akire Joia célzott, amikor azt mondta, a fiú kedveli, az biztos. Hogy Neen is kedveli-e őt, azt nem tudom megmondani.

– Jóképű – mondta.

– Nem annyira, mint te.

Seft meglepődött. Nem tartotta magát jóképűnek. De nem is igazán tudott véleményt mondani. Nem nagyon foglalkoztatta a dolog. Nem is emlékezett, mikor nézte meg utoljára a tükörképét egy tó vizében.

Mostanra besötétedett, előbújtak a csillagok. Seft úgy érezte, Enwood elrontotta a bensőséges hangulatot.

– És most, mihez kezdünk? – kérdezte sokkal nyersebben, mint szerette volna.

A lány nem figyelt fel a hangsúly változására.

– Mit szeretnél csinálni?

A válasz azonnal eszébe jutott.

– Nincs hideg, szívesen üldögélnék veled kettesben a csillagok alatt. Mit szólsz hozzá?

– Nagyszerű.

Seft elmosolyodott. Ismét minden rendben volt.

Odaértek a házhoz. Han odabent volt, a kutyát éjszakára megkötötte. Pia és Stam visszatértek a családjukhoz. Joia már lefeküdt aludni. Ani levette a szandálját.

– Mi kint éjszakázunk – mondta Neen az anyjának.

– Remélem, nem lesz hideg.

– Megleszünk.

– Abban biztos vagyok.

Neen karon fogta Seftet, és maga után húzta.

– Hová megyünk? – kérdezte a fiú.

– Tudok egy helyet.

Lesétáltak a folyóhoz, és addig mentek a partján, amíg maguk mögött nem hagyták a házakat. Elértek egy védett, fás ligethez.

– Mit szólsz ehhez? – kérdezte Neen.

– Nagyszerű.

Letelepedtek egy bokor tövében.

– A te életed tökéletes – szólalt meg Seft. – Az egész családod szeret. Bőségesen van ennivalótok. A pásztoroknak rengeteg a jószáguk, megszámolni sem tudják őket. Úgy éltek, mint az istenek.

– Igazad van – felelte Neen, miközben hátradőlt a fűben. – A Napisten mosolyog ránk.

A lány hívogatónak tűnt. Seft fölé hajolt, és megcsókolta.

Tapasztalatlan volt a csókolózásban, és nem igazán tudta, mire számítson, de a lány segített. Neen megfogta Seft fejét, és végigcsókolta az ajkát, az arcát és a nyakát, miközben beletúrt a hajába. A fiú számára ez volt a leggyönyörűbb élmény, amit valaha átélt.

Már nagyon vágyott rá, hogy megérintse Neen testét, ezért a térdére helyezte a kezét, és lassan elindult vele felfelé.

Látott már meztelen nőket, főként akkor, amikor a folyóban fürödtek. Nem nagyon zavartatták magukat amiatt, hogy látják őket, de bámulni azért udvariatlanságnak számított. Mindenesetre elég pontos képe volt arról, hogyan festenek, amikor lekerül róluk a tunika. Meztelen nőt azonban még sosem érintett. Ez volt az első alkalom.

– Finoman – súgta Neen. – Csak gyengéden simogasd. – Megcsókolta a fiút, miközben az megérintette.

Seft egy idő után észrevette, hogy a lány szaporábban veszi a levegőt.

– Nem tudok tovább várni! – közölte Neen. A hátára fordította Seftet, felhúzta a tunikája alsó részét, és meglovagolta.

– Ó, ez csodálatos! – sóhajtotta Seft, miközben a lány ráereszkedett.

– Csak akkor az, ha a megfelelő emberrel történik – mondta Neen; és ezután egy ideig már egyikük száját sem hagyták el összefüggő mondatok.

*

Még sötét volt, amikor Seft felébredt. Nem énekeltek a madarak – ahhoz még túl korán volt –, de hallotta a közeli folyó csobogását. Érezte maga mellett Neent, a lány puha, meleg teste az övéhez préselődött, egyik lába és karja rajta pihent. Fázott, de nem érdekelte. Megölelte Neent.

A lány megmoccant, kinyitotta a szemét. Ránézett Seftre, és megsimogatta az arcát.

– A húgom szerint úgy nézel ki, mint a Holdistennő – mormolta.

Seft elmosolyodott.

– És hogy néz ki a Holdistennő?

– Sápadt és gyönyörű, szerelemre termett ajkakkal. – Megcsókolta a fiú száját.

– Azt hiszem, most már egy pár vagyunk.

Neen felült.

– Ezt hogy érted?

– Együtt fogunk élni, és gyerekeket nevelünk.

– Na várj csak! – nevette el magát a lány.

Seft zavartan vonta össze a szemöldökét.

– De az elmúlt éjszaka…

– Az elmúlt éjszaka csodás volt, és én imádlak. Azt akarom, hogy ma este megismételjük. De ne rohanjunk annyira előre.

Seft nem értette.

– De lehet, hogy várandós vagy!

– Egyetlen éjszaka után valószínűleg nem. Ez egyébként is a Holdistennő kezében van, aki minden női dolog felett uralkodik. Ha azt akarja, hogy gyermekünk szülessen, hát legyen.

– De… – A fiú nem értette. – Van ennek valami köze Enwoodhoz?

Neen felállt.

– Figyelj csak! Hallod, amit én?

Seft elhallgatott, és most már ő is hallotta a távolban nyüzsgő és beszélgető emberek zaját.

– Mindenki fent van – mondta Neen. – Mennek a Szentélyhez.

Seft zavart volt, de nem tudta, mit kérdezzen, hogyan deríthetné ki, mi is történik pontosan. Követte őt a folyóhoz, ahol hosszan ittak a hűs, friss vízből, és megmosakodtak.

Utána visszatértek a faluba, és csatlakoztak a nyugat felé tartó sokasághoz. Az emberek izgatottan beszélgettek, már alig várták a nagy eseményt.

Neen háza üres volt, a családja már elindulhatott. A lány gyorsan bement, és két darab főtt ürühússal tért vissza. Az egyiket odaadta Seftnek, séta közben azt eszegették.

Seft azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy Neen azt mondta, újabb éjszakát töltenek együtt. Ez azt jelentette, hogy komolyan gondolja. És talán még majd tudnak beszélni arról, hogy valóban egy pár legyenek, és ő is képes lesz megérteni a lány gondolkodását.

A falut elhagyva mindenki a nyílegyenes, délnyugati irányú utat követte. A szarvasmarhák kelletlenül húzódtak félre, ahogy a tömeg hömpölygött a kitaposott út határain kívülre is. Az emberek csendben beszélgettek és óvatos léptekkel haladtak, mintha attól félnének, hogy felébresztenek egy alvó istent; az együttes zaj azonban még így is olyan volt, mintha egy folyó zubogna lefelé a sziklás vízesésen.

Az út egyenesen a Szentély bejáratához vezetett. Emberek ültek odabent, szemben a bejárattal, ami az évnek ebben a szakában egyben a felkelő nap irányát is jelentette. Az egyik papnő éppen a disznókat rugdosta kifelé.

A kör egyre jobban megtelt emberekkel. Seft és Neen a tömegben is észrevették Anit, Joiát és Hant. Neen azt javasolta, menjenek át a másik oldalra, és üljenek le a földsánc peremén, ahonnan mindent láthatnak.

A kör átmérője körülbelül száz lépés lehetett. A sáncon belül egymástól nagyjából azonos távolságra lévő, álló kövek alkottak gyűrűt – mindegyik valamivel magasabb lehetett egy embernél. Túl sok volt belőlük ahhoz, hogy Seft meg tudja számolni. Felszínüket nem alakították vagy csiszolták. A sziklák kékes árnyalatúak voltak, és Neen elmondta Seftnek, hogy ezt a követ kékkőnek is nevezik.

Középen teljesen másfajta látványt nyújtó, fából készült kör állt. Seft jobban megnézte magának, és ki tudta venni a kékköveknél is nagyobb fatörzsekből álló gyűrűt. A faoszlopokat a tetejüknél áthidaló gerendákkal kötötték össze, amelyek tökéletesen vízszintes, folytonos kört alkottak. A Seftben szunnyadó ácsmester elismerően nézte ezt a munkát, de közben azon gondolkodott, vajon mennyire lehet tartós ez a szerkezet. Ha egy megvadult tehén nekirohan az egyik oszlopnak, a körnek mekkora része omlana le a földre? Nem csoda, hogy az emberek távol tartották a teheneket a szent helytől.

A nagy fakörön belül Seft látott egy másik, kisebb, ovális gyűrűt is, szabadon álló oszloppárokból – mindegyik páron volt összekötő rúd, de egymáshoz nem kapcsolódtak. Ezeket is ugyanolyan gondossággal készítették, csak magasabbak voltak a többinél.

Seft azonnal érezte, hogy a fagyűrűknek van igazán jelentőségük. Ezekhez képest a külső kőgyűrű esetlegesnek és hanyagnak tűnt. Azon gondolkodott, hogy a kőkör bizonyára öregebb, és kevésbé ügyes emberek emelték.

A tömeg most meglepően elcsendesedett, az emberek érezték a hely szent kisugárzását. Seft feszült várakozást érzékelt a levegőben. Járt már itt korábban, és látta, ahogy a papnők végrehajtják a tavaszi szertartást, de nyilvánvalóan ez volt a fontosabb esemény, és ehhez mérten többen is gyűltek össze. A nyárközép a régi év végét és az új kezdetét jelentette. Ma mindenki egy nyárközéppel idősebb lett.

Az emberek tudták, hogy minden, ami életben tartja őket, a napból származik, ezért hódoltak neki.

A jelenlévők többsége pásztor volt – mivel a Nagy Síkság lakosságának nagy része ezzel foglalkozott. De akadtak földművesek is, akik a folyóvölgyekben művelték a termékeny talajt, és a tetoválásaik alapján lehetett azonosítani őket. A nők általában karkötőszerű tetoválást viseltek a csuklójukon, a férfiak pedig nyaktetoválást. Azonban Seft most egyetlen férfi földművest sem látott, és eszébe jutott Ani előző esti beszélgetése Piával, meg az is, hogy az asszony milyen furcsán reagált a földműves férfiak távolmaradására.

Úgyszintén nem voltak jelen az erdőlakók, de ennek legalább tudta az okát. Ők a rendszeres évenkénti zarándoklatukon vettek részt, követték a szarvasokat az Északnyugati Dombok közé, ahol friss, nyári fű nőtt.

Még mindig érkeztek az emberek, amikor a hajnali nap felragyogott a keleti égbolton. Az égen nem voltak felhők, és ahogy az ezüstös fény egyre erősebbé vált, mintha áldás szállt volna a sokaságra.

Végre a papnők is megjelentek, körülbelül harmincan, párosával táncolva. Ugyanolyan bőrtunikát viseltek, mint mindenki más, csak valamivel hosszabbat, bokáig érőt. A lábuk meztelen volt.

Egyikük kivájt farönkből készített dobot tartott a kezében, amit bottal ütött ritmusosan. Az eszköz meglepően hangosan és tisztán szólt.

Mindannyian ugyanazokat a mozdulatokat végezték, oldalra és hátra hajladoztak, ahogy a magas fű a szélben. Seft lenyűgözve figyelte őket. Még sosem látott ilyen táncot, leginkább a halrajok mozgása jutott róla eszébe.

Tánc közben énekeltek is. Egyikük, egy fehér hajú asszony – talán a főpapnő –, kérdésszerű dallamokat énekelt, és a többiek kórusban válaszoltak rá. A külső fakör oszlopai között léptek ki-be, mint a kosárfonó kezei között hajladozó vesszők. Úgy tűnt, minden egyes oszlophoz külön fordultak, mintha mindegyiknek más jelentése lenne. Seftnek az az érzése támadt, hogy éneklés közben számolnak, de a szavaik nem tűntek ismerősnek.

A táncban nem volt semmi erotikus. Vagyis nem igazán. A ringó női testek mindig hatottak Seftre, de ez a tánc most nem erről szólt.

A kékkövek külső, közvetlenül a földsáncon belül elhelyezkedő köre nem játszott szerepet a szertartásban, minden a két rönkgyűrű – a kör és a belső, ovális alakú – körül bonyolódott. A papnők megkerülték a külső fakört, majd a belsőt is, melynek a nyitott része pontosan a bejárattal szemben, északkelet felé nézett. Ezen a ponton, a résben ért véget a tánc.

A papnők – még mindig párosával – leereszkedtek a földre. Még hangosabban énekeltek, ahogy a nap felső szegélye felkúszott a horizont fölé. Seft majdnem pontosan a napkeltével szemben helyezkedett el, és látta, hogy a korong éppen a kör két oszlopa között emelkedik fel. Nyilvánvaló lett számára, hogy a Szentélyt szándékosan tervezték így. A két oszlop és a keresztgerenda kaput formált, és Seftet áhítat töltötte el, amikor megértette: ez az a kapu, amelyen keresztül a Napisten belép a világba.

A tömeg elcsendesedett, a papnők éneke még hangosabbá vált, ahogy a vörös korong az égre emelkedett. Bár a nap minden reggel feljött, itt és most a megjelenése különleges eseménynek tűnt, amit a sokaság áhítatos révületben figyelt.

A nap már majdnem teljesen látható volt. Az ének hangereje fokozódott. Az alsó szegély mintha elidőzött volna a horizont vonala alatt, mintha vonakodott volna elszakadni tőle; aztán végre megtörtént, vékony fénycsík vált láthatóvá a nap és a föld között. Az ének elérte a csúcspontot, majd a dobbal együtt hirtelen elhallgatott. A tömeg diadalmas üvöltésben tört ki, olyan hangerővel, amit még talán a világ peremén is hallani lehetett.

És ezzel véget is ért a szertartás. A papnők párokba rendeződve visszavonultak a házaikba. Az emberek felálltak, kinyújtóztatták végtagjaikat, és halk beszélgetésbe kezdtek, ahogy a rituálé feszültsége lassan feloldódott.

Seft és Neen ott maradtak a fűben ülve. A fiú a lányra nézett.

– Eléggé… letaglózva érzem magam – mondta.

Neen bólintott.

– Ilyen ez, főleg az első alkalommal.

Seft a bejáraton kitóduló tömegre pillantott.

– Jobb lesz, ha visszatérek a családomhoz… de találkozunk még, ugye?

A lány elmosolyodott.

– Remélem.

– Hol?

– Szeretnél a családommal vacsorázni?

– Megint? Biztos vagy benne, hogy anyád nem bánja?

– Persze. A pásztorok szeretik a társaságot. Úgy sokkal jobb hangulatú az étkezés.

– Ez esetben szívesen. A tegnapi vacsora nagyszerű volt. Úgy értem, finom volt az étel is, de ami a legjobban tetszett… – Tétovázott, nem nagyon tudta, hogyan fogalmazza meg, amit érzett. – A legjobban az tetszett, hogy szeretitek egymást.

– Ez teljesen normális egy család esetében.

Seft a fejét rázta.

– Nem minden családnál.

– Sajnálom. Akkor ma este megint gyere át hozzánk.

– Köszönöm.

Felálltak.

– Jobb, ha én most megyek – mondta Seft vonakodva.

– Menj csak.

Megfordult, és határozott léptekkel távozott.

Nem tudta, örüljön vagy sem. Szeretkezett a lánnyal, akit imádott, és csodálatos élmény volt – aztán Neen közölte vele, hogy nem tudja, vele akarja-e leélni az életét. És ami még rosszabb, úgy tűnt, riválisa akadt egy magas, magabiztos férfi, Enwood személyében, aki idősebb Neennél, míg ő maga fiatalabb.

Holnap hazaindul a családjával, és nem fogja látni a lányt az őszi átmenetig. Enwoodnak elég ideje lesz, hogy elcsábítsa Neent, és a riválisa sem lesz a közelben.

Ma éjjel azonban Neen még vele lesz, nem Enwooddal. Még egy esélyt kap, hogy véglegessé tegye kapcsolatukat.

A Szentély területén kívül az emberek már üzleteltek, a portékájukat kínálgatták, alkudoztak, csereberéltek: kovakő balták és kések, kőkalapácsok, korsók, bőrök, kötelek, bikák, kosok, íjak és nyílvesszők árán vitatkoztak.

Megtalálta a családját. Arra számított, hogy Olf és Cam kérdőre vonják éjszakai kimaradása miatt, obszcén megjegyzéseket tesznek, és megpróbálják valami mocskos dologgá silányítani szerelmi kapcsolatát. Ám fivérei csak ültek a földön egymás mellett, és úgy néztek rá, mintha valamire várnának.

Ez gyanús volt és baljóslatú.

Apja félig elfordulva beszélgetett Evvel és Feevel, a kötélkészítőkkel. Seft türelmesen várta, hogy véget érjen a társalgás.

Cog néhány pillanat múltán odafordult hozzá.

– Hol voltál múlt éjjel?

– Minden munkát elvégeztem, mielőtt elmentem, nem? – kérdezett vissza Seft.

– Éppenséggel igen, de akár szükségem is lehetett volna rád.

– Örülök, hogy nem volt.

– Aggódtam, hogy őrizetlenül hagytuk a gödröt. Nem bízom abban a Wunban.

Seft érezte, hogy most következik a rossz hír.

– Mit gondolsz, mit fog tenni Wun? Hiszen itt van.

– De nagy a családja, és valószínűleg nem hozott el mindenkit.

– És ők mit fognak tenni? Ellopják az ásóinkat?

– Ne viccelődj, ha nem akarod, hogy leüssem az ostoba fejed a nyakadról!

Cam erre hangosan felnevetett, mintha ez lett volna a legviccesebb dolog, amit valaha hallott.

– Csak próbálok rájönni, mi lehet a veszély – mondta Seft.

– A veszély az, hogy Wun emberei három napig kovakövet bányásznak egy gödörből, ahonnan nem kellene bányászniuk, mert mi ástuk ki. – Cog a fiának szegezte az ujját. – Erre persze nem gondoltál, mi, okoska?

– Erre nem. – Seft teljesen valószínűtlennek tartotta apja gyanúját, de nem lett volna értelme vitatkozni vele.

– Éppen ezért fogsz visszamenni a gödörhöz – jelentette be Cog diadalmasan.

– Mikor?

– Ma. Most. Így ki is takaríthatsz, mire én visszaérek. A gödör padlója igen mocskos.

Seft tett egy lépést hátra, és pillanatnyi habozás után közölte:

– Nem.

– Ne merj nekem nemet mondani, kölyök!

– Találkoztam egy lánnyal…

Cam és Olf gúnyos vigyorral néztek össze.

– Ma este elmegyek a házukba, az anyja vacsorát főz. Nem fogom kihagyni.

– Ó, dehogynem.

– Küldd Olfot. Neki itt nincs senkije, sőt sehol. És sokkal alkalmasabb rá, hogy kihajítsa Wun embereit a gödörből.

– Téged küldelek.

– Miért?

– Mert én vagyok ennek a családnak a feje, és én hozom a döntéseket!

– És nem vagy hajlandó mérlegelni, még akkor sem, amikor a döntésed ostobaság.

Az apja arcon ütötte.

Cog ökle kemény volt, az ütése fájt. Seft az arcához kapva hátratántorodott. Az ütés a bal szeme mellett érte, a látása elhomályosult.

Fivérei éljeneztek és tapsoltak.

Seft megdöbbent. Bár korábban is történt már hasonló, mindig meglepte, hogy az apja képes ilyen gonoszságra.

Cog újra felemelte a kezét, de Seft ezúttal már készen állt, és kitért az ütés elől. Felbátorodott: az apja nem mindenható. Gyors, ádáz erejű ütéssel válaszolt, amely Cog orrát találta telibe.

Ez volt az első alkalom, hogy megütötte az apját.

Cog orrából vér fröccsent.

– Hogy mersz engem megütni, kölyök? – bömbölte méltatlan-kodva, és előrelendült. Seft ezúttal nem tudott kitérni, az ütés a halántékát érte, és a földre roskadt.

Egy pillanatra megszédült. Amikor magához tért, látta, hogy egy kis kovakőhalom mellett fekszik. Halványan tudatában volt, hogy kisebb sokaság nézi a harcot.

Felpattant, és magához vett egy követ is, védekezésül.

– Megütnél egy kővel, te engedetlen kutya? – vicsorogta Cog, és újra támadott.

Seft felemelte a jobb kezét a kővel.

Ám az ütést megállították, még mielőtt célba érhetett volna. Seft csuklóját erős marok ragadta meg hátulról, ujjai közül kihullott a kő. Elengedték a csuklóját, és helyette a két karját fogták le, mozdulni sem tudott. Rájött, hogy Olf az. Küzdött, de nem tudott mozogni: bátyja túlságosan nagy volt és erős.

Miközben tehetetlenül rángatózott, Cog újra, keményen megütötte; először az arcán, aztán a gyomrán, majd ismét az arcán. Üvöltött, könyörgött az apjának, hogy hagyja abba. Cog egészen közel hajolt hozzá, torz mosolya arról árulkodott, hogy örömét leli a kegyetlenkedésben.

– Visszamész a gödörhöz?

– Igen, igen! Megteszek bármit, csak hagyd abba!

Olf elengedte, Seft a földre zuhant.

Hallotta, hogy Ev, a kötélkészítő odaszól az apjának:

– Ezzel bajba keverted magad.

Cog még mindig dühös volt.

– Én? Bajba? – sziszegte agresszívan. – Aztán kivel? Veled talán?

Evet nem tudta megfélemlíteni.

– Olyan emberekkel, akik sokkal fontosabbak nálam.

Cog megvetően horkantott.

Seft zokogott, mindenhol fájdalmat érzett. Nagy nehezen sikerült négykézlábra állnia és odébb másznia. Az emberek nézték, amitől csak még rosszabbul érezte magát.

Megpróbált felállni. Egy idegen segített neki, így talpon tudott maradni.

Aztán lassan, támolyogva eloldalgott.

2

A szertartás után, de még az esti lakoma előtt a napi legfőbb foglalatosság a jószág adásvétele volt. A pásztorok tisztában voltak a beltenyészet jelentette veszélyekkel, és mindig készségesen nyúltak új vérvonalhoz. Minden szertartás idején új állatokat szereztek be, főként bikákat, kosokat és kan disznókat, rendszerint egy az egyben cserélték le meglévő jószágaikat. A távolról érkezett pásztorok pedig a Nagy Síkságon beszerzett hímekkel tértek haza, hogy feljavítsák saját állományukat.

Ani két másik bölccsel, Keff-fel és Scaggával sétált a vásárterületen, a konfliktus jeleit keresték. Az alkudozás általában békés folyamat volt, de könnyen vitába fordulhatott, és a bölcsek feladata volt a béke fenntartása.

A bölcsekkel szemben támasztott követelmények meglehetősen homályosak voltak, az emberek mindenfajta ceremónia nélkül csatlakoztak a csoporthoz, vagy távoztak onnan. Keffet vezetőként ismerték el, és a Kovakövek Őrzőjének hívták, mert ő felügyelte a pásztorközösség vagyoni tartalékát képező, félkész kovakövekből álló készletet, amelyet egy jól őrzött épületben tároltak Folyóvölgy közepén. Scagga azért tartozott a bölcsek közé, mert egy nagy család feje volt, és erős személyiséggel rendelkezett – Ani ízlése szerint néha túl erőssel is. Anit általában véve bölcsnek tartották, bár ő inkább a „józan” jelzőt használta volna saját magára. Több testvére és unokatestvére is volt – mind fiatalabbak nála –, akik az ő halála után szintén szolgálhatnak bölcsként.

A bölcsek szelíd kézzel irányították a pásztorok közösségét. Nem alkalmaztak szankciókat, kivéve, ha a szabályaiknak ellenszegülő személy cselekedetei széles körű helytelenítést váltottak ki, és így nehéz lett volna együtt élni vele. Ezért a döntéseiket általában elfogadták.

Ani hitt benne, hogy gyermekei, illetve jövendőbeli unokái boldogsága a közösség virágzásától és zökkenőmentes irányításától függ, ezért bölcsként végzett munkáját családi kötelességnek tekintette.

Már várandós volt Hannal, amikor rettenthetetlen párját, Olint halálra taposta egy tehén, és rá maradt a feladat, hogy felneveljen három gyermeket. Az emberek feltételezték, hogy találni fog egy másik férfit, akivel megosztja terheit és ágyát, hiszen még fiatal volt, meglehetősen vonzó, és a Nagy Síkságon mindenhol kedvelték. Rengeteg egyedülálló, középkorú férfi akadt, mert sok nő belehalt a szülésbe, de Ani visszautasított minden udvarlót. Olin után már nem volt képes többé szerelemmel szeretni. Most is maga elé képzelte, ahogy a férfi dús, szőke szakállával átvág a síkságon, és az emlék könnyet csalt a szemébe. „Én egy férfi asszonya vagyok – szokta mondogatni. – Számomra csak egy igaz szerelem létezik.”

Nagyon örült Neennek és Seftnek. Utóbbi tisztességes, kedves fiúnak tűnt, aki kevéssé kifinomult ugyan, de elég okos ahhoz, hogy gyorsan megtanuljon bármit. Ráadásul félelmetesen jóképű volt magasan ülő arccsontjával, sötét szemével és egyenes, majdnem fekete hajával. „Örülni fogok, ha ők ketten unokával ajándékoznak meg” – gondolta.

Joiával kapcsolatosan már nem voltak ennyire nyugodtak a gondolatai. A lány első látásra nagyon jól kijött a családjával és a barátaival, és másokkal is megtalálta a hangot, a felszín alatt azonban egy nyughatatlan és elégedetlen lélek rejtőzött. Mintha folyton keresett volna valamit, anélkül hogy pontosan tudta volna, mi az. De lehet, hogy csak a serdülőkor tette.

Han vidám kisfiú volt, különösen most, hogy lett egy kutyája. Kedvelte Piát, de természetesen még túl fiatalok voltak a románchoz. A gyermekkori barátságok időnként felnőttkori szerelemhez vezettek, de nem túl gyakran, és Ani reménykedett benne, hogy ebben az esetben nem fog megtörténni: Pia földműves lány volt, és a földművesek és pásztorok közötti kapcsolatok gyakran okoztak bonyodalmakat.

Körülnézett, és ismét megállapította a tetovált nyakú földműves férfiak hiányát. Miért maradtak otthon? Mire készülnek? Mintegy mellékesen, mintha csak ártatlanul érdeklődne, megkérdezett néhány földműves asszonyt, de úgy tűnt, ők sem tudnak semmit.

A jószágokon kívül élelmiszerek, kovakő szerszámok, bőrök, edények, kötelek, íjak és nyílvesszők is gazdát cseréltek.

A pásztorok vendéglátókként is hasznot húztak az eseményből. Mindenki másnak szállítania kellett az áruját, gyakran nagy távolságokból. Ennek a kivételezett helyzetnek az elismeréseként a helyiek gondoskodtak a lakomáról a nap végén.

Észrevette a kis Piát, aki kecskesajtot kínált – lágy, friss fajtát és keményebbet is, jobban elállót. Pia mellett egy nő állt, valószínűleg az anyja lehetett. Ani köszönt Piának, és a nőhöz fordult: – Ani vagyok, Han anyja. A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is – felelte a nő. – Yana vagyok. Köszönöm, hogy tegnap vendégül láttad Piát és Stamet.

– Han jót játszott Piával. – Ani nem említette Stam mogorvaságát.

– Pia szereti őt.

Pia szégyenlősen szólalt meg:

– Anya! Nem szeretem Hant! Én még túl fiatal vagyok a szerelemhez!

– Ó, hát persze – mondta Yana.

Ani mosolygott.

– Kóstold meg a sajtom – kínálta Yana. – Persze nem kötelező. – Odakínált Aninak egy levélre fektetett, lágy sajtdarabot.

– Köszönöm.

A Nagy Síkság népei nem fejték a teheneiket, mert a tehéntejtől betegek lettek. A földművesek azonban tudták, hogyan készítsenek igazi finomságnak számító sajtot a kecskék tejéből. Ani megkóstolta.

– Nagyon jó. Nincs szükséged két akkora bőrdarabra, amiből szandált lehet készíteni?

– De igen. Azért kaphatsz egy nagyobb darab sajtot.

– Valakit elküldök a bőrrel.

– Nagyszerű.

Megjelent egy hírvivő fiú, és elhívta a három bölcset egy vitás esethez. Egy fazekashoz vezette őket, aki a portékáját kínálta. Egy elégedetlen férfi nagy méretű cserépedényt tartott a kezében, amelyiknek az aljából csöpögött a víz.

Amikor a fazekas meglátta a bölcseket, azonnal előadta saját álláspontját: – Az alku megköttetett, nem lehet kihátrálni belőle!

– Ez a cserép ereszt! – dühöngött a férfi.

– Tökéletesen alkalmas gabona vagy tarlórépa tárolására. Sosem mondtam, hogy megtartja a vizet.

– Mit kértél az edényért? – kérdezte Ani a fazekast.

– Három nyílvesszőt. – Az árus megmutatta a három vesszőt a végükbe ágyazott kovakő hegyekkel.

– Tökéletesek – mondta a nyílvesszők készítője.

Ani felfigyelt rá, hogy a fazekas alacsony, kövérkés ember, míg a nyílvesszőkészítő magas és vékony. Hasonlítottak a portékájukra. Vissza kellett fognia a mosolyát.

A fazekashoz fordult.

– Mondtad neki, hogy az edény ereszti a vizet?

A férfi arcára kiült a bűntudat.

– Talán. Nem emlékszem.

– Nem mondtad! – szólt közbe a nyílvesszőkészítő. – Ha mondtad volna, nem adok érte három jó vesszőt!

Ani félrehívta Keffet és Scaggát, hogy megbeszéljék a dolgot.

– A fazekas egy csaló – jelentette ki Scagga. – Próbál megszabadulni a selejt árujától. Becstelen ember.

– Nem tesz jót a megítélésünknek, ha az árusok megúszhatják a másodrendű portékájuk elcserélését – vélekedett Keff is.

Ani egyetértett velük. Visszafordult a fazekashoz.

– Vissza kell adnod a vesszőket, te pedig visszakapod az edényed.

– És ha nem vagyok hajlandó?

– Akkor akár csomagolhatod is össze az árudat, és indulhatsz haza, mert ha nem veted alá magad az ítéletünknek, senki sem fog kereskedni veled. Az emberek becstelennek fognak gondolni.

– Méghozzá okkal! – vetette közbe Scagga.

– Jól van, rendben. – A fazekas visszaadta a vesszőket, és átvette az edényt.

– Ha el akarod cserélni, nyilvánvalóvá kell tenned, hogy nem folyadék tárolására való, és emiatt olcsóbban is kell adnod.

A fazekas mogorván bólintott.

Ani meglepődött, amikor Joia jelent meg mellette kifulladva.

– Anya, velem kell jönnöd! Keffnek és Scaggának is. Kérlek, kövessetek… sürgős!

Azonnal elindultak.

– Mi történt? – kérdezte Ani.

– Erőszak.

A szertartás alatt gyakran került sor vitákra, de a bölcsek minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megakadályozzák a verekedéseket.

Joia odavezette őket egy helyhez, ahol féltucatnyian álltak körbe egy félkész kovakőhalmot, mintha csak várnák, mi fog történni. Aninak az a kényelmetlen érzése támadt, hogy a dolognak köze lehet az ifjú Sefthez.

– Ő itt Cog, Seft apja – mondta Joia. – Sefttel nem sokkal ezelőtt találkoztam, elindult vissza a gödrükhöz. Az arca véraláfutásos és dagadt volt, és csak meggörnyedve tudott járni. Azt mondta, az apja verte meg.

– Hol van most Seft? – kérdezte Ani.

– Elment. Túlságosan szégyellte magát ahhoz, hogy bárkivel beszéljen.

– Senkinek semmi köze hozzá, hogyan fegyelmezek egy engedetlen kölyköt! – méltatlankodott Cog. – És a fiú megütött. Nézd az orrom! – Cog orra vérzett és elferdült. – Ez egy kétoldalú harc volt! – közölte dacosan.

Két kötélkészítő is volt ott, akiket Ani ismert. Egyikük, Fee gúnyosan nevetett.

– Kétoldalú harc? Az a nagy, ostoba mamlasz lefogta a fiút, amíg az apja a szart is kiverte belőle. Olyan volt, mint egy megvadult bika. A fiú négykézláb vánszorgott el innen!

Cog felemelt ököllel, dühösen indult el Fee felé.

– Ha még egyszer megvadult bikának nevezel, letépem a rút fejed!

Fee Anira nézett.

– Ez pontosan az állításomat bizonyítja, nem gondolod?

Ani belépett Cog és Fee közé, és a férfi felé fordult.

– A Szentély szelleme tiltja az erőszakot.

– Engem nem érdekel semmiféle szellem!

– Az egyértelmű. De nem jöhetsz ide, ha nem tiszteled a hely szellemeit.

– Szerintem meg igen.

Ani a fejét csóválta.

– Valahová máshová kell menned. És soha többé ne térj vissza.

– Nem kényszeríthetsz! – vicsorogta gúnyosan Cog.

– De igen. – Ani megfordult, és halkan odaszólt Keffnek és Scaggának. – Menjetek és terjesszétek el a hírt, én itt maradok, és elintézem a többit.

A két férfi távozott, Ani pedig keresett egy csendesebb helyet, ahonnan szemmel tarthatta Cogot. Leült két falusi öreggel, Venn-nel és Nomival, akik csonttűket készítettek.

Nomi zaklatottnak tűnt.

– Láttam a verekedést – mondta. – Kegyetlen volt. Szóltál a többieknek, hogy ne üzleteljenek ezzel a rettenetes bányásszal?

– Keff és Scagga most intézkednek.

Egy ideig még beszélgettek. Néhány perc múlva egy férfi lépett oda Coghoz, a karján bőrtunikával.

– Ő még nem hallotta – mondta Nomi.

– Majd megtudja.

És valóban, a Coggal szemben áruló táskakészítő odaszólt a tunikásnak, mondott neki valamit halkan, mire az távozott.

Senki más nem ment oda Coghoz kereskedni.

Hosszú várakozás után a férfi és két idősebb fia elkezdték visszarakodni a kovaköveket a kosarakba. Hamarosan már nyomuk sem volt.

– Szép munka – biccentett Nomi Aninak.

*

Joia szerette az esti lakomát. Szerette a dalnokokat. Arról énekeltek, hogyan teremtették a világot, mikor érkeztek az első emberek a Nagy Síkságra, és mit tettek az istenek, amikor beleavatkoztak az emberek dolgaiba. A történetek elrepítették Joiát a mindennapok világából az istenek és szellemek univerzumába, ahol bármi megtörténhetett.

A kezdetekben nem létezett nap, énekelte az egyik poéta.

Joia ezt már hallotta, de egy másik költőtől. A történet mindig ugyanaz volt, de mindegyik költő egy kicsit másként mesélte el. Azonban bizonyos mondatok változtatás nélkül előfordultak mindegyik változatban.

Fényt csak a sápadt hold és a pislákoló csillagok adtak. Ezért az emberek végigaludták a sötét nappalt, éjszaka néztek élelem után, és a sápadt Holdistennőt imádták. Az élet nehéz volt, mert nem láttak jól a vadászathoz és a vadon termő gyümölcsök gyűjtögetéséhez.

Joia a hátára feküdt és lehunyta a szemét, hogy jobban el tudja képzelni azt a régi-régi világot.

A sápadt Holdistennő egy nap szóba elegyedett egy bátor emberrel, akit Resknek hívtak.

Mindenki tudta, hogy ez bajt jelent. Az istenek tudtak kedvesek lenni, de könnyen meg is sértődtek – ebben egy kicsit hasonlítottak az erdőlakókra.

A bátor Resk elmesélte a sápadt Holdistennőnek, milyen nehéz az élet, és azt mondta, az embereknek több fényre lenne szükségük. A sápadt Holdistennő megsértődött és haragra gerjedt, mert az emberek gyengének tartották őt.

Különös dolgok kezdtek történni az égen.

A sápadt hold minden éjjel egyre kisebb lett, amíg végül teljesen eltűnt, és csak a pislákoló csillagok adtak némi fényt. Az emberek sírtak és jajveszékeltek. De a sápadt hold keskeny sarlóként visszatért, és minden éjjel egyre nagyobb lett, amíg újra ki nem kerekedett, az emberek pedig ujjongtak. Ám ezután újra és újra eltűnt, büntetésként az emberek számára, akik azt mondták, a Holdistennő fénye gyenge.

A bátor Resk próbált megoldást találni a problémára. Beutazta az egész világot.

Itt egy hosszú beszámoló következett Resk kalandjairól három különös országban: egy helyen, ahol soha nem esett az eső, egy másikon, ahol soha nem állt el az eső, és egy harmadikon, ahol örökké havazott.

Azután kiment egészen a világ pereméig.

A hallgatóságra néma csend borult. A világ pereme ijesztő elképzelés volt.

Tudta, hogy veszélyes, de nem fordulhatott vissza.

Mivel sötét volt, lezuhant.

Többen felszisszentek, valakiből kibukott egy „Jaj, ne!” is.

Egy bagoly azonban odarepült alá, és elkapta. És akkor a bátor Resk éles fényt látott világítani a világ alatt. Először nem tudta, mi lehet az.

Többen is felkiáltottak:

– A jóságos Napisten!

Igen, ott élt a jóságos Napisten.

A jóságos Napisten beszélt a bátor Reskhez, és megkérdezte tőle, miért jött el a világ széléig. A bátor Resk elmondta neki, hogy az emberek vakok a sötét nappalokon, és megkérte a jóságos Napistent, hogy jöjjön fel a föld fölé, és világítson.

A jóságos Napisten azt felelte:

„De a sápadt Holdistennő a nővérem. Nem akarom túlragyogni őt.”

„Akkor gyere csak nappal, és világíts a sötétben – mondta a bátor Resk. – Akkor tudunk vadászni és gyümölcsöt gyűjteni, amíg velünk vagy, és aludni, amikor eltűnsz.”

A jóságos Napisten ebbe beleegyezett.

A bátor Resk megkérdezte:

„Mindennap jönni fogsz, ugye?”

„Úgy tervezem” – felelte a jóságos Napisten.

És az emberek ezzel elégedettek voltak.

Amíg nem hallotta ezt a történetet, Joia sokat gondolkodott rajta, miért fogy el és hízik meg a hold, és miért tűnik el a nap éjszakára, majd jön vissza reggel. A világ peremének gondolata pedig egyenesen lenyűgözte. Úgy gondolta, a világnak kell hogy legyen széle.

A történet közben leszállt a sötétség. A gyerekek aludni tértek, ahogy a felnőttek egy része is, de nem mindenki. Eljött az ünneplés ideje.

*

Mindenki tudta, hogy egy gyermeket ideális esetben az anyának és az apának kell felnevelnie, és a szülők általában elkerülték a romantikus kapcsolatokat másokkal. A belterjesség azonban ugyanolyan nagy veszélyt jelentett az emberek számára is, mint az állatokra. Még a nőket alárendeltként kezelő földművesek is megértették a friss vérvonal előnyeit. Ezért nyárközép éjjelén sok pár szétvált, ha csak néhány órára is. Különösen hasznosnak számított gyermeket nemzeni valakivel, aki távol élt. Amikor ez történt, a helyi és a látogató pár is úgy nevelte fel a gyermeket, mintha a sajátja lenne.

Az ünnepség emiatt is mindig komoly vonzerőt jelentett.

Gyorsan elkezdődött. Joia úgy vélte, néhányan előre leszervezték, kivel lesznek együtt, ők azonnal párokba álltak, és lelkesen távoztak a falu felé. Mások csak őgyelegtek, várták, hogy valakinek a szeme megakadjon rajtuk. Az idősebbek nem is néztek Joiára és a barátaira: az öregek és fiatalok közötti érintkezés tabu volt.

Joia az unokatestvérével, Veevel és a barátjával, Ronival jött el, akik nagyon izgatottak voltak. Arról beszélgettek, mely fiúk tetszenek nekik, és nevettek a kevésbé vonzókon. Egyetértettek abban, hogy nem akarnak gyereket, és arról beszélgettek, milyen kényeztetést engednek meg.

Joia úgy vélte, Roni valószínűleg bármelyik fiúnak megtetszhet. Ő volt a legszebb hármójuk közül sima, barna bőrével és hatalmas szemével. Vee kissé ijesztő hatást nyújtott: volt valami dacos a tartásában és a járásában, mintha mindig készen állna a vitára. Ez elriaszthatta a fiúkat.

Ami Joiát illeti, ő maga egyáltalán nem volt izgatott. Talán megcsókol egy fiút, de ez a lehetőség sem igazán dobta fel. Ebben a tekintetben különbözött a többi lánytól.

Őt a nap, a hold és a csillagok nyűgözték le, illetve azok eltérő mozgása az égen. Sokat gondolt a szellemekre, akik a folyókban, a sziklákban és a vadállatokban laktak, és akik lehettek kedvesek, csínytevők vagy akár egyenesen rosszindulatúak is. Szerette a számokat. Az anyja egyszer azt mondta: „Az első szavad a mama volt, de a második a kettő.”

Időnként azt gondolta, valami baj van vele.

A három lány a falu külső részén sétált a meleg esti levegőben, ügyeltek rá, hogy ne zavarják meg azokat, akik már élvezték a különleges este szabadságát – kettesben, hármasban vagy négyesben, időnként csak férfiak, vagy csak nők. Túl sötét volt ahhoz, hogy lássák, mit művelnek az emberek, de hallották a szenvedélyes hangokat, a sóhajokat és nyögéseket, az elragadtatott kiáltásokat.

Joia a nővérét, Neent kereste. Tudni akarta, hogy Enwoodot választja-e most, hogy Seft eltűnt. De nem látta egyiküket sem.

Vee és Roni egyszerre voltak lelkesek és nyugtalanok, Joia észrevette, hogy elvékonyodott a hangjuk. Hamarosan belefutottak egy csapatnyi fiúba, köztük Vee bátyjába, Cassba, aki tizenhat nyárközepet ért meg. Beszélgettek egy kicsit, ugratták egymást, aztán a leghelyesebb fiú, Cass egyik barátja, Robbo, átkarolta Ronit.

„Helyben is vagyunk” – gondolta Joia.

Robbo lépése jel volt Moke, egy meglehetősen egyszerű kinézetű fiú számára, aki odalépett Veehez. Joia arra számított, hogy barátnője el fogja utasítani a közeledést. Vee állandóan arról beszélt, hogy csak igazán jóképű fiút fog megcsókolni. Azonban most úgy tűnt, minderről megfeledkezett, és kérés nélkül is megcsókolta Mokét.

Így már csak Joia maradt.

Egy bizonytalan pillanat után Cass rámosolygott. Joia kedvelte őt, kedves fiú volt és intelligens.

– Ha jól sejtem, tetszett az ének a Holdistennőről és a Napistenről – mondta Cass. Tudta, mi érdekli a lányt.

Ennek ellenére Joia nem érzett késztetést, hogy megcsókolja. Mégis azt gondolta, meg kellene tennie.

Láthatóan a fiú is tétovázott, ezért úgy döntött, jobb, ha túlesnek rajta. Megfogta Cass vállát, hátrahajtotta a fejét, és megcsókolta.

Nem tudta, mit kellene tennie ezután, és úgy tűnt, Cass sem. Így maradtak másodpercekig, egymáshoz szorított szájjal. A fiú ajka nem töltötte el izgalommal. Nem történt semmi. Nem tetszett neki az érzés, de nem is utálta. Egyszerűen csak értelmetlennek, céltalannak látszott. Elhúzódott.

– Nem volt jó érzés, ugye? – kérdezte Cass. A hangsúlya kedves volt, egyáltalán nem zaklatta fel magát.

– Nem, nem volt az – felelte Joia. – Sajnálom.

– Mitől lett volna jó neked… nem tudod?

– Fogalmam sincs.

– Hát… remélem, hamarosan kitalálod. – A fiú újra megcsókolta, nagyon röviden, és elfordult tőle.

Vee és Roni még mindig csókolóztak Mokéval és Robbóval. Joia lehangolt volt, és elveszettnek érezte magát. Otthagyta a csoportot, és elindult a falu melletti úton. Mi baj lehet vele? Körülötte mindenki valamilyen testi élvezetben merült el, és hallhatóan nagy örömüket lelték benne, ő mégis közömbös maradt.

Megpillantotta Vee anyját, Kaét, aki az ellenkező irányból közeledett, belekarolva az egyik papnőbe, Inkába. Kae rokon volt, Ani elhunyt bátyjának özvegye. Joia kedvelte a melegszívű és nagylelkű, folyton mosolygó Kaét. Egy hirtelen ötletnek engedelmeskedve odalépett hozzá, és megcsókolta.

Ez most más volt. Kae ajka telten és melegen simult a lányéra. Kae átkarolta Joia vállát, és magához szorította. Az ajka egy kicsit elmozdult, mintha felfedezné Joiáét, és a lány meglepetten érzékelte Kae nyelvének hegyét.

Joia hosszú ideig így tudott volna maradni, de Kae sóhajtva elhúzódott tőle.

– Nagyon kedves vagy, Joia – mondta –, de mindezt a hozzád hasonló korúakkal kellene megtapasztalnod.

Joia csalódottságot érzett, és ez valószínűleg látszott is rajta, mert Kae megsimogatta a lány göndör haját.

– Sajnálom. De nem jó, ha az idősebb tanítja a fiatalt.

A társa, Inka hozzátette:

– A szeretőknek egyenlőknek kell lenniük.

– Rendben – mondta Joia. – De azért tetszett a csók.

– Sok szerencsét. – Kae és Inka továbbindultak.

Joia túlterheltnek érezte magát. Csendre és nyugalomra volt szüksége, hogy mindent átgondoljon. Elindult hazafelé.

Anit ott találta, és Neent is. Már lefeküdtek, de még ébren voltak, és beszélgettek.

– Nem mentél el az ünnepségre? – kérdezte Joia a testvérét.

– Nem.

– Azt hittem, Enwooddal leszel.

Neen felsóhajtott.

– Nem tudok dönteni. Azt terveztem, hogy ma este Enwooddal leszek, aztán megjelent Seft, és azóta csak rá gondolok. Csakhogy Seft most elment.

– Seft istennőként gondol rád.

– Míg Enwood húsz nyárközép idős, és túlságosan felnőtt ahhoz, hogy egy egyszerű embert istenítsen.

– Az egyiket biztosan jobban kedveled a másiknál – vitatkozott Joia.

– Seft kedvesebb, de Enwood itt van.

Ani témát váltott.

– Zaklatottnak tűnsz, Joia. Láthatóan nem élvezted az ünnepséget. Mi történt?

Joia leheveredett melléjük.

– Először is, Roni Robbót választotta.

– A két legvonzóbb – bólintott Neen.

– Ez gyakran történik így – tette hozzá Ani.

– Vee pedig Mokét. Nagyon lelkesnek tűnt.

– Jó neki. És mi a helyzet veled?

– Én megcsókoltam Vee bátyját, Casst.

– És…?

– Semmi. – Joia megvonta a vállát. – Nem éreztem semmit. Csak egy fiú száját.

– Dühös volt?

– Nem, nagyon kedvesen fogadta. De csak az időmet pocsékoltam.

– Aztán haza is jöttél?

– Nem. – Joia tétovázott, de végül úgy döntött, elmondja az igazat. – Utána megcsókoltam Vee anyját.

– Egy nőt? Ez meglepő. És milyen volt?

– Nagyon jó. De azt mondta, saját korombélivel kellene csókolóznom.

– Igaza van – jelentette ki határozottan Ani.

– De most nem tudom, mit akarok… ha akarok egyáltalán valamit.

– Azt mindenesetre megtudtad, hogy a nőkhöz vonzódsz, nem a férfiakhoz.

– Nem tudom. Nem tudom elképzelni, hogy Veevel, Ronival vagy bármelyik másik lánnyal csókolózzak.

– Ne aggódj. Ha nincs késztetésed a szexre, fogadd el. Ez egyáltalán nem kötelező. És még változhatsz is.

– Komolyan?

– Vannak, akiknél ez történik. Amikor én olyan idős voltam, mint te, ismertem egy fiút, aki mindig más fiúkkal ment el, rá sem nézett a csinos lányokra. Aztán amikor idősebb lett, beleszeretett egy nőbe. Még most is együtt vannak, és születtek gyermekeik. Bár azt hiszem, az ünnepségen még mindig férfiakkal van együtt.

– Nem szeretem, hogy mindenki mástól különbözöm – mondta boldogtalanul Joia. – A ma estét kudarcként fogom fel.

– Te más vagy. Mindig is tudtam. De nem vagy kudarc, éppen ellenkezőleg. Különleges vagy. Hidd el nekem, érdekes élet vár rád.

– Gondolod?

– Ó, igen – felelte Ani magabiztosan. – Majd meglátod.

3

Seft a gödör melletti házban ébredt. Az egész teste sajgott. Fájdalmat érzett a gyomrában, szédült, és amikor megérintette az arcát, a bal szeme mellett ki tudott tapintani egy megduzzadt, érzékeny foltot.

De a szégyen még a fájdalomnál is rosszabb volt.

Az a sok ember végignézte, ahogy megverik, mint egy engedetlen kutyát. Négykézláb vonszolta el magát. Amint fel tudott állni, lehajtotta a fejét, és eliszkolt a sokaságon keresztül. Próbálta elkerülni a figyelmet, de balszerencséjére összefutott Joiával. Neen most már tudja, hogy megalázták. Hogyan tisztelje őt ezek után?

A boldogság egyik pillanatról a másikra alakult át nyomorúsággá.

Felkelt, és elsétált a közeli patakig, ahol ivott, és belemártotta a fejét a hűs vízbe. A házba visszatérve talált hideg disznóhúst egy bőrtáskában, és evett néhány falatot reggelire. Egyből jobban érezte magát.

Azután lenézett a gödörbe. Óriási volt a rendetlenség. A földön mész-és kovakődarabok hevertek a csontok, eldobott szarvcsákányok, törött ásók és viseltes lábbelik mellett. Az apja azt mondta, takarítson fel.

„Mindennap takarítanunk kellene – gondolta. – Akkor nem lenne muszáj egész életünkben a mocsokban gázolni.”

Úgy döntött, jobb, ha hozzálát. A munkát el kellett végezni, neki pedig nem akadt más tennivalója, és tudta, hogy bajba kerül, ha nem engedelmeskedik a parancsnak.

Visszament a házba egy kosárért, de amikor jobban megnézte az épületet, látta, hogy az összedőlés fenyegeti. A bejárati nyílás két oszlopból és egy bőrszíjakkal hozzájuk rögzített keresztgerendából állt. Amíg a család távol volt, a szíjak elszakadtak, és a gerenda elmozdult. Az egyik vége még mindig az ajtóoszlopon támaszkodott, de a másik a levegőben lógott. Előző éjjel nem vette észre saját állapota miatt.

A keresztgerendához csatlakozó szarufáknak így nem maradt támasztékuk, és előbb vagy utóbb le fognak dőlni, magukkal rántva a tető egy részét – ha nem az egészet. Azonnali javításra volt szükség.

A könnyebbik út az volt, hogy fog néhány új bőrszíjat, és újra rögzíti a keresztgerendát az oszlopokhoz. Azonban nem voltak bőrszíjai, és ezt a megoldást egyébként sem találta kielégítőnek. A szíjak egy idő után újra szét fognak foszlani.

Közelebbről is szemügyre akarta venni a keresztgerendát, de túl magasan volt. Összehordott néhány mészkőtömböt a törmelékkupacról, és készített egy kis emelvényt az ajtó elé. Arra felállva már jobban meg tudta nézni a gerendát.

A gerenda voltaképpen egy combvastagságú, karhosszúságú fatönk volt. Látta, hogy a nedvességtől szétkorhadt, és hamarosan teljesen megadja magát akkor is, ha a bőrszíjak még tartanák. Egyértelműen újra volt szüksége.

A házban volt egy rejtekhely, egy fatetővel letakart lyuk a földben, amelyre egy réteg földet szórtak, és az egészre ráterítettek egy bőrt. Felemelte az összes réteget, és kivett az üregből egy kovakő fejszét. Utána újra elrejtette a lyukat.

Átkutatta a verem környékét, és végül talált egy körülbelül megfelelő méretű, fiatal fát. A délelőttje jó része ráment, mire a fejszével kivágta és megfelelő hosszúságúra alakította a törzset, közben több alkalommal is meg kellett éleznie a szerszámot.

Délben evett még egy kis hideg disznóhúst, ivott a patakból, és egy órára lefeküdt aludni. Még mindig fájt az egész teste, de a munka elvonta a figyelmét a fájdalomról.

Eltávolította a régi keresztgerendát, és kicserélte az újra, de az természetesen nem volt stabil, és nem tudta, honnan szerezhetne bőrszíjakat. Azonban eszébe jutott, hogy más módon is rögzítheti a fatörzset.

Egy kovakő lyukasztóval fúrhat két lyukat a fába, majd ugyanott az ajtófélfák tetejébe, és átverhet rajtuk egy hosszú faszeget. Ez a megoldás viszont nem nagyon tetszett neki, mert rengeteg munkát igényelt, és a faszegek könnyen eltörhettek.

Hosszas gondolkodás után jobb ötlete támadt.

Egy kovakő vésővel lefaraghatja az ajtófélfák tetejét úgy, hogy csak középen maradjon egy faszegként kiálló darab. Utána ahhoz illeszkedő lyukat fúr a keresztgerendába. Nagyon gondosan kell mérnie, hogy amikor a gerendát a két oszlopra helyezi, a faszegek pontosan illeszkedjenek a lyukakba.

Nem látta okát, miért ne válhatna be.

Egész délután dolgozott, és közben Neenre gondolt.

A vele eltöltött idő gondolata felvidította. A lány az éjszaka folyamán olyan dolgokra tanította meg, amelyekről nem is álmodott. Mosolyogva emlékezett vissza. Fantáziájában Neen ugyanolyan bölcs és kedves anyaként jelent meg, amilyen Ani is volt. Ő és Neen szerető szülők lennének, és boldog gyermekeiket sosem érné bántás.

A lány azonban nem volt hajlandó közös jövőjükről beszélni, ami azt jelentette – ebben annál biztosabb volt, minél többet elmélkedett rajta –, hogy még mindig Enwood járt a fejében.

Szeretett volna újra beszélni vele. De mikor láthatná? Van benne annyi bátorság, hogy ismét ellenszegüljön az apjának, és elszökjön itthonról? Ez egy olyan lehetőség volt, amit egyelőre nem tudott elképzelni, főleg amíg ennyire sajgott minden testrésze. És mit szólna a lány, ha újra felbukkanna a házuknál?

A faszegek első próbálkozásra tökéletesen passzoltak a lyukakba. A meglazult tetőléceket újra hozzárögzítette a keresztgerendához. Azoknak a súlya még erősebbé tette a kötést.

Zajt hallott, és megfordulva látta, hogy a családja érkezett haza. Cog, Olf és Cam a gödör szélén állva bámultak lefelé. Seft titkos elégtétellel állapította meg, hogy Cog orra vörös és duzzadt.

– Nem takarítottál ki! – vakkantotta Cog.

– Egy rakás szemét van itt! – tette hozzá Olf.

– Lusta kutya! – Cam csak ennyit morgott.

– Ez most nem fontos – mondta Seft, és lelépett az állványáról. – Meg kellett akadályoznom, hogy összedőljön a ház.

– Nekem te ne mondd meg, mi a fontos! – förmedt rá dühösen az apja. – Azt parancsoltam, hogy takarítsd fel a verem alját, és te nem tetted meg!

Seft gyomra összeszorult. Cog tényleg úgy fog viselkedni, mintha semmi hasznosat nem tett volna? Hogyan lehet ennyire ostoba?

– A keresztgerenda elkorhadt, és lecsúszott az ajtóoszlopokról. A ház az összedőlés határán volt. De készítettem új gerendát.

Cogot ez nem hatotta meg.

– Ez így nem lesz jó! Oda sem kötötted a gerendát az ajtóoszlopokhoz. Egyszerűen csak elkerülted a kemény munkát, kölyök. Követned kellett volna az utasításaimat. Most pedig gyerünk takarítani!

– Meg sem nézed, hogyan csináltam?

– Nem. Inkább megsütöm a húst, amit Folyóháton szereztem.

Seftet meglepte Folyóhát említése. Cog és a fivérei korán távozhattak a Szentélyből, hogy átmenjenek a másik faluba, elcserélni a kovaköveket. Vajon miért? Talán bajba keveredtek a verekedés miatt.

Remélte, hogy így volt.

Cog folytatta:

– És nem kapsz vacsorát, amíg a gödörben nincs tisztaság.

Ez felháborította.

– Megdolgoztam azért a húsért! Én bányásztam a kovakövet, amiért elcserélted. Most ellopnád tőlem, mint egy közönséges tolvaj?

– Nem, ha kitakarítod a gödröt. – Azzal Cog elsétált a verem mellől. Nagyobbik fiai követték.

Seft legszívesebben sírva fakadt volna, de fogta a kosarat, és leereszkedett a mászórúdként funkcionáló fatörzsön, amelynek az oldalában vájatokat alakítottak ki a kezek és lábak számára. Teleszedte szeméttel a kosarat, majd visszamászott a felszínre, és az egészet a törmelékhalomra öntötte.

Cog, Olf és Cam már a ház mellett pihentek. Tüzet raktak, Seft érezte a sülő hús illatát. Újra lement a gödörbe, és folytatta a szemétszedést.

Amikor legközelebb felmászott, ott találta Wunt, a tolakodó kovakőbányászt. Wun apró termetű, gyors mozgású és észjárású férfi volt. Éppen azt kérdezte Cogtól, hogy sikerült az útja Folyóhátra.

– Nagyon jól – felelte szűkszavúan Cog. – Mindent eladtam.

– Nagyszerű – mosolygott Wun.

– És nem megyek vissza többet a Szentélyhez. Kizárt.

– Nem is hiszem, hogy beengednének. Nagyon dühösek voltak.

Ez bosszantotta Cogot, Seft látta, hogy a szája széle megrándul. Wunt azonban nem tudta megfélemlíteni. Ő nem tartott Cogtól, és Seft ezért a tulajdonságáért kedvelte.

– Úgy látom, az a marhahús mindjárt elkészül – jegyezte meg Wun. – Az illata is jó.

– Valóban? – Cognak esze ágában sem volt megkínálni Wunt.

Seft kiöntötte a kosár tartalmát, és visszatért a gödör széléhez. Wun a mozgásra odanézett.

– Íme, minden baj forrása. Azt hittem, ma pihenőnapot tartasz, Seft.

Seft szerette volna, ha valaki elismeri a munkáját.

– Ha tudni szeretnéd, hogyan töltöttem a napom, nézd meg a keresztgerendát az ajtó felett. Leszakadt, és a ház kis híján összedőlt.

– De nem rögzítetted szíjakkal – állapította meg Wun.

– Mégis szilárdnak tűnik, nem igaz? Lökd meg erősen az ajtóoszlopot. Nézd meg, mozog-e.

Wun úgy is tett, de a keresztgerenda meg se moccant.

– Ezt hogy csináltad?

– A keresztgerenda faszegekkel van az oszlopokhoz rögzítve.

Wun elképedt.

– Ki tanította ezt neked?

– Senki. Átgondoltam magamban a problémát, és megpróbáltam előállni egy jó ötlettel.

Wun sárga szemével Seftre meredt.

– Ez igaz?

Seftet bosszantotta a másik bányász kételkedése.

– Senki más nem tudja, hogyan kell! – jelentette ki méltatlankodva. – Én találtam ki!

– Szép munka. – Wun arcán most már elismerő kifejezés ült, ami részben kárpótolta Seftet Cog elutasításáért.

Wun odafordult Coghoz.

– Biztosan nagyon örülsz.

Cog rá se nézett Wunra.

– Azt mondtam neki, takarítsa fel a gödör alját.

Wun nevetett, és hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Ez az én Cog barátom! – Elgondolkodva folytatta: – Tetszik nekem a fiad, szívesen adnék neki munkát. Elengeded hozzám?

– Inkább nem.

– Tényleg? – Wun meglepődött. – Annak alapján, ahogy bántál vele, azt gondoltam, örömmel megszabadulnál tőle.

– Ahhoz neked semmi közöd.

– Természetesen a te dolgod, Cog, de gondoskodnék róla, hogy megérje neked.

– A válaszom: nem! – közölte Cog ellentmondást nem tűrően. – És ez nem is fog változni.

– Rendben, legyen. – Wun elfogadta a döntést. – Egyébként gratulálok, Seft. – Végignézett az egész családon. – Élvezzétek a húst. A Napisten mosolyogjon rátok.

– És rád is – felelte Seft, a többiek azonban csendben maradtak.

Seft figyelte, ahogy Wun távozik.

– Mit állsz ott? – dörrent rá Cog. – Az a gödör még nem tiszta!

Seft visszatért a mászórúdhoz.

*

Seft még sötétedés után, csillagfénynél is dolgozott. Mire végzett, a többiek már visszavonultak, a bejáratot elfedték a szokásos fonott vesszőtáblával. Csendben megemelte, belépett, és visszatette maga mögött a helyére.

Cog, Olf és Cam már aludtak. Cog horkolt.

Seft éhes volt. Kereste a húst, de csak egy csont maradt.

Egyre gyűlt benne a harag. A kovakő balta ott volt a kezében. Keményen rámarkolt: most mindegyiket meg tudta volna ölni. Végül azonban ellazította az izmait, és letette a szerszámot.

„Talán nem vagyok az a gyilkos fajta” – gondolta, és inkább ő is aludni tért.

Kimerült volt, de az elméje nem tudott nyugodni, és nem jött álom a szemére. Wun mindent megváltoztatott. Cog elutasította a másik bányász ajánlatát, Seft azonban nem. Egy ideje már folyton azt kérdezgette magától: „Ha elszöknék, hogyan tudnék megélni?” És Wun ma megadta a választ a kérdésre.

Felcsillant a remény, de voltak buktatók is. Wun vajon engedi, hogy Seft Cog akarata ellenére is csatlakozzon hozzá? Valószínűleg igen. Wunt nem lehetett könnyen megfélemlíteni, és a jelek szerint nem tartott Cogtól. Neki is voltak fiai, akik meg tudták védeni, és más rokonai is. Minden bizonnyal szembe tudna szállni Coggal.

Vajon ki tudna surranni most anélkül, hogy felébresztené a családját? Teleették magukat és gyorsan elaludtak, a léptei pedig alig ütnének zajt. De mi van, ha valamelyik felébred? Majd azt mormolja, hogy ki kell mennie vizelni.

Az apja biztosan a nyomába ered. Bölcs lenne egy vagy két napra teljesen eltűnni. Hadd vesztegessék az idejüket a kutatással, hátha gyorsan elegük lesz belőle. Utána elindulhat Wun gödréhez.

Most, hogy a szabadság lehetősége valóssá vált, nem tudott ellenállni neki.

Elképzelte, ahogy beszámol Neennek a szökéséről. „Csak felkeltem és elindultam” – ezt fogja mondani neki.

„Nincs több álmodozás. Most megteszem” – gondolta, és felállt.

Olf felmordult, átfordult a másik oldalára, és abbahagyta a horkolást. Seft olyan mozdulatlanul állt, mint egy fatörzs. Olf szeme nem nyílt ki. Hamarosan már újra horkolt.

Seft a bejárathoz lépett, és a fonott kapura tette a kezét.

– Mit művelsz? – Az apja hangja.

Seft megfordult, ránézett. Cog félig még aludt, de a szeme nyitva volt.

Támadt egy ötlete, dühösen válaszolt:

– Hol a vacsorám?

– Mind elfogyott. – Cog lehunyta a szemét, és befordult a fal felé.

Seft halkan kiemelte a kaput, kilépett, és visszatette a vesszőtáblát. Készen állt arra is, hogy szükség esetén futásnak eredjen.

Több szó nem hangzott el.

Eltávolodott a háztól. Az éjszaka enyhe volt, a hold világított. Észak felé indult. Amikor már biztosan nem hallhatták a lépteit a házból, megfordult és visszanézett.

Minden csendes volt.

– Minden jót, nyomorult disznók – suttogta.

Aztán futásnak eredt.

*

Északnak tartott. Maga mögött hagyta a síkságot, behatolt a dombvidékre, és nem állt meg, nem kockáztatott.

Gyakran járt errefelé, felfedezte a területet. Apja tizenkét nap munka után mindig adott két pihenőnapot, és Seft ilyenkor szeretett minél jobban eltávolodni a családjától, szabadon vándorolni. Most az egyik ilyen felderítőútján megtalált völgyhöz érkezett. Megmaradt az emlékezetében, mert látott itt egy bölényt, egy óriási ökörhöz hasonló állatot, széles, hegyes szarvakkal. Ritka állatnak számított, sem előtte, sem azóta nem találkozott ilyennel. Nagyon megijedt, és felmászott egy fára, amíg az állat elhaladt alatta.

Remélve, hogy a bestia nincs a közelben, lefeküdt a földre. Még hallotta egy bagoly huhogását, aztán álomba merült.

Hajnalban ébredt. Ismerős volt a hely. A fák között birkák legelésztek. Körülnézve több száz lapos követ látott a földön, mintha az istenek szórták volna szét őket. Némelyik hatalmas volt, olyan hosszú, mint négy felnőtt ember lábujjtól fejtetőig. Ő magában Kővölgynek hívta a helyet. Valahol a közelben élt egy pásztor, közel s távol az egyetlen ember a környéken.

Evett néhány vadmálnát, majd visszatért egy délre fekvő dombra, ahonnan még látni lehetett a gödröt és a házat a távolban. Beállt egy fa alá, amelyiknek az árnyéka elfedte őt, és figyelte, ahogy a családja felkel és nekiáll reggelizni. Egy idő után elindultak nyugat felé, minden bizonnyal Wun gödréhez.

Seft ott maradt a leshelyén egész nap, amíg újra meg nem pillantotta Cogot, Olfot és Camot. Görnyedten lépdeltek, elfáradtak a hosszú meneteléstől és a csalódottságtól. Megtalálták Wun gödrét, és Seft nem volt ott.

Úgy döntött, ma éjjel is a Kővölgyben alszik. Talán a pásztor ad neki valami ennivalót.

Reggel pedig elmegy Wunhoz.

4

A földművesfeleségeknek és gyerekeknek két napjukba került hazaérni a nyárközepi szertartás után. Át kellett vágniuk a síkságon, keletről nyugat felé. Egy egészséges felnőtt ezt az utat egy nap alatt meg tudta tenni, a gyerekeknek azonban tovább tartott, és a gyerekeket cipelő felnőtteknek is. Azonban a nyári időben ez kellemes séta volt, és a hasonló korú barátnője, Mo mellett lépdelő Pia is jól érezte magát. Unokatestvére, Stam hisztizni kezdett, és nem volt hajlandó gyalogolni, ezért az anyjának, Katchnak egész úton vinnie kellett.

Több pásztorfalun is áthaladtak. A legtöbb a síkság szélén épült, a három fő folyó – a Keleti, az Északi és a Déli Folyó – közelében, de akadt néhány a síkság belsejében is, mindig egy forrás vagy patak mellett. Ezek mindössze két-három házból álltak, és rendszerint egy család élt bennük. Pia anyja, Yana elmagyarázta, hogy a pásztoroknak folyamatosan szemmel kell tartaniuk a jószágaikat, nehogy bajba keveredjenek vagy elkószáljanak; Pia ezután már észrevette, hogy az állatok mellett mindig volt két vagy három ember – férfiak, nők, gyerekek, akik őrködtek.

Pia és Mo féltek az állatoktól, és inkább a felnőttek közelében maradtak.

Pia mesélt Mónak Hanról, a fiú anyjáról és nővéreiről.

– Jó volt vele játszani, és hagyta, hogy megsimogassam a kutyáját.

– Akkor most már a barátnője vagy?

– Dehogy. Azt mondja, az egy buta, felnőtt dolog.

Han anyja kedvesen meginvitálta Hant és Stamet vacsorára. Pia meglepetten fedezte fel, hogy nincs férfi a házban, ami a földműves népeknél elképzelhetetlen volt. Náluk minden nő egy férfihoz tartozott.

Amikor közelebb értek a földművesek földjéhez, úgy döntött, megkérdi erről az anyját.

– A pásztorcsaládok miért különböznek annyira a mieinktől?

– Hogy érted? – kérdezte Yana.

– Amikor ételt készítenek, megosztják mindenkivel, aki arra jár. Mi ezt nem tesszük.

– Azért, mert a pásztoroknak nincsenek saját állataik. Mivel a Nagy Síkságon olyan sok szarvasmarha kóborol, lehetetlen lenne megjegyezni, melyik tehén kié. A jószágok a teljes közösség tulajdonát képezik, és mindenki részesülhet abból, ami éppen fő. A mi rendszerünk nem ilyen. Nálunk minden férfinak saját földje van, amit ő, az asszonya és a gyermekei művelnek, senki más. Miért osztanánk meg a terményeinket olyanokkal, akik nem segítettek a termesztésben?

– Han anyja mellett nincs férfi.

– Ez nálunk nem lehetséges. Mi úgy gondoljuk, minden nő egy férfihoz tartozik, vagy az apjához, vagy a társához.

– Han apja meghalt.

– Ha az anyja földműves asszony lenne, egy éven belül másik férfit kellene választania. Nálunk ez a szabály.

Volt benne logika, de Pia úgy látta, Han anyja boldog életet él férfi nélkül is.

Feltett egy másik kérdést.

– A pásztor férfiak furcsán beszélnek a nőkkel. Nem úgy, ahogy apa veled.

– Mi úgy gondoljuk, valakinek irányítania kell, és nálunk a férfi mondja meg a nőnek, mit tegyen.

Pia egy ideig gondolkozott rajta, majd megkérdezte:

– Miért?

Yana elfordította a fejét, és Pia azt gondolta, talán ez is valami olyasmi, amit egy gyereknek nem szabadna elmondani. De az anyja rövid hallgatás után válaszolt: – A férfiak erősek.

– De ha egy nő okos, akkor neki kellene megmondania az erős férfinak, mit tegyen.

Yana nevetett.

– Lehet, de ezt inkább ne mondd a férfiak előtt, mert dühösek lesznek.

Pia ez alapján azt gyanította, hogy az anyja nem teljesen fogadja el a földműves népek szabályait.

Saját területükhöz közeledve áthaladtak két erdős rész között. Pia tudta, hogy ezeket Keleti Erdő és Nyugati Erdő néven ismerik, a köztük lévő átjárót pedig Mezsgyének hívják. Most észrevette, hogy a Mezsgye nem úgy néz ki, mint amikor elindultak a szertartásra. Akkor még mindent fű borított. A földet mostanra feltúrták, előkészítették a vetésre. Vajon miért?

Anyja megtorpant, és csak bámult. Egy idő után megszólalt:

– Tehát erre készültek.

– Kik?

– A férfiak. Amíg mi távol voltunk.

Pia emlékezett rá, hogy Ani érdeklődött, miért nem jöttek el a férfi földművesek a szertartásra. Akkor nem nagyon gondolkodott ezen. Ani mintegy mellékesen tette fel a kérdést.

Yana dühösen, félig magának mondta:

– Addig akarták megtenni, amíg mi a nyárközepi szertartáson vagyunk… hogy ne próbáljuk lebeszélni őket róla.

– Mit tett apa?

– Felszántotta a Mezsgyét. Valószínűleg a többi férfival közösen csinálták. Azt tették, amit Troon parancsolt, akár tetszett nekik, akár nem.

Úgy mondta ezt, mintha valami nagy problémáról lenne szó. Pia nem értette, miért. A földművesek felszántották a földet, hogy elvessék a magokat: ebben nem volt semmi meglepő.

– Miért vagy mérges? – kérdezte az anyját.

– Mert a Mezsgye a pásztorok legeltetője volt, és nagyon dühösek lesznek ránk, hogy szántófölddé tettük.

Pia ezen elgondolkodott.

– Ez olyan, mint amikor Stam elveszi a labdámat, és elfut vele.

– Pontosan.

– De én utánafutok, elgáncsolom és visszaveszem tőle, ő pedig sír.

– Igen – bólintott Yana. – Pontosan ettől félek én is.

Yana egyik barátja, egy széles vállú, Reen nevű nő megszólalt: – Éjjel-nappal dolgozniuk kellett, hogy ilyen gyorsan feltúrják az egész Mezsgyét. A férfiak ravaszak. Sosem lehet tudni, miben mesterkednek.

– Az én Alnóm nem lett volna benne semmiféle hasonló ostobaságban, ha nincs rákényszerítve – felelte Yana. – Csak reménykedni tudok, hogy nem kerül sor összetűzésre a pásztorokkal.

Néhányan egyetértően mormoltak.

– Nem látom, hogyan kerülhetnénk el – jelentette ki komoran Reen.

Pia látta, hogy két alak közeledik feléjük a Mezsgyén. Ahogy közelebb értek, felismerte őket. Az egyik Troon volt, a földművesek vezetője, akit Nagy Embernek is hívtak. Pia ezt viccesnek tartotta, mert a férfi meglehetősen kis termetű volt – igaz, ezt parancsoló kiabálásával próbálta ellensúlyozni. A másik pedig a csatlósa, Shen.

Troon Stam apja volt, a kisfiú izgatottan rohant oda hozzá. Troon megsimogatta a fiú fejét, és biccentett Stam anyjának, Katchnak. Pia félénk nőnek tartotta Katchot – talán mert az embere annyira uralkodó típus volt.

Stam anyja Pia apjának volt a testvére, így Stam és Pia unokatestvérek voltak. A lány csak nemrég tudta meg, mit jelent valójában az „unokatestvér”.

A legtöbben tartottak Troontól, de Yana nem.

– Mi a jó eget műveltél? – támadt neki a férfinak.

A többi nő közelebb húzódott, hogy hallják a beszélgetést. Yana dühösen, előretolt állal szállt szembe Troonnal. A többiek ezt nem merték volna megtenni, de örültek, hogy valaki kiáll a nevükben.

Troon láthatóan megsértődött a hangnemtől, de csak annyit felelt: – Még több szántóföldet hoztam létre. Szükségünk van rá. – Végignézett a nőkön. – Folyamatosan szültök, minden évben több szájat kell etetni.

Yanát nem elégítette ki a válasz.

– Ez a föld a pásztorok legelője volt, és itt jutottak el a folyóhoz az erdőn keresztül. Dühösek lesznek.

– Azon én nem tudok segíteni. Mint mondtam, szükségünk van az újabb földre.

– Meggondolatlanul cselekedtél. A pásztorok ezt nem fogják annyiban hagyni.

Pia látta, hogy a nőket megdöbbentette Yana bátor kiállása.

– Ezt bízd rám – mondta Troon meglepően védekező hangon, mintha Yana lenne a vezető, és őt dorgálták volna meg. – Nem kell aggódnod.

– Dehogynem, és neked is aggódnod kellene, ha emiatt háború tör ki. Minden földművesre legalább tíz pásztor jut. Egyszerűen elsöpörnek minket.

– Még soha nem támadtak meg minket. A pásztorokat az asszonyaik irányítják. Gyávák.

– Nagyon remélem, hogy igazad van – mondta Yana.

*

Ani sokat töprengett rajta, miben mesterkednek a nyárközepi szertartástól távol maradó földművesek, és most már tudta.

A sürgős üzeneteket gyakran sebesfutárok hozták-vitték, fiatal férfiak és nők, akik alig fél nap alatt át tudták szelni a síkságot. Két nappal a nyárközepi szertartás után sebesfutár érkezett Folyóvölgybe, a nyugati állattartóktól hozott üzenetet. A földművesek birtokba vettek egy nagy legelőterületet, és felszántották a földet, hogy magokat vessenek bele.

Ez agresszív lépés volt a részükről. Ani szerint amiatt szánták el magukat rá, mert az életük bizonytalan volt: egyetlen rossz időjárású év könnyen elpusztíthatta őket, míg a csordák akár két vagy három aszályos nyarat is túlélhettek. És a fiatal földműves nők egy-két nyárközepenként kövér gyermekeket szültek, valószínűleg a gabonában és sajtban gazdag étrend miatt. Az állattartók asszonyai főként húst és vadon termett növényeket fogyasztottak, ezért karcsúbbak voltak és kevesebbet szültek, körülbelül minden négy nyárközépben egyszer.

A bölcsek összegyűltek Folyóvölgyben, a fatörzsek körénél, hogy tanácskozzanak a hírekről. Ám hamar rájöttek, hogy mielőtt döntést hoznának, saját szemükkel kell látniuk, mit műveltek a földművesek. Ezért megegyeztek abban, hogy másnap küldöttséget menesztenek a Mezsgyéhez. Keffet, Anit és Scaggát, a három legaktívabb bölcset választották ki a feladatra.

Hosszú gyaloglás volt, de Ani élvezte a vadvirágok élénk színeit, a füves messzeséget és a határtalan, kék eget. Mivel egy nagyobb faluban élt a folyó mellett, hajlamos volt elfeledkezni a Nagy Síkság fenségességéről. Szerencsésnek mondhatta magát, hogy ide született.

A Nagy Síkság népeinek ősei földdel fedett sírokba temették a halottaikat. Ezek a kis dombok vagy sírhalmok ott voltak mindenhol, de leginkább a Szentély környékén. Ahogy Ani elhaladt mellettük, azon töprengett, miért volt fontos ez a szokás, és hogyan halt ki.

Manapság már elégették a halottakat. A hamvakat néha szétszórták, máskor eltemették, de síremlékeket már nem építettek.

Aninak ezzel az utazással az volt a célja, hogy elkerüljék a harcot, és ne kelljen halotti máglyákat rakni.

Késő délután érték el a földművesek területét, így volt még elég idő és világosság, hogy megnézzék, mit műveltek a szomszédaik.

A Déli Folyó alkotta a síkság déli határát. A folyóval párhuzamosan terült el egy hosszú, keskeny erdősáv. A kettő között termékeny volt a talaj, ez tette lehetővé a földművelést. Ezen az erdős részen volt egy átjáró, a Mezsgye, amely Keleti és Nyugati Erdőre osztotta a területet. A pásztorok a Mezsgyén át tudták elérni a folyót.

Egészen eddig. Most szántóföld lett belőle.

A földműves férfiak kaparóekékkel törték fel a füves talajt – valószínűleg minden ekét két ember húzott –, azután faásókkal forgatták meg a gyeptéglákat, így a magok mélyebbre kerültek a földben. Az évnek ebben a szakában valószínűleg gyorsan növő árpát vetettek.

Ani egyre jobban aggódott. A földnek ez a kisajátítása sokakat fel fog háborítani a pásztorok közösségében. Ez jóval több lehet holmi összezördülésnél. Akár háború is kitörhet.

Az ő életében nem zajlott háború a síkságon, de emlékezett, hogy szülei komor hangon meséltek egy hajdani összecsapásról, ami még az ő fiatalkorukban dúlt a pásztorok és az erdőlakók között. Az apropó az volt, hogy a pásztorok egészen visszavágták a mogyorófákat, hogy azok vékony, hajlékony ágakat hozzanak, amelyeket aztán felhasználhattak a házfalak fonott vázához. Az így levágott mogyorófa azonban nem hozott termést, miközben a mogyoró az erdőlakók étrendjének alapját képezte. A háború azzal a kompromisszummal ért véget, hogy a pásztorok beleegyeztek, csak az erdő külső részén lévő fákat fogják visszavágni. Ám a béke megkötése előtt nagyon sokan meghaltak.

– Ezek a földművesek! – dühöngött Scagga. – Közönséges tolvajok! Azt hiszik, bármit elvehetnek, amit csak akarnak! – A férfi kidülledő szeme még agresszívabb külsőt kölcsönzött neki.

– Úgy tűnik – bólintott szelíden Keff.

Ani nem szólt semmit. Hagyta, hadd tomboljon Scagga. Utána könnyebb lesz vele szót érteni.

Besétáltak a legközelebbi földműves-településre, egy Véntölgy nevű faluba, és az éjszakát egy fiatal párnál, Zadnál és Biddynél töltötték, akiknek nemrég született gyermekük. A mindentől távol élő fiatalok örömmel fogadták a keletről érkező látogatókat. A baba sírására a bölcsek is felébredtek az éjszaka közepén, de ezt mindannyian átélték már saját gyermekeiknél, és nem zavarta őket.

Reggel átmentek Tanyaföldre, a Déli Folyó északi partján fekvő településre.

A földművesek nem közösen dolgoztak. Minden férfinak volt egy nagy földterülete, egy legelője néhány állat számára, egy háza és egy kis raktára. Most, nyár elején még gyomlálták a földeket, ahol a gabona zöld hajtásai hamarosan elő fognak bukkanni.

Ani látta, hogy a földművesek már a folyó másik oldalára is átterjeszkedtek. Az ottani megművelt földsávot egy dombvonulat zárta le. Az emberek ide is vetettek, még ha csak néhány lépés szélességben is. A termékeny föld iránti vágyuk hajtotta őket.

A bölcsek a falu központjában találtak rá Troonra egy csapatnyi fiatalember társaságában, akik erődemonstrációként nehéz, faragott husángokat szorongattak. Troonnak apró, sötét szeme volt, és a homlokán sosem simultak ki a ráncok. Már két éve ő volt a falu Nagy Embere. Ani találkozott vele korábban, és tudta, hogy ravasz, könyörtelen és hirtelen haragú férfi. Most is látszott, hogy alig tudja visszafogni izzó ellenségességét.

A közelben falusiak kis csoportja állt. Ani felismerte Piát és Stamet, és már majdnem köszönt nekik, amikor eszébe jutott, hogy nekik nem szabadna a pásztorok gyerekeivel játszani. Látta, hogy Stam csodálattal bámulja az apját. „Csak ne legyen belőled is ilyen ember” – gondolta.

Pia anyja, Yana is ott volt a csoportban. Ani már evett Yana sajtjából, és ízletesnek találta. A földműves nő korábban még a férjének, a kedves mosolyú Alnónak is bemutatta őt. És ezen a nyárközépen, az ünnepség kezdetén újra látta Yanát, aki kéz a kézben sétált egy jóképű pásztorral, aki sokkal fiatalabb volt Alnónál. A falu széle felé tartottak. A földművesek lelkesedtek az ünnepségért, nyilvánvalóan mert a közösségük olyan kicsi volt, hogy mindenki rokonságban állt mindenkivel, és a belterjesség komoly problémát jelentett.

Ani két másik ismerős arcra is felfigyelt. Az egyik Katch volt, Troon asszonya, Stam anyja. Ideges, ijedős teremtés volt, de ki ne lett volna az egy olyan erőszakos tulok mellett, mint Troon. Ani azonban beszélgetett vele néhányszor, és az volt az érzése, hogy a felszín alatt nagy erő rejtőzik.

A másik ismerős arc Shené volt, Troon első emberéé. Ravasz férfi volt, behízelgő mosollyal és folyton cikázó tekintettel. Ani figyelmét nem kerülte el, hogy Shen bőrövén kovakő fejsze lóg, mintegy utánozva a hasonlóképpen felfegyverkezett Troont.

A bölcsek közelebb mentek Troonhoz, Ani megpróbált barátságos hangot megütni.

– A Napisten mosolyogjon rád – köszöntötte.

A férfi nem a hagyományos válasszal reagált.

– Miért jöttetek?

Ani elmosolyodott.

– Te intelligens ember vagy, Troon. – Lágy hangszínnel beszélt, de a szavai teljesen egyértelművé tették, hogy nem tűri a mellébeszélést. – Te is tudod, azért vagyunk itt, mert megpróbáljátok ellopni azt a legelőt, amit a pásztorközösség már jóval azelőtt használt, hogy bármelyikünk is megszületett.

A Nagy Ember nem mutatott megbánást.

– Az gazdag föld, kár lenne legeltetésre elpazarolni – mondta. – Kiváló termőterület, és nekünk szükségünk van rá.

– Nincs jogod meghozni ezt a döntést – szólalt meg dühösen az Ani mellett álló Scagga. – Az mindig is legelő volt, ezen te nem változtathatsz!

A kis Stam Troon háta mögött hirtelen elkiáltotta magát:

– Én vadász vagyok! – És ütlegelni kezdte egy bottal a többi gyereket, akik közül többen sírva fakadtak. Troon hátrafordult, és arcon ütötte. Nyitott tenyeres ütés volt, de így is elég erős ahhoz, hogy Stam a földre rogyjon. Azonnal könnyekben tört ki, Katch gyorsan odalépett, felkapta és elsietett vele.

Troon úgy folytatta a vitát, mintha mi sem történt volna.

– Nektek, pásztoroknak rengeteg legelőtök van, szinte az egész Nagy Síkság az. Nincs szükségetek a Mezsgyére. Nekünk igen.

– Nem vehetsz el valamit csak azért, mert szükséged van rá! – méltatlankodott indulatosan Scagga.

– De igen. Már meg is tettem – vágott vissza Troon.

Scagga ettől még jobban feldühödött.

– Rendben! Akkor csak ültessétek el a növényeiteket. Húzkodjátok ki a gyomokat. Nézzétek, ahogy növekszik a terményetek!

– Pontosan ezt fogjuk tenni.

– Aztán keresztülhajtjuk rajta az egész csordát, és mindent eltaposunk. És amikor majd azt mondod nekem: „Ezt nem teheted!”, az én válaszom is ugyanez lesz: „Már meg is tettem.” Erre mit mondasz?

Ani úgy vélte, Troon már felkészült erre az eshetőségre, és igaza volt. A férfi a fiatal férfiakra mutatott, akik vigyorogva lengették a fegyvereiket.

– Amelyik állat letapossa a növényeinket, az le lesz mészárolva.

– Úgysem tudtok minden állatot megölni.

– De legalább jó sok húsunk lesz.

Ani látta, hogy így semmire sem jutnak.

– Nem azért vagyunk itt, hogy fenyegetőzzünk, Troon – mondta. – Csak tájékozódunk a történtekről, és mindent továbbadunk a többi bölcsnek, illetve a pásztorközösségnek.

– És ők nagyon dühösek lesznek emiatt – tette hozzá Scagga.

„Ez szükségtelen volt” – gondolta Ani, de társa ettől láthatóan jobban érezte magát.

– Csak rajta – vonta meg a vállát Troon. – Legyenek dühösek. De a Mezsgye most már szántóföld, és az is fog maradni.

A bölcsek sarkon fordultak, és elindultak hazafelé.

*

Ani másnap nagyon fáradtnak érezte magát. Talán mert két napon belül el kellett gyalogolnia Tanyaföldig és vissza. „Lehet, hogy kezdek öregedni – gondolta. – Hány nyárközepet is láttam? Mindkét kezem, mindkét lábam, mindkét kezem újra, a bal kezem, a jobb hüvelykujjam és még egy ujj. Ennyi nyárközép. Egy ilyen korú embernek talán nem is kellene meglepődnie azon, hogy kétnapi gyaloglás kifárasztja.”

A bölcsek Folyóvölgyben, a fatörzsek körénél gyűltek össze. Minden csendes volt és nyugodt. A fákat a Földisten adta nekik, és Ani érezte, hogy ő most is jelen van.

Sok falusi jött el a megbeszélésre, nem csak a bölcsek. Ez megszokott volt, amikor valami fontos dologról kellett dönteni. A legtöbben csak ültek és figyeltek, de időnként volt valami közös reakció, az egyetértés vagy a kétely, a meglepődés és az undor hangjai. A bölcseknek ez igen hasznos volt, mert azonnali visszajelzést kaptak arra, amit mondtak.

Ani kezdte a helyzet ismertetését:

– A földművesek felásták a teljes Mezsgyét, azt a hatalmas legelőt, amelyen a csordáink emberemlékezet óta legeltek. Ráadásul ez az átjáró az út a folyóhoz, így ha most meg akarjuk itatni az állatainkat a síkság nyugati részén, hosszú kerülőt kell tennünk, egészen a Nyugati Erdő távolabbi végéig. Troon pedig nem volt hajlandó meghallgatni a tiltakozásunkat.

– El kell kezdenünk nyílvesszőket készíteni… kovakő hegyű nyílvesszőket! – jelentette ki türelmetlenül Scagga. – Annyi kell belőlük, ahány földművest meg kell ölnünk. Talán több is, mivel az íjászok időnként hibáznak. És az íjak is.

– Egy pillanat! – Ani tudta, hogy Scagga valami távoli vidéken született, és háború üldözte el. Egy háború, amit az elméjében még mindig meg akart vívni. Le kellett őt csillapítani. – Még nem döntöttünk a háború mellett, és ha rajtam múlik, nem is fogunk! – Látta, hogy a hallgatóság női tagjai bólogatnak.

– Túlerőben vagyunk velük szemben! – vitatkozott Scagga. – Tíz emberünk jut minden földművesre. Talán több is. Nem veszíthetünk!

– Lehet – bólintott Ani –, de a mi embereink közül hányat fognak lenyilazni, agyonverni egy husánggal, vagy felhasítani egy kovakő késsel? Hányan halnak meg közülünk, mielőtt elmondhatjuk, hogy győztünk?

– Túl sokan – szólalt meg Keff is. – A háború a legutolsó lehetőség, Scagga, nem pedig az első.

„Hála neked, bölcs Keff, a fekete szakálladdal és a hatalmas potrohoddal” – gondolta Ani.

– Ha hagyjuk, hogy ezt megússzák, nem fognak megállni! – vitatkozott Scagga. – Mennyi földet akarunk még elveszíteni?

A fiatalabb férfiak egyetértően mormoltak. Ani tudta, hogy ők a leghajlamosabbak arra, hogy hirtelen haragra gerjedjenek. Remélte, hogy az ő Hanja nem ilyen lesz.

Scagga ezen felbátorodott, és hozzátette:

– Nem fognak nyugodni, amíg fel nem ássák az egész Nagy Síkságot!

Még hangosabb, egyetértő kiáltások hallatszottak a fiatalok felől.

Ani közbelépett.

– Tárgyalhatnánk velük. Hadd legyen több földjük, amíg nem akadályozzák az eljutásunkat a legelőkhöz és a vízhez, vagy nem zavarják a csordáinkat.

– Ezzel gyávának tűnnénk! – háborodott fel Scagga.

– Én azt akarom, hogy mindannyian életben maradjunk – vágott vissza Ani.

A vita elhúzódott, egyre több falusi csatlakozott; de a végén a legtöbben Ani mellé álltak, és úgy döntöttek, nem lesz háború.

Még nem.

*

A hír néhány nappal később ért el Tanyaföldre.

Yana éppen egy oszlophoz kikötött kecskét fejt, a meleg folyadék egy sekély tálba csorgott. Pia az állat fejét tartva figyelte. Troon jött oda hozzájuk dicsőséges horkantással.

– Ugye megmondtam!

Pia tudta, hogy a kedves emberek ilyet soha nem mondanak.

Yana fel sem nézett a munkájából.

– Mit mondtál meg, Troon? – kérdezte fáradt belenyugvással.

– Hogy a pásztorok gyávák.

– És mi történt, hogy ennyire biztos vagy benne, hogy igazad volt?

– Érkezett egy vándor, aki énekel és dobol, élelemért és szállásért cserébe. Korábban Folyóvölgyben járt, és valaki elmesélte neki a teljes történetet, hogy mi megműveljük a Mezsgyét, és ezért a pásztorok háborúval fenyegetőznek. Ám az ottaniak azt is elmondták, hogy úgy döntöttek, nem fognak háborúzni. Tessék!

– Értelmes emberek. Gratulálok.

– Köszönöm.

Pia látta, hogy a férfi nagyon élvezi a helyzetet.

– Szerinted hány ellenséget szereztünk? – kérdezte a Nagy Embert.

– Mi van?

– Azt kérdem, hány ellenséget szereztünk ezzel a húzásoddal? Szerintem túl sokat ahhoz, hogy megszámoljuk, mivel senki sem tudja, hány pásztor él a síkságon.

– Nem érdekel. Mind gyávák.

– Nem zavar, hogy gyűlölnek?

Troon elvigyorodott, kivillantva egyenetlen fogait.

– Zavar? Egyenesen imádom!

5

A nyárközepi szertartás véget ért, az élet visszatért a rendes kerékvágásba, és a lányok unatkoztak. Joia, Vee és Roni egy meleg reggel a folyóparton üldögéltek, és lustán figyelték, ahogy az emberek mosogatják a főzőedényeiket, ruhát mosnak és tisztálkodnak. Aztán történt valami érdekes. Nőkből és férfiakból álló csoport jelent meg a parton, és megpróbáltak a vízre bocsátani egy tutajt.

Joia felismerte Dallót, egy öreg mesterembert, akit mindenki tisztelt, mert soha nem hátrált meg az új ötletek kipróbálása elől. Egy ácsokból és ezermesterekből – köztük több rokonából – álló csoportot vezetett, és ők végezték el azokat a munkákat, amelyeket az emberek maguktól nem tudtak megcsinálni. Ügyeskezűeknek hívták magukat. Az ügyeskezűek a tél végén majdnem egészen a talajig visszavágták a fűzfákat, hogy tavaszra sok hosszú, vékony, rugalmas ág hajtson ki belőlük, amelyekből fonott ajtókat, falakat, kosarakat lehetett gyártani. Az ügyeskezűek tudtak csónakot, füstölőt vagy akár a forgatást megkönnyítő, markolattal rendelkező nyársat készíteni.

Joia lelkes kíváncsisággal figyelte őket, és azon töprengett, vajon ma mibe fogott Dallo és az ügyeskezűek. Akármi is az, legalább elűzi az unalmat.

Kíváncsisága még jobban felébredt, amikor az ügyeskezűek nagy kötéltekercseket rakodtak a tutajra. A tekergő loncindák összefonása hosszú, erős kötéllé lassú és fáradságos folyamat volt. Rengeteg munkát fektettek ezeknek a kötéltekercseknek az elkészítésébe.

Egy Effi nevű ügyeskezű éppen az egyik tekercset igazgatta fia, a Joiával egyidős Jero és barátai segítségével, amikor Jero megbotlott, és véletlenül belökte Effit a vízbe. Mindenki nevetett: Effi közismerten ügyetlen volt, és úgy tűnt, Jero is ugyanolyan lesz, mint az apja.

Hamarosan elkezdtek gyűlni az emberek. Amikor valami szokatlan történt, a pásztorok odasereglettek. Szerették a közösségi élményeket, és erre bármilyen esemény megfelelt. A kötélkészítő Ev egyszer tréfásan megjegyezte: „A pásztorok még ahhoz is körbeállnának, hogy nézzék, ahogy a víz felforr egy edényben.”

Amikor a megrakott tutaj végre elindult, csak a túlsó partig ment. Az emberek követték. Akik nem tudtak úszni, fatörzsekbe kapaszkodva, ruhában keltek át; a többiek levetkőztek és átúsztak, tunikájukat és szandáljukat a fejük fölé tartva.

A folyó távolabbi részén is volt néhány tanya. A tömeg követte Dallót egy nemrég learatott mezőig, amelynek a közepén egy nagy kő állt, körülbelül akkora, mint a Szentély külső gyűrűjét alkotó, rejtélyes kékkövek. Ennek az egyik vége lekerekített volt, a másik éles hegyben végződött. Joia tudta, hogy a földművest, egy idősebb férfit bosszantotta, hogy állandóan kerülgetnie kell a lapján fekvő, haszontalan követ, és meg akart tőle szabadulni. Azt mondta, ad a pásztoroknak egy kiváló, fiatal bikát, ha elviszik a követ a földjéről a folyóhoz.

A pásztorok odagyűltek a kő köré, alig várták, hogy lássák, hogyan oldja meg Dallo a problémát.

Először is utasította ügyeskezűit, hogy fektessenek egyenes vonalban köteleket a kőre. Minden kötél egyik végét bedugták a kő alá, és botok segítségével mélyen belenyomták a puha földbe. A másik végét kifeszítették az ellenkező irányba.

Ezután hosszabb köteleket fektettek le a kő mellett, majd a két kötélzetet összefonták. Joia ekkor értette meg, hogy Dallo egy ismerős tárgynak a sokkal nagyobb változatát készíti el: annak a hálós tasaknak, amit az emberek növényi rostokból sodort zsinórokból szoktak fonni. A kő kerek vége kerül majd a tasak aljába, magyarázta a barátainak.

– De hogy teszik be a követ a zsákba? – kérdezte Vee.

Joiának arról fogalma sem volt. A körülöttük állók beszélgetései alapján rájött, hogy mindenki másban is ugyanez a kérdés merült fel.

Hamarosan megtudták a választ.

Öt erős férfi és nő vastag faágakkal a kezükben odaálltak a kő mellé, vigyázva, hogy ne lépjenek rá a kötelek szabad végére. Az ágakat bedugták a kő széle alá, és megpróbálták átgördíteni a sziklát. A másik oldalon öt ember eközben a kő alá nyomta a kötelek másik végét. A kő hüvelykről hüvelykre elmozdult, átgördült a kötelek rövidebbik végére, és húzta magával a hosszabbat. Időnként megállt, de az ügyeskezűek hatalmas erőfeszítéssel ismét mozgásra bírták. Ezt a műveletet folytatták, amíg a kötelek rövidebb vége elő nem bukkant a kő alól a másik oldalon, ahol már össze tudták kötni a hosszabbal.

A kő bekerült a zsákba.

Az ügyeskezűek gyors mozdulatokkal befejezték a kötélzsák összefonását és megcsomózását, egymáshoz rögzítették a két oldalt, majd felhajtották a hosszú alaprészt, és ezzel az egész kő a zsák belsejébe került.

Joia látta, hogy a nyitott végén a kötelek sokkal hosszabbak, mint ami elsőre szükségesnek látszott. Most már azt is tudta, miért. A hosszú végek voltak a húzókötelek. Az összes ügyeskezű megfogta ezeket, és erősen húzni kezdték.

A kő meg sem mozdult.

Dallo odaállt eléjük.

– Kész… húzd! – kiáltotta. Amikor semmi sem történt, újra próbálkozott. – Kész… húzd!. – Az ügyeskezűek vörösödtek és izzadtak, karjuk és lábuk izmai kidagadtak az erőfeszítéstől, de ez sem volt elég.

Néhányan a tömegből csatlakoztak, megragadták a kötelet, és húzták Dallo vezényszavára. Nem sokra mentek vele. Még többen jöttek, most már kétszer annyian birkóztak a kővel, mint ahányan elkezdték. Kellett néhány perc, mire megtalálták a helyes módszert. Gyorsan rájöttek, ha erősen megtámasztják a lábukat, a sarkukat a fölbe mélyesztik és előrehajolnak, sokkal nagyobb erőt tudnak kifejteni.

A kő húsz ember együttes erőfeszítésének hatására végre megmozdult.

Odább csúszott, megállt, megint elindult.

– Tovább, tovább! – kiabált Dollo. Joia úgy tippelte, a tarló csúszós lehet, ami sokat segített. Ezúttal a kő már nem állt meg.

Dallónak most már csak irányítania kellett. A követ húzók felé fordulva, kézmozdulatokkal jelezte, hogy az emberek térjenek ki a folyópart felé.

A mező simának tűnt, de nem volt teljesen egyenletes, ezért a kő az első bukkanónál elakadt. Joia szerint egy fa állhatott ott régen, és amikor kidöntötték, a törzs csonkja ott maradt, a növények pedig fokozatosan benőtték. Ezt vajon hogy oldja meg Dallo? Talán az ügyeskezűek megpróbálják lefaragni a bukkanót kovakő fejszékkel és faásókkal; de akkor ráakadhatnak a tuskó maradványára, amit nagyon nehéz lesz kiásni.

A hosszú kötelek azonban biztosítottak némi manőverezési lehetőséget Dallo számára. Utasította a vontatókat, hogy csoportosuljanak az egyik oldalra, és most oldalirányból húzatta a követ, hogy elkerüljék a buckát. Ismét szükség volt néhány próbálkozásra, hogy egyáltalán megmozdítsák a sziklát, utána viszont megint simán csúszott. Veszélyesen közel haladt el az akadályhoz, de Dallo jól mérte fel a szöget, és sikerült kikerülniük.

Az utolsó, rövid szakasz már könnyebb volt, mert a talaj enyhén lejtett a folyó felé. Mielőtt a kő elérte volna a partot, Dallo megállította a vontatókat, és ügyeskezűi eloldozták a köteleket, hogy később újra felhasználhassák. A köteleket soha nem pazarolták el.

Miután a zsákot leoldották, a követ az utolsó néhány lépésnyi távolságon legörgették a folyóig.

A tömeg éljenzett.

A köteleket visszavitték a folyó túlpartjára, majd átúsztatták a bikát is. A bámészkodók szétszéledtek. A lányok tovább unatkoztak a folyó partján ülve.

– Keressünk valami kalandot! – javasolta Joia.

A három lánynak már korábban is voltak csínytevései. Egy alkalommal lecsorogtak a Keleti Folyón egy farönkön. Remek móka volt, az emberek integettek nekik a partról, de aztán a farönk megfeneklett egy széles mocsár közepén, ahol a Keleti Folyó találkozik a Délivel. Át kellett vonszolniuk magukat a veszélyes tavakkal teli ingoványon, és délután lett, mire bőrig ázva hazakerültek. Ám az esetet felidézve már csak nevettek saját meggondolatlanságukon.

Egy másik alkalommal elmentek a Hárompatak Erdőbe megnézni az erdőlakók faluját. Eltévedtek, de az erdőlakók rájuk találtak, és megmutatták a hazavezető utat.

Ezeket a kalandokat Joia találta ki, és egy kicsit mindig veszélyesek voltak – ez is a szórakozás részét képezte. Joia nagyon sokban hasonlított az apjára, legalábbis az anyja ezt mondta: ő is mindig kockázatot vállalt.

Vee és Roni alig várták, hogy megtudják, ezúttal mit talált ki barátnőjük, de egyúttal óvatosak is voltak. Először gyakran ellenálltak a kalandnak, és úgy kellett rábeszélni őket, mindkettőjüket más-más módon.

Joia a zömök és erős Veere nézett, akiből csak úgy sugárzott a lázadás, mintha kész lenne szembeszállni az egész világgal. Ha megfelelő módon közelített hozzá, képes volt legyőzni minden aggodalmát.

– Nem is tudom… lehet, hogy ez túl félelmetes lenne nektek.

– Nekem aztán nem! – vágta rá azonnal Vee.

Egyedüli lány volt egy fiúkkal teli családban, és folyamatosan versengett a testvéreivel, újra és újra bizonyította, hogy képes ugyanolyan gyorsan futni, olyan jól lőni az íjjal, és elvágni a disznó torkát, mint ők. Büszkén hangoztatta rettenthetetlenségét, és soha nem hátrált meg semmilyen kihívás elől sem, amit Joia nagyon kedvelt benne.

– Jó, lehet, hogy te mégsem ijednél meg – visszakozott Joia.

– Mi lenne a kaland? – kérdezte óvatosan Roni.

– A papnők után akarok kémkedni.

Roninak elakadt a szava.

A papnők a különleges napokon beengedték az embereket a Szentély belsejébe, de ezen kívül nagyon titokzatosak voltak, és senkit sem engedtek közel magukhoz. Minden napkeltekor elvégeztek egy rituálét, amikor hallani lehetett az éneküket. Valószínűleg táncoltak is, de ezt senki sem tudta biztosan, az emberek pedig részben áhítatból, részben félelemből tiszteletben tartották az elzárkózásukat.

Joia tudni akarta, mit csinálnak valójában.

A papnők komolyan foglalkoztatták. Mindig pontosan tudták, mikor van nyárközép és télközép napja, valamint a tavaszi és őszi átmenet. Ha kérdéseket tettek fel nekik, ilyesmiket válaszoltak, mint: „Télközép tíz nap múlva lesz.” Honnan tudták? Honnan értesültek ezekről a dolgokról? Nyilvánvalóan rendelkeztek valamilyen titkos tudással, amivel senki más. A gondolat izgalommal töltötte el Joiát.

– De a szertartásaik szent titoknak számítanak – mondta Roni. – Magunkra haragíthatjuk az isteneket.

– Nem hiszem, hogy az istenek foglalkoznának három leskelődő lánnyal… te igen?

Roni vonakodott elfogadni az érvet.

– Nem tudom. És te sem tudhatod.

– Egyetértek Joiával – szólt közbe Vee. – Nem fogjuk megsérteni az isteneket. A papnők viszont megharagudhatnak ránk, és akkor korbácsolást kapunk.

Felnőtteket sosem korbácsoltak meg, gyerekeket viszont néha igen, ha nagyon súlyos vétket követtek el: felgyújtottak egy házat, megkínoztak egy tehenet vagy hasonlók. Joia kétszer kapott ilyen büntetést, de ettől még nem vált szabálykövetővé.

– Ha meglátnak minket a papnők, majd elfutunk – mondta. – Nem tudják, kik vagyunk, nem ismernek minket, és azokban a hosszú tunikákban utol sem érnek.

Joia, a barátai, meg mindenki más is egyszerű, térdig érő tunikát viselt, amelyet két bőrdarabból varrtak össze csonttűvel, fonalként szarvasmarhainat használva. A varrás során hagytak egy lyukat felül a fejnek, és másik kettőt a karoknak. A papnőknek is hasonló tunikájuk volt, azzal a különbséggel, hogy az övék bokáig ért és voltak ujjai is, így sokkal jobban melegített, ugyanakkor a mozgást is korlátozta. Joia még soha nem látott papnőt futni.

Roni még mindig tétovázott.

– Ha nem akarsz, nem kell velünk jönnöd – mondta Joia.

Joia azonban tudta, hogy Roni képtelen lenne bármiből is kimaradni. Szépsége ellenére mindig kételkedett magában, és szüksége volt a csoporthoz tartozás megnyugtató érzésére.

– De én veletek akarok menni!

– És mikor indulunk? – tette fel a kérdést Vee.

– Holnap – vágta rá Joia.

– Olyan hamar? – kérdezte ijedten Roni.

– Nincs értelme késlekedni. – Joia nem akart neki több időt hagyni, nehogy meggondolja magát. – Napkelte előtt találkozzunk Vee háza mellett. Napkeltére vagy nem sokkal utána oda kell érnünk a Szentélyhez. – A Szentély délnyugatra volt a falutól, és körülbelül annyi időbe telt odaérni, mint amennyi egy edény víz felforralásához szükséges.

A többiek beleegyezően bólintottak, Joia felállt.

– Ebédidő van – jelentette be. A nap már magasan állt, és érezte, hogy éhes.

Otthagyták a folyópartot, és más-más úton tértek vissza a faluba.

Joia séta közben felidézte kalandjukat a Hárompatak Erdőben. Visszagondolva már belátta, hogy butaság volt a részéről felvetni az ötletet, a többieknek nem kellett volna rá hallgatniuk.

Az erdőlakók általában barátságos emberek voltak. Időnként eljöttek a szertartásra, mogyoróval és vadhússal kereskedtek. Szükségük volt kovakőre – mindenkinek szüksége volt éles szerszámokra –, és az erdőben nem voltak kovakőbányák. Sokszor hoztak magukkal faragott csontból készített karkötőket és nyakláncokat is.

Azonban úgy tartották, az erdőlakók könnyen megsértődnek, és olyankor erőszakossá válhatnak. Joia erről megfeledkezett, amikor bevezette Veet és Ronit az erdőbe.

Egy ideig nem találkoztak erdőlakókkal, bár Joia látta a jelenlétük nyomait, például a gondosan metszett mogyoróbokrokon, hogy a lehető legtöbb termést hozzák – ilyen szakértelemmel csak ők rendelkeztek.

A vegetáció négy szintjét figyelte meg. A fenyők voltak a legmagasabbak. A tölgyek és égerek valamivel alacsonyabbak és szélesebbek. Valamivel alattuk nőtt a mogyoró, a bodza és a nyír, legalul, talajszinten pedig mindent moha és zuzmó borított.

Kezdte úgy érezni, hogy figyelik, hogy rejtett szempárok vizslatják őt kíváncsian a lombokon keresztül. Azt mondogatta magának, hogy nem kell félnie. Az erdőlakók valószínűleg nem szeretik megmutatni magukat. Talán félnek is az idegenektől.

A lányok nem találták meg a falut, és hamarosan teljesen eltévedtek.

– Nem tévedtünk el – jelentette ki határozottan Joia. – Egyszerűen csak nyílegyenesen kell mennünk, amíg ki nem érünk az erdő szélére.

Hosszú idő múltán Vee megszólalt:

– Itt már voltunk. Emlékszem erre a lápra. Körbe-körbe megyünk.

Roni sírva fakadt.

Most az egyszer Joia sem tudta, mit kellene tenniük.

Aztán meglátta az erdőlakókat.

Mintha a semmiből bukkantak volna elő, csendesen mozogtak, körülvették a lányokat. A nők és gyerekek meztelenek voltak, a férfiak bőr ágyékkötőt viseltek. Joia udvariasan köszöntötte őket: – A Napisten mosolyogjon rátok.

A megfelelő válasz erre az „és rád is” lett volna, de az egyik nő az erdőlakók nyelvén válaszolt, amit Joia és a barátai nem értettek. Joia tudta, hogy van saját nyelvük, de akik el szoktak látogatni a szertartásra, azok mindig beszéltek néhány szót a síksági emberek nyelvén. Rá kellett jönnie, hogy a kétnyelvű erdőlakók számítanak kivételnek.

Nem tudta kitalálni, mit tegyen, ezért újra próbálkozott:

– Eltévedtünk, és szeretnénk hazajutni.

Az erdőlakók váltottak néhány szót egymással, mintha azt beszélnék meg, mihez kezdjenek velük. Aztán hirtelen három férfi felkapta a három lányt, és a vállukra dobták őket. Vee sikoltott, Roni zokogott. Joia vadul próbált szabadulni, de a férfi túl erős volt.

Az erdőlakók begázoltak velük az aljnövényzetbe, nyomukban izgatottan csevegő társaikkal. Joia félt, nem tudta, mi következik. „Megerőszakolnak minket? – gondolta. – Vagy megölnek és megesznek?”

Abbahagyta a kapálózást, túl fáradt volt ahhoz, hogy hiábavaló küzdelemre pazarolja az erejét.

Hamarosan kiértek az erdőből egy füves síkságra.

A férfiak letették a lányokat.

Joia körülnézett, és felismerte, hogy pontosan azon a helyen vannak, ahol beléptek az erdőbe.

A lányok szó nélkül futásnak eredtek.

Az erdőlakók harsogva nevettek.

Joia később úgy tett, mintha egy pillanatig sem gondolta volna, hogy az erdőlakók bántani akarják őket. Vee és Roni is azt állították, hogy egyáltalán nem érezték magukat veszélyben. Természetesen mindhárman hazudtak.

Révületéből nővére hangja zökkentette ki:

– Szó nélkül elsétálsz mellettem?

Joia visszaugrott a jelenbe.

– Bocsánat, Neen. Elgondolkodtam.

A testvérek közel álltak egymáshoz. Neennek gyakran kellett vigyáznia a fiatal Joiára, ezért rengeteg időt töltöttek együtt. Joia mostanra megértette, hogy Neenben erős az anyai ösztön. Sokat játszott a húgával, történeteket mesélt neki, dalokat énekelt, és megtanította a jó modorra, ami nagyon fontos volt a Nagy Síkság közösségében. Joia ezért szinte istenítette nővérét, és mind a mai napig szerette őt kedvességéért és bölcsességéért.

– Eszembe jutott az eset, amikor eltévedtünk az erdőben – magyarázta.

– Ó.

Joia látta, hogy Neen gondolatai máshol járnak, és sejtette is, hogy merre.

– Még mindig semmi hír Seftről?

– Semmi. Még mindig nem tudom, mi történt vele.

Joia látta lebicegni Seftet a nyárközepi szertartásról, helyes arca a sebek, zúzódások és könnyek masszája volt.

– Lehet, hogy csak visszament a családjához.

– Vagy meg sem állt a síkság széléig, hogy új életet kezdjen valahol máshol – mondta Neen. – Vagy besétált a folyóba, és vízbe fojtotta magát.

Joia sajnálta Neent. Seft olyan tökéletes párnak tűnt számára. A nővére anya akart lenni, Seft pedig – annak alapján, amilyen könnyedséggel csevegett az ifjú Hannal – természetes apai ösztönökkel rendelkezett. Fiatalabb volt ugyan Neennél – csak tizenhat nyárközepet ért meg, míg Neen tizennyolcat –, és meglehetősen szégyenlős, viszont kifejezetten jóképű volt sápadt, keskeny arcával, magasan ülő arccsontjával és íves orrával. És Neen azt mondta, emellett még okos is.

– Nem tudom, látom-e még valaha – mondta a nővére.

– Várj az őszi szertartásig – javasolta Joia. – Seft vagy ott lesz, vagy kapunk valami hírt róla.

– Talán igazad van.

Joia attól félt, hogy Neen egy idő után feladja a reményt.

Neki nem voltak hasonló tervei. Nem gondolta magáról, hogy jó anya lenne. És még soha nem szeretett bele egy fiúba sem.

Valami egyértelműen nem volt rendben vele.

*

Még sötét volt, amikor Joia felébredt. Azonnal eszébe jutott az aznapra tervezett kaland. Tegnap még nagyon magabiztosan állt hozzá, de most aggódott. Lehet, hogy teljesen ostoba az ötlete? Azonban nagyon szeretett volna többet megtudni a papnőkről. Ők birtokolták az ég titkait, és Joia is meg akarta ismerni őket.

Hallgatta a ház talajára borított bőrökön alvó családtagjai éjszakai neszezését. Neen egyenletesen lélegzett, Han motyogott álmában, az anyjuk pedig horkolt. A kutyakölyök – akit most már Szélvésznek hívtak – megérezte, hogy Joia ébren van, és bizakodóan csóválta a farkát, amelynek a vége így ütemesen verte a földet, de ez már ismerős zaj volt, nem zavarta az alvók álmát.

Joia azon töprengett, mennyi idő lehet hátra napkeltéig. Teljesen éber volt, tehát nem lehetett messze a pirkadat. El kellett indulnia, mégpedig nesztelenül.

Körbetapogatózott, megtalálta a szandálját, kézbe fogta és felállt. Most is a tunikáját viselte – abban aludt, ahogy az emberek többsége. A lábbelijével a kezében óvatosan félrehúzta a fonott vesszőkaput, kisurrant a nyíláson, és hang nélkül visszahelyezte az ajtót. Szélvész csalódott nyüszítése szinte emberi volt: a kutyát megkötötték, így nem követhette a lányt. A hang ezúttal sem ébresztett fel senkit, az alvók meg se moccantak.

Odakint egy pillanatra megállt. A hűvös éjszakai levegőnek olyan hatása volt, mintha hideg vizet ivott volna egy patakból. A hold nem világított, de a csillagok fényesen ragyogtak a fekete égbolton, és kirajzolták a csendbe burkolódzó szomszédos házak sziluettjeit.

Idegesen arra gondolt, hogy talán nem ő az egyetlen korai kelő. Nem akarta, hogy meglássák és felismerjék. Ha valaki arra járna, barátságosan megkérdezné, mit keres itt ilyen korán; aztán később mintegy mellékesen megemlítené az anyjának, és az igazság máris kitudódna.

Óvatosan körülnézett, de nem látott senkit.

Elindult a harmatos fűben. Amikor mintegy ötvenlépésnyire eltávolodott a háztól, leült a földre, és felvette a szandálját. A lábbeli marhabőrből készült, akárcsak a tunikája, és szíjakkal lehetett szorosra húzni.

Senkivel sem találkozott Vee házáig, ahol leült a földre, és várakozott. Vajon hol lehet Vee és Roni? Vee anyja, Kae talán megsejtette, hogy készülnek valamire. Joia kedvelte Kaét, de az asszony nem volt szabályszegő, és a lányának sem engedte, hogy az legyen. Ha rájött, hogy a lányok mit terveznek mára, habozás nélkül keresztülhúzza a számításaikat.

Valószínűbb, hogy Vee egyszerűen megijedt, és inkább ágyban maradt. Joia maga sem volt biztos a tervében, és ez igaz lehetett a barátnőire is.

Mit tegyen, ha egyikük sem kerül elő? Csalódást keltő lenne hazatérni és visszafeküdni aludni – mint egy vadász, aki üres zsákkal érkezik haza. Úgy döntött, ha kell, akár egyedül is elmegy a Szentélyhez, és egyedül lesi meg a papnőket, kémleli ki a titkaikat.

Megborzongott. Hideg lesz, amíg a Napisten rá nem mosolyog a világra.

Szellemszerű alak öltött testet mellette, de egy rémült pillanat után rájött, hogy Roni az. Egyikük sem szólalt meg. Roni leült mellé, Joia pedig üdvözlésképpen megszorította a karját. Elfogta az izgalom. A kaland elkezdődött.

Néhány perccel később Vee is hangtalanul kilépett a házból. Joia és Roni felálltak, és a három lány már el is indult.

Hamarosan kiértek a faluból a jól kitaposott útra, amelyik egyenesen délnyugati irányba vezetett, Folyóvölgytől a Szentélyig. Amikor biztonságos távolságra értek a házaktól, megkönnyebbülten felnevettek, és kart karba öltve lépdeltek tovább.

A hátuk mögött beköszöntött a hajnal, halvány derengése szétterült az égen. A Nagy Síkság egyre láthatóbbá vált. Joia megborzongott, amikor elhaladtak egy halomsír mellett. Az ősei ott nyugodtak. Vajon mit szólnának, ha tudnák, mire készül?

Elfordította a tekintetét a sírról. Ameddig a szem ellátott, birkák és szarvasmarhák legeltek lehajtott fejjel. A csordákat éjjel-nappal őrizték, néhány pásztor barátságosan intett a lányoknak.

Joia megijedt. Arra eddig nem is gondolt, milyen veszélyt jelenthet, ha a pásztorok meglátják őket. De nem tudta kivenni az arcukat a gyér fényben, és remélte, hogy ez azt jelenti, ők sem látják az övékét.

– Ne tűnjetek bűntudatosnak – mondta, és vidáman visszaintegetett. Vee és Roni ugyanígy tettek.

Bár mindenki dolgozott az állatok mellett, a lakosság körülbelül fele különleges feladatokat is végzett, például bőrt cserzett, mint Ani. A pásztorok fő feladata volt gondoskodni arról, hogy az állatok ne kóboroljanak el oda, ahová nem kéne – az erdőbe, a mocsárba vagy a házakba. A tolvajok ellen íjakkal és nyílvesszőkkel harcoltak, de a lopás ritkaságszámba ment. A csorda egy részét időről időre új legelőre terelték. Az idősebb, tapasztaltabb emberek akkor is közbeavatkoztak, amikor egy tehénnek nehezen ment az ellés, vagy amikor valamelyik állat megsérült, esetleg megbetegedett. A munka az idő nagy részében egyáltalán nem volt megterhelő.

A közösség tagjai tíz napot dolgoztak, majd kettőt pihentek, így jött ki a tizenkét napos hét, de a pásztorok pihenőnapjai váltakoztak, hogy mindig legyen, aki az állatokat felügyeli.

A lányok megpillantották a Szentélyt körbevevő magas földsáncot. Az út egyenesen a nyíláshoz vezetett, a szertartásokon használt bejárathoz, ezért letértek róla, hogy oldalról közelítsenek, és közben reménykedtek, hogy senki nem látja meg őket.

A körön kívül, kissé északra volt a papnők faluja, amely egy maréknyi házból és két nagyobb épületből állt. A papnők egy része a közösségi szálláson lakott, néhány pár pedig a házakban rendezkedett be. Joia semmiféle mozgást nem látott, de a biztonság kedvéért nagy ívben elkerülték a falut, hogy délről közelítsék meg a Szentélyt. Vadul vert a szíve, ahogy felkúsztak a sánc füves oldalán a peremig.

Joia látott már fa-és kőköröket – volt belőlük bőségesen a Nagy Síkságon –, és mindegyik teljesen véletlenszerűen nézett ki, mintha senki sem tervezte volna meg, hány követ vagy fatörzset helyezzen el, és azok milyen kapcsolatban legyenek egymással. Csak most jött rá, hogy ennél a körnél nincs semmi véletlenszerűség. Valaki pontosan ilyennek álmodta meg. A kivitelezésnek volt valami célja, de mi? A rejtély egyszerre izgatta és bosszantotta.

A papnők sorban bukkantak elő a házakból. Joia teste megfeszült, visszahúzta a fejét, állát a földhöz szorította, hogy a szája és az orra a gerinc vonala mögött maradjon, és csak a szeme és a homloka lógjon ki. Sötét haja miatt biztos volt benne, hogy ebből a távolságból nem láthatják meg.

Vee és Roni követték a példáját.

A papnők meztelenek voltak. Ahogy beléptek a bejáraton, azonnal énekelni kezdtek, és egy dob ütemére táncoltak. Aztán megálltak, vártak. Megjelent egy fehér hajú nő. Ő lehetett Soo, a főpapnő.

Hirtelen diadalmas kiáltás harsant a hátuk mögött. Joia ijedten a hátára gördült, lejjebb csúszott a földfalon, és elképedve pillantotta meg kisöccsét, Hant, aki odavetődött mellé.

– Megvagy! – nevetett a fiú.

Vee és Roni is gyorsan lecsúsztak hozzájuk. Joia megragadta Han lábát, és durván arrébb húzta a fiút, nehogy valaki meglássa őket.

– Te féleszű! – sziszegte dühösen. Meg tudta volna ölni. – Követtél, és most minden bizonnyal el is árultál minket! – Nagy volt a kísértés, hogy megüsse, de az öccse akkor csak újra elkezdett volna kiabálni.

Han láthatóan nagyon elégedett volt magával.

– Tudtam, hogy valami rosszban sántikálsz… úgy lopakodtál ki a sötétben!

– Jobb lesz, ha elmegyünk innen – mondta Roni.

Joiának nem tetszett az ötlet, de azt gondolta, Roninak igaza lehet.

Azonban az ének nem hallgatott el.

Joia visszakapaszkodott a földsáncon, és kikémlelt a gerinc felett. Attól tartott, hogy felé rohanó papnők csoportját fogja megpillantani, akik el akarják kapni a szent rituáléjukat meggyalázó kémeket, és készen állt a menekülésre, hogy a többiekkel együtt minél távolabb kerüljenek a Szentélytől. A papnők azonban még mindig táncoltak, egyik sem nézett feléjük. Alaposan tanulmányozta a képet. Láthatóan a szertartásukra koncentráltak.

– Azt hiszem, egyik sem hallotta meg az ostoba kisöcsémet – mormolta.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Roni.

Joia megvonta a vállát. Egyáltalán nem volt biztos benne.

– Folytatják.

Vee és Roni csatlakoztak hozzá a gerinc alatt. Han követte őket.

– Menj innen! – förmedt rá Joia.

– Nézni akarom!

– Neked nem szabad.

– Ha nem hagyod, megmondom anyának, mit tettél.

– Én pedig akkor elviszlek a folyóhoz, és hosszú, nagyon hosszú ideig fogom a víz alatt tartani a fejed!

– Nem mered! – A kisfiú a sírás határán állt.

Joia feladta.

– Menj, keress egy ágat vagy valamit, amit a fejedre tehetsz. Másként a papnők meglátják a szőke hajad.

Han legurult a sáncról, és gyökerestül kitépett egy kisebb leveles bokrot. A bokorral a fején visszatért Joia mellé.

Keleten a nap szegélye megjelent a horizont felett.

A papnők Soo vezetésével bonyolult táncot lejtettek a faoszlopok körül. Néhányan közülük kisebb agyagedényeket hoztak magukkal, amelyeket rituálisan lehelyeztek az oszlopok elé, majd újra felemelték őket.

Joia számára egyértelmű volt, hogy a mozdulatoknak jelentőségük van. A dal egyes szavait felismerte, télről, nyárról, tavaszról és őszről volt szó, és más, évszakokhoz kapcsolódó eseményekről: az új fű előbújásáról, a szarvasok vonulásáról, a levelek hullásáról. Úgy sejtette, valamiképpen a tánc által tudták mindig, hogy az évnek melyik napja van, és hány nap van még a következő negyedéves eseményig.

A papnők kijjebb húzódtak, most a kékkövek mellett táncoltak a füvön, szerencsére távol attól a ponttól, ahol a leskelődők feküdtek. Egyik nagy, álló kőtől a másikig vonultak céltudatosan, és mintha most is számoltak volna. Joia kíváncsisága egyre fokozódott.

Végül visszatértek a fakörhöz, és összegyűltek a belső oválisban. Arccal északkelet felé mindannyian letérdeltek, és figyelték a napkeltét. A napkorong háromnegyede már láthatóvá vált. A papnők halk dúdolása egyre erősödött.

Joia látta, hogy a rituálé a végéhez közeledik. Félig elégedett volt, félig csalódott. Rengeteget megtudott, de sokkal több minden maradt homályban.

A dúdolás most már nagyon hangos volt. Ahogy a felkelő nap korongja elvált a föld peremétől, a papnők abbahagyták a dúdolást, és diadalmasan felkiáltottak. Rövid csend után felálltak, és csendben, lassan visszasétáltak a házaikba. A ceremónia véget ért.

A négy leskelődő visszaereszkedett a földsánc tövébe. Amikor Joia megfordult, hogy felálljon, döbbenten vette észre a három hosszú tunikás papnőt, akik őket nézték szúrós tekintettel. A szíve kihagyott egy ütemet.

Elkapták őket.

Mindannyian felálltak. Joia felismerte Ellót, a második főpapnőt, Soo helyettesét. Komisz teremtésnek tartották, és az arca is ezt tükrözte kovakő késre emlékeztető orrával és keskeny ajkával.

Han futásnak eredt, megpróbált elszökni, de Ello gyorsabb volt, megragadta a karját, és hátrarántva maga mellé kényszerítette a fiút.

– Aú, a karom! – méltatlankodott Han, de a papnőt láthatóan nem hatotta meg. Villogó szemmel nézett a fiúra: – Azt hiszem, te vagy az, aki a kiáltásával elárult titeket.

Han sírva fakadt.

– Hagyd békén az öcsémet! – csattant fel Joia.

Ello bólintott a másik két papnőnek, akik gyorsan megfogták Joia két karját. A foglyuk volt.

Ello Veere és Ronira nézett.

– Jobban teszitek, ha velünk jöttök, különben még nagyobb bajba kerültök.

Ronin látszott, hogy legszívesebben futásnak eredne, de Vee odaszólt neki:

– Gyere, nem hagyjuk cserben Joiát.

A papnők elindultak Joiával és Hannal a falu felé, Vee és Roni követték őket. Joia tehetetlennek érezte magát, és félt. Senki sem tudta, hová tűntek. Bármi megtörténhet, és a családjuk nem fog tudni róla.

Elérték a falut, bementek az egyik kis házba.

A főpapnő odabent letelepedett a padló közepére helyezett, kiterített bőrre. Joia első alkalommal látta őt ennyire közelről, és feltűnt neki metsző tekintetű, kék szeme. Még soha nem találkozott ilyen öreg nővel. Az anyja egyszer azt mondta, a papnők hosszabb ideig élnek, mert nem szülnek gyermekeket.

Ello leült Soo mellé. Joiának az az érzése támadt, hogy ők ketten ebben a házban laknak.

A másik két papnő odakint várakozott. Szökésről szó sem lehetett.

Joia úgy érezte, mondania kell valamit a védelmében.

– Én csak… – A torka összeszorult, a hangja remegett. Újra próbálkozott. – Én csak tudni akartam, hogyan vagytok képesek megmondani, hány nap van hátra a következő nyárközépig vagy télközépig.

Soo szenvtelenül nézett rá.

– Tehát te vagy a főkolompos.

Joia úgy érezte, jogos a vád. Kényszeredetten bólintott.

– A többiek hazamehetnek – közölte Soo.

Az érintettek tétováztak, mintha nem akarnák elhinni, amit hallottak. Soo biccentett Ellónak, aki felállt, és kikísérte Veet, Ronit és Hant. Utána már nem is jött vissza.

Joia örült, hogy a kisöccse kiszabadult, viszont egyértelművé vált, hogy számára valami különleges büntetést találtak ki, és rettegve próbálta kitalálni, mi lehet az.

Soo azonban előbb egy kérdést tett fel neki:

– Megszámoltad, hány álló oszlopból áll a külső fakör?

Joia éppenséggel megszámolta. Kinyújtotta mindkét kezét, rámutatott mindkét lábára, majd újra előrenyújtotta a kezeit.

– Pontosan – bólintott Soo. – Ennyi teljes hétből áll egy év. Az mennyi nap is?

Joia tanácstalanul nézett rá, addig nem tudott elszámolni. Hiába vetette be a kezeit, a lábait, a csuklóit, a könyökeit, egészen a feje búbjáig, kifogyott a testrészekből.

– Nincs is annyi szám! – tiltakozott.

– De vannak jobb módszerek is a számolásra, mint a testrészeinket használni.

Joia meglepődött. Mindenki, aki tudott számolni, a kéz és a láb ujjaival, illetve más testrészeivel jelezte a számokat; mindenki, kivéve az erdőlakókat, akik csak annyit mondtak: egy, pár, még egy, sok, amit nem igazán lehetett számolásnak nevezni.

– Milyen más mód van még?

– Megmutatom. – Soo egy halom agyagkorongra mutatott maga mellett a földön. Joia eddig észre sem vette őket. Most, hogy rájuk nézett, rájött, hogy ezek voltak a szertartáson használt korongok.

– Számold, ahogy sorban leteszem őket. – Soo a korongokból vonalat képezett a földön, Joia pedig számolta őket a bal hüvelykujjától indulva, egészen a jobbig.

Soo ezután felvett egy hasonló, de egyenes vésettel ellátott korongot.

– Képzeld el, hogy ez itt annyit ér, mint a többi korong összesen. – Letette a jelzett korongot, és felvette a simákat. – Most folytassuk. – Sorban visszatette a földre a korongokat, Joia pedig a lábujjain folytatta a számolást. Majd a főpapnő ezeket is helyettesítette egy vésett koronggal.

Ám amikor harmadszorra is megismételte a folyamatot, Joia megérintette a feje tetejét, és azt mondta: – Ez a legnagyobb szám.

– A korongokkal soha nem fogysz ki a számokból. És minden számnak van neve. Az első dolog, amit a növendék papnőknek meg kell tanulniuk, hogy hogyan nevezzék a számokat.

Joia egyszerre érzett izgalmat és áhítatot.

– Így meg tudjátok számolni az év összes napját!

– Pontosan. Nagyon gyorsan megértetted. – Soo láthatóan élvezte a beszélgetést, és Joia kezdett abban reménykedni, hogy megússza a büntetést.

Soo újra felvette a sima korongokat, és új vonalat hozott létre a jelöltekből. Joia ezeket is megszámolta a bal hüvelykujjától a jobb felé haladva. Soo ezután lecserélte őket egy olyanra, amelyikbe keresztet véstek.

– Ez jelképezi az összeset, amit felvettem.

– Tehát… – Joia gyorsan dolgozta fel az információkat. – Ezzel a módszerrel el tudtok számolni… a végtelenségig!

– Úgy van.

Joia szédült, egészen új szemszögből látta a világot. Ez volt tehát a papnők titka. És most megosztották vele.

A gondolatai nagyot szökkentek előre.

– Tehát amikor táncoltok és énekeltek, akkor a napokat és a heteket számoljátok.

– És jelöljük, mennyi idő telt el az utolsó napforduló vagy napéjegyenlőség óta, illetve mennyi van még a következőig.

– És a nagy kövek a külső körön?

– Azok segítenek előre látni a napfogyatkozásokat, de az sokkal bonyolultabb.

– Mindegyik kőkör erre való?

– Ugyan! – Soo sértődötten húzta ki magát. Joia idegesen idézte fel magában, hogy a büntetés kérdése még nem zárult le. – Az általam látott többi kőkörben a kövek száma semmiféle hasznos célt nem szolgál, csak véletlenszerűen vannak elhelyezve. És ez vonatkozik a fakörökre is. Egyébként is, a papnők az egyetlenek, akik ismerik a rituálékat. A mi Szentélyünk egyedi, ahogy a papnői rendünk is.

– És az énekek?

– Azok is egyediek.

Joia elgondolkodva vonta össze a szemöldökét.

– A fakör sérülékeny. A rönkök elrothadhatnak, vagy ledöntheti őket egy szélvihar, elvihetik a tolvajok. Az egész Szentélyt kőből kellett volna építeni, nem fából.

Soo bólintott.

– Igazad van. És egy nap majd így is lesz.

Joia arra gondolt, Soo túlságosan öreg ahhoz, hogy arról beszéljen, mi fog „egy nap majd” történni. De ezt inkább nem jegyezte meg.

A főpapnő folytatta:

– Minden, amit a napról, a holdról, az év napjairól tudunk, benne van a dalainkban. A mi szent kötelességünk, hogy megtanítsuk ezeket az énekeket a következő generációnak, hogy a tudás soha ne vesszen el.

Joia egyetértően bólintott.

– Te vagy a következő generáció. El kellene gondolkodnod azon, hogy papnő legyen belőled. Tökéletes korban vagy ahhoz, hogy növendéknek állj.

Ez már eddig is a meglepetések beszélgetése volt, de Joia erre nem számított. Egy pillanatig szólni sem tudott.

– De… én kémkedtem utánatok – nyögte ki végül.

Soo megvonta a vállát.

– Ez csak az érdeklődésedet mutatja. És a beszélgetésünk közben azt is megállapítottam, hogy van eszed. Még az okos emberek sem mindig értik meg olyan könnyen ezt az egészet, mint te.

Joia küzdött a gondolattal, hogy otthagyja az anyját, Neent és Hant egy új, teljesen más életért. Persze ezután is láthatja a családját, elvégre a papnők nem szigetelődtek el teljesen. De itt kellene élnie, étkeznie és aludnia a papnőkkel, a nap és a hold dalait énekelnie. Nem lenne ott, hogy vigyázzon Hanra, nehogy beleessen a folyóba, vagy segítsen Neennek a gyereknevelésben, vagy gondoskodjon az anyjáról, amikor majd megöregszik.

Soo látta, hogy gyötrődik, de rosszul tippelt az okára.

– Lehet kapcsolatod fiúkkal, és lehetnek gyerekeid.

Joiát ez egyáltalán nem érdekelte.

– Nem tudom, miért jön mindenki a fiúkkal és a gyerekekkel – mondta érzékelhető ingerültséggel. – Mintha csak ez számítana!

– Én is így éreztem a te korodban. – Soo elmosolyodott az emlékre, és ahogy visszagondolt a fiatalkorára, ráncos arca egy pillanatra széppé változott. – De haza kell menned, hogy beszélj édesanyáddal. Mi is a neve?

– Ani.

– Az egyik bölcs?

– Igen.

– Ismerem őt, nagyon éles eszű nő. De így is nehezen fog elengedni téged, főként ennyire fiatalon. És félni fog attól, hogy majd nem tetszik annyira ez az élet, mint vártad.

Joia bólintott. Ani pontosan így fog reagálni.

– Mondd meg neki, hogy a Szentély nem börtön – tanácsolta Soo. – Mindegyik papnő akkor megy el, amikor akar. Ha úgy találod, hogy mégsem tetszik, akkor nyugodtan kiléphetsz.

Joia emiatt valójában nem aggódott. Ez az élet tökéletesnek tűnt számára. Nem akarta abbahagyni a beszélgetést Sooval, de már alig várta, hogy beszámoljon az anyjának.

Soo megérezte nyughatatlanságát.

– Ideje, hogy hazamenj reggelizni.

– Igen. – Joia csak most jött rá, mennyire éhes.

– Gondolkodj el azon, amit hallottál, és ne siesd el a döntést. Beszélhetünk bármikor, és szívesen találkozom Anival is. Kérek egy búcsúcsókot.

Joia lehajolt, és megcsókolta Soo ráncos ajkát. A csók egy-két pillanattal tovább tartott, mint várta.

– Te különleges lány vagy, Joia – mondta a főpapnő. – Remélem, úgy döntesz, hogy csatlakozol hozzánk. A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is, főpapnő – felelte Joia.

*

Ani dühöngött.

– Miféle gonosz szellem szállt meg, hogy ilyet művelj? A testvéred halálra rémült! – Az asszony báránymájat főzött vadsóskával, dühösen kevergette az ételt egy fa keverőlapáttal.

Ez szokatlan volt tőle. Kerek, barátságos arcát enyhén szürkülő haj keretezte, a harag egyáltalán nem illett hozzá.

Joia a füvön ült, próbált óvatosan fogalmazni.

– Hannak nem is kellett volna ott lennie. Csak követett minket a kis besúgó.

– Nektek sem kellett volna ott lenni! A papnőknek joguk van megőrizni a titkaikat. Remélem, alapos verést kaptál tőlük.

– Nem.

– Nem? Akkor mi történt?

– Soo főpapnő hosszan elbeszélgetett velem.

– Ez minden?

– Anya, olyan sokat tanultam! Megtanított egy új számolásra, ahol korongokat használunk testrészek helyett. Egyre tovább és tovább lehet számolni, a végtelenségig!

– Ó.

– Azt mondta, nagyon gyorsan megértettem.

– Ó, igen, mindig is gyors észjárású voltál. Csak a józan ész hiányzik belőled. – Ani beledobott egy marék vadon termő gabonát az ételbe.

– Senkinek nem esett bántódása, anya. Csak Hannak egy kicsi, amikor Ello megragadta a karját. És arról is csak ő tehetett.

– Szegény gyermek, összepisilte magát. Le kellett mosdatnom.

Joia szerette volna anyja figyelmét elterelni Hanról.

– A papnők énekei tartalmazzák mindazt, amit a napról és a holdról tudunk. Ezért olyan fontosak. Csak így tudjuk továbbvinni a tudást egyik generációról a másikra.

– Valóban?

Ani még mindig mérges volt, de Joia látta, hogy már kezd megenyhülni. Vett egy mély lélegzetet.

– Ezért akarok papnő lenni.

Ani először nem is vette őt komolyan.

– Hát, lesz időd gondolkodni rajta néhány évig, mire elég idős leszel hozzá.

– Soo azt mondta, tökéletes korban vagyok ahhoz, hogy belépjek.

– Ez nevetséges! Hiszen még csak tizenhárom nyárközepet láttál!

– Tizennégyet.

– Ne kötözködj!

Joia ingerült volt. Hogy értesse meg az anyjával?

– Tudom, mit akarok!

– Tizenhárom évesen senki sem tudja, mit akar. Vagy tizennégy. A főpapnők csak meg akarnak szerezni maguknak, mielőtt még teherbe esel.

– Nem fogok teherbe esni.

– Én is ezt mondtam, amikor ilyen idős voltam, és nézz rám most: három engedetlen gyereknek főzök.

Joia sóhajtott.

– Nagyon ellenséges vagy ma reggel.

– Reggelit készítek neked, nem?

– Utálom a májat.

Egy ideig csendben voltak, majd Joia szólalt meg:

– Soo azt mondja, okos vagy.

– Túl okos ahhoz, hogy odaadjam neki a lányomat.

Most már Joia is feldühödött.

– Nem vagyok a tulajdonod, ahogy az övé sem!

Ani letette a fa keverőlapátot, és odaült Joia mellé.

– Most komolyan kérdezem: tudnál boldog lenni egy csapatnyi nő között, ugyanazokat az énekeket és táncokat ismételgetve?

– Igen. Majdnem biztos, hogy jobban szeretném ezt, mint marhákat terelgetni vagy bőrt kikészíteni.

– Tudod, hogy a papnőknek nem lehet gyerekük? Ha teherbe esel, távoznod kell.

– Nem akarok gyereket. Soha nem is akartam.

– Tisztában vagy vele, hogy a papnők nagy része más nőket szeret?

– Nincs abban semmi rossz.

– Természetesen nincs, de te is ilyen vagy?

– Nem tudom, milyen vagyok.

– Még egy ok, hogy ne dönts elhamarkodottan.

– Nem kell ott maradnom, ha nem tetszik. Soo azt mondta, a papnők bármikor távozhatnak.

Ani ezen elgondolkodott, majd azt mondta:

– Tehát ha papnő akarsz lenni…

– …először csak növendék.

– Ha növendék leszel, és három hét múlva meggondolod magad, a főpapnő azt fogja mondani: „Rendben, semmi probléma, köszönöm, hogy megpróbáltad.” Ezt akarod mondani nekem?

– Nem tudom, mit mondana, de mindenesetre…

– Tudni akarom, pontosan mit mondana.

Joia rájött, hogy sikerült anyját a teljes tagadás mezejéről a „talán” területére mozgatnia. Ez is haladás.

– Tehát beszélni fogsz vele, és megkérdezed.

– Igen.

– Nagyszerű.

6

Seft élvezte a szabadságot, de tudta, hogy az apja nem fog belenyugodni a szökésébe. Előbb vagy utóbb sor kerül az összecsapásra, és fel kellett rá készülnie. Minden éjjel egy kovakő késsel a keze ügyében aludt el.

Wun gödrénél jól érezte magát, a férfi sokkal hatékonyabb rendszerben bányászott. Az új járatok kiásásakor eltávolított mészkövet az elhagyott járatokba hordták, így nem kellett fáradságos munkával felcipelni a mászórúdon a felszínre.

A munka kielégítő volt, a légkörről nem is beszélve. Az emberek itt kedvelték egymást, és úgy tűnt, Seftet is. Szerzett egy hasonló korú barátot Wun unokaöccse, Tem személyében. Esténként együtt ültek le, hogy elfogyasszák a vacsorát, amit az ásáshoz már túlságosan idős Wun készített el. Mindannyian a szabadban aludtak, Seft és Tem általában egymás mellett, és hosszan, halkan beszélgettek, amíg el nem nyomta őket az álom.

A bányászok egy része ugyanolyan egyedülálló fiatalember volt, mint Seft és Tem; mások meglátogatták a családjukat, amikor csak tudták. A gödörnél nem voltak nők. Néhányan közülük elég erősek lettek volna ehhez a munkához, de nem sokan.

Seft családja egy este, vacsoraidőben bukkant fel.

A fiú szívét jeges kéz markolta össze, ahogy megpillantotta a három közeledő alakot: a zord Cogot, akinek az arcán haragos kifejezés ült; a nagy, ormótlan Olfot, aki mindig a harcot kereste; és a nyeszlett Camot, aki önálló gondolatok híján folyton Olfot követte. A lenyugvó nap hosszú árnyékokat vetett a hátuk mögé. Úgy vágtak keresztül a füves síkságon, akár egy hadsereg, amelyik azért jön, hogy megsemmisítse Seft új életét.

Egy ideig békében élhetett egy olyan helyen, ahol nem létezett gyűlölet. Ennek most vége szakad?

Letette a tálját az étellel, és felállt. Tem ugyanígy tett, amiért Seft nagyon hálás volt, mert Cog így láthatta, hogy legalább egyvalaki az ő oldalán áll.

Első alkalommal figyelt fel rá, hogy családtagjai milyen piszkos ruhát viselnek. Itt, Wun gödrénél az emberek esténként levették a tunikájukat, és a patakban bevizezett levelekkel letakarították róla a mészkőport. Seft is átvette ezt a gyakorlatot. Most úgy érezte, a családja egyszerűen mocskos.

Cog eltökéltnek tűnt, akár egy sarokba szorított vadkan. Olf imbolyogva, széles karlengetéssel lépdelt. Cam megpróbált fenyegetőnek látszani – kevés sikerrel.

Seft remélte, hogy ő maga nem tűnik túl ijedtnek.

– Most hazajössz velem – közölte Cog.

Seft úgy döntött, nem válaszol.

Cog rövid hallgatás után újra megszólalt:

– Fogd a szerszámaidat, és indulás!

Seft nem mozdult.

Látta, hogy Olf ökölbe szorítja a kezét. „Hamarosan elkezdődik” – gondolta.

Cog fenyegetően közelebb lépett.

– Tedd, amit mondtam, kölyök, különben nagyon megbánod!

Seft remegett.

Aztán meghallotta Wun hangját:

– Kérlek, Cog, csak semmi erőszak. Ez az én bányám, és nem tűröm az ilyesmit. – Odaállt Seft és Tem mellé.

Seft örömteli izgalmat érzett. Barátokra és támogatókra talált. Már nem volt kiszolgáltatva Cog kénye-kedvének.

– Maradj ki ebből, Wun! – acsargott Cog. – Ez családi ügy!

Wun nem ijedt meg.

– Hívd, ahogy akarod, de itt én vagyok a vezető, és nem hagyom, hogy verekedést kezdeményezz!

– Nem lesz itt semmiféle verekedés. – Cog próbált belátónak tűnni, de nem járt sikerrel. – Seft pontosan tudja, mi a kötelessége. Visszajön a családjához.

– Nem, nem megyek. – Seft most szólalt meg először.

– Muszáj lesz, az én fiam vagy.

– Te nem fiút akarsz, hanem rabszolgát. Itt maradok.

Cog dühbe gurult. Sosem tűrte az ellenállást. Felemelte a hangját.

– Velem jössz, még ha cipelnem is kell téged!

Olf és Cam közelebb léptek, megálltak Cog két oldalán, cselekvésre készen. Csakhogy Wun emberei sem tétlenkedtek, hatan körülállták Wunt és Seftet.

– Add fel, Cog – tanácsolta Wun. – Nem fogod megkapni, amit akarsz.

– Ó, dehogynem. Talán nem ma, de visszaviszem a fiút, és akkor élete verésében lesz része.

Seft jeges félelmet érzett. Arca még mindig hordozta a legutóbbi verés nyomait.

– Lehetséges – bólintott Wun. – Most azonban azt szeretném, hogy tűnj el a területemről, és maradj is távol. – Az embereire mutatott. – Ha visszajössz, talán nem leszünk ennyire udvariasak.

Seft látta, hogy az apja az esélyeket latolgatja. Ha pásztorokkal vagy földművesekkel állt volna szemben, talán megkockáztatja, hogy hárman nekimenjenek hatnak. Csakhogy az a hat ember bányász volt, mint ő maga és a fiai, kemények, akár a kovakő, amit kiásnak. A férfi arcán látszott, hogy vonakodva bár, de elfogadja a vereségét.

Nem ment neki könnyen. Gyűlölködve és haraggal nézett Wunra, majd Seftre. Láthatóan a szavakat kereste. Végül annyit mondott a fiának: – Eljön az idő, amikor keserű könnyekkel és vérrel fogod siratni ezt a napot. – Azzal sarkon fordult.

Olf és Cam meglepettnek tűntek. Nem gyakran látták meghátrálni az apjukat. Ők is megfordultak és követték, próbáltak nem legyőzöttnek látszani.

Seft tagjai elgyengültek a megkönnyebbüléstől. A lábai kis híján összecsuklottak, ezért gyorsan leült. Újra magához vette az ételét, de rájött, hogy túlságosan feszült az evéshez, ezért inkább újra lerakta. Most, hogy az összetűzés véget ért, tehetetlennek érezte magát a félelemtől.

– Szép volt, fiú – mondta neki Wun. – Kiálltál az igazadért. Belevaló kölyök vagy.

– Köszönöm, hogy megvédtél – hálálkodott Seft.

– Nem szeretem látni, amikor egy derék fiatalembert bántalmaznak. – Wun visszatért a vacsorájához, ahogy a többiek is.

Tem leült Seft mellé.

– Az apád rettenetes ember – mondta. – Nem csoda, hogy elszöktél.

– Hosszú ideig tartott, mire összeszedtem hozzá a bátorságot.

– El tudom képzelni. De most már vége.

– Talán. – Seft újra megpróbálkozott az étellel.

*

Leszállt az éj, a madarak elcsendesedtek, mindenki lefeküdt. Seft elővett a táskájából egy hosszú pengéjű, jól megélezett kovakő kést. Egy idő után a hold is felkelt.

Neenre gondolt. Volt egy visszatérő álma arról, hogyan fog újra találkozni vele. A távozása olyan dicstelen és megalázó volt, hogy elhatározta, méltósággal fog visszatérni, független fiatalemberként, akinek megvan a maga szerepe a világban, képes gondoskodni saját magáról, és majd egy napon a gyermekeiről is. Mindez hamarosan megvalósul.

Jó lett volna üzenetet küldeni a lánynak, de nem volt rá módja. A legtöbben csak a negyedévenkénti szertartások miatt mozdultak ki. Időnként vándorok érkeztek a településekre, akik énekeket mondtak, vagy apróságokkal – csont ékszerekkel és mágikus főzetekkel – kereskedtek, de ők nem voltak megbízható üzenetvivők, és Seft egyébként sem találkozott mostanában eggyel sem.

Vagyis Neen semmit sem tudhat a szándékairól. Remélte, hogy a lány még vár rá egy ideig. De közben valószínűleg mindennap találkozik Enwooddal. Vajon mikor fogja végképp feladni a reményt, hogy viszontlátja az eltűnt Seftet?

Körülötte a többiek már aludtak, de Seft úgy érezte, veszélyes lenne álomba merülni. A családja nem lehet messze. Azt tervezte, hogy egész éjjel ébren marad.

Tem is hosszú ideig virrasztott mellette, időnként beszélgettek is, de barátja légzése végül egyenletessé vált, és már csak Seft volt ébren. Jobb kezében a kovakő kést szorongatta. Hallgatta az éjszaka zajait, az apró állatok neszezését és a rájuk vadászó bagoly bús huhogását. Feszülten próbálta meghallani az emberi lépteket a fűben, és azt kívánta, bárcsak lenne egy kutyája.

Akarata ellenére is elaludt.

Arra ébredt, hogy valami hegyes tárgy nyomódik a nyakának. Kinyitotta a szemét, és a bátyját, Olfot látta maga fölött tornyosulni. Egy hegyes agancsot tartott a nyakához. Seft szíve hevesen zakatolt.

– Egyetlen nesz, és meghalsz! – suttogta Olf.

Seft megpróbált gondolkodni, kiszabadulni a pánik szorításából. Olf valóban képes lenne megölni őt? Holtan nem lenne hasznára az apjának. De ez legalább ugyanannyira szólt a büszkeségről, mint bármi másról. Cog nem tudta elviselni, hogy valaki ne engedelmeskedjen neki. „Igen – gondolta –, ha most felkiáltok, van rá esély, hogy Olf beledöfi az agancsot a nyakamba, és elvérzek.”

Ezért csak feküdt némán, mozdulatlanul. De érezte a kovakő kés nyomását a combja alatt, ahová kicsúszott az ujjai közül álmában. Nem fogja harc nélkül megadni magát. Nem fog ilyen könnyen lemondani a boldogság esélyéről, amit csak nemrég fedezett fel. Lehet, hogy meghal. Lehet, hogy mások is.

Olf láthatóan nem nagyon tudta, mihez kezdjen. A következő lépését nem tervelte ki előre, ami jellemző volt rá. Kellett egy kis idő, hogy kitalálja. Azt a meglehetősen suta döntést hozta, hogy nem veszi el a fegyvert a nyakáról, és így próbál meg felállni vele.

– Állj fel! – suttogta.

– Rendben, jól van – felelte Seft.

Tem halk mordulással a másik oldalára fordult, de nem ébredt fel.

Seft kissé oldalra gördült, lába eltakarta a kést. Fél térdre emelkedett, Olfnak emiatt néhány ujjnyit el kellett húzódnia tőle. Kezét végigcsúsztatta a földön, a kést kereste.

Csak egy esélye lesz.

– Jövök – suttogta, és megragadta a kést.

Gyorsan és rugalmasan pattant fel. Bal karjával félreütötte Olf agancsát, miközben felemelte a jobb kezét. Lesújtott a késsel Olf arcára.

Érezte, hogy a kovakő akadályba ütközik. Gyomorforgató érzés volt, ahogy átvágta a húst, egészen a csontig. Végigvitte a mozdulatot, és felhasította testvére arcát. Látta a folyadékot kibuggyanni Olf szeméből, vér fröccsent a kezére.

Olf felüvöltött.

Cog bukkant elő a sötétből, a nyomában Cam. Wun emberei is felriadtak, és már talpon is voltak.

Olf vakon, kezét az arcára szorítva tántorgott.

– A szemem! A szemem!

Seft tudta, hogy el kellene borzadnia attól, amit tett, de valójában inkább felszabadultságot érzett.

– Mit műveltél? – üvöltötte Cog Seftnek.

– Nincs szükség erőszakra, mindenki nyugodjon meg! – harsant Wun hangja.

– Nézd, mit tett ez a gonosz kölyök! – kiabálta Cog.

– Csak saját magadat hibáztathatod, ostoba! – vágott vissza Wun. – Belopakodtok a táborunkba az éjszaka közepén, mint valami tolvajok… mégis mire számítottál? Udvarias köszöntésre? Szerencséd van, hogy még élsz!

Cog Sefthez fordult.

– Félig megvakítottad a bátyád!

Seft valami új, vad erőt érzett magában.

– Hadd mondjak valamit, apám. Ha még egyszer meglátom Olfot, a másik szemét is kiszúrom!

Cog megdöbbent.

– Igazi szörnyeteg lett belőled!

– Megkeményedtem – mondta Seft. – Pont, ahogy kérted.

*

Inka Joiát és egy másik növendéket oktatta. Joia korábban, az ünnepségen már találkozott Inkával, amikor kézen fogva sétált Vee anyjával, Kaéval. Nagy tudású és okos nő volt, Joia pedig csak úgy szívta magába az információkat.

A másik növendék, Sary néhány nyárközéppel idősebb volt Joiánál, de apró termete, vékonysága és félénksége miatt ez nem látszott. Folyton idegeskedett, ezért nehezen értette és jegyezte meg a leckéket. Joia próbált segíteni neki, bár időnként úrrá lett rajta a türelmetlenség.

Ani makacsul érvelt az ellen, hogy Joia csatlakozzon a papnőkhöz. Neen is az anyjuk mellé állt, azt mondta, nem akarja elveszíteni a húgát. Joia azonban nem engedett, és Ani végül megadta magát: – Meg fogod gyűlölni, de talán jobb is, ha magadtól jössz rá. Menj, legyél csak növendék. Két héten belül itthon leszel.

Ani tévedett. Joia boldog volt.

A tanulás volt a legjobb rész. Már megtanulta a számok neveit: nem is kellett mindent megjegyeznie, mert logikus rendszer szerint épültek fel. A tánclépések – melyek mindig számláláshoz kötődtek – könnyen mentek neki, már mindet tudta. A dalok már sokkal nagyobb kihívást jelentettek. Nagyon sok volt belőlük, és a papnők soha nem énekelték ugyanazt két egymás utáni napon. Ahogy Soo is mondta azon a sorsfordító napon, amikor megleste a napfelkelte szertartást, a dalok a tudás tárházát jelentették, a Nagy Síkság népeinek kincsesbányáját. Egy nap Joia képes lesz majd emlékezni minden egyes szóra, és akkor annyit fog tudni, mint bárki a világon.

A mai leckét a Szentély belsejében tartották, a fűben ültek a fa boltív előtt, amelyen keresztül a nap fel szokott kelni nyárközép napján.

– Nézzétek a jobb oldali oszlop tetejét – mondta nekik Inka. – Amikor a nyárközép utáni napon táncolunk, két jelölőt teszünk az oszlop tövébe, hogy jelezzük, ez a hét második napja.

A jelölők azok az agyagkorongok voltak, amelyeket Soo már megmutatott Joiának.

Sary egy kis időre kibújt a csigaházából:

– Jó sok jelölőre van szükségünk az év minden napjához.

Inka mindvégig türelmes volt a lánnyal.

– Nem annyira sokra, bár értem, miért gondolod ezt – mondta kedvesen. – Hozzáadunk egy jelölőt mindennap, amíg el nem érjük a tizenkettőt, és tudjuk, hogy az a hét utolsó napja. A következő napon felvesszük az összes jelölőt, és továbblépünk a második oszlophoz, ahol leteszünk egyet.

– És harminc oszlop van – jegyezte meg Joia.

– Pontosan. És hány nap van harminc hétben?

Joia már tudta a számok nevét, de a nehezebb számításokat még nem volt képes elvégezni.

– Nem tudom… sajnálom – mondta szégyenkezve.

– Ne aggódj, ez valóban nem könnyű. A válasz háromszázhatvan. De egy évben öt nappal több van.

Joia már sejtette, mit fog mondani Inka. A Szentély közepén a harminc oszloppal és az összekötő gerendákkal körülvéve ott áll, öt külön boltív, amelyek nem kapcsolódtak egymáshoz – ezek befejezetlen oválist alkottak. És ezek jelképezték az öt plusznapot.

És Inka pontosan ezt erősítette meg a szavaival.

– És végül, ezt a módszert alkalmazva azt is látni fogjuk, hogy néhány évente a nyárközepi napfelkelte mintha egy kicsit később kezdődne.

– Az nem lehet! – tiltakozott meglepetten Joia.

– Igazad van. A nap útja sosem változik egyik évről a másikra. Inkább a számításainkban lehet valami hiba. Az év valós hossza háromszázhatvanöt és egynegyed nap.

Joia nem értette, hogyan lehet egy napnak negyede.

– Vagyis minden negyedik évben hozzáadunk egy extra napot – folytatta Inka. – És akkor a nyárközepi nap pontosan akkor kel fel, amikor várjuk.

Joia elképedve és izgatottan hallgatta. A papnők valóban tudták, mi zajlik az égen. Az egész a csodával határosnak tűnt.

– Itt az ebédidő – mondta Inka. – És próbáljatok emlékezni mindenre, amit elmondtam, hogy holnap ti mondhassátok vissza nekem.

Joia csak most érzékelte, hogy már dél van, és megéhezett. Saryval elindultak az épület felé, amely nappal étkezőként, éjjel hálóteremként funkcionált.

– Én nem emlékszem mindenre – jegyezte meg félve Sary. – Annyira nehéz. Holnap haragudni fog rám.

– Kora reggel ismételjük át újra – javasolta Joia. – Talán segíthetünk egymásnak emlékezni.

Joia az étkező épülete mellett megpillantotta nővérét. Neen a falat támasztotta, nyilvánvalóan rá várt.

– Beszélhetnénk?

– Valami baj van?

Sary bement, Joia pedig karon fogta Neent, és elvezette a földsánc külső oldalához. A síkság beleveszett a párás távolba.

– Mi történt?

– Gyerekem lesz – közölte Neen.

Joia széles mosollyal fogadta a hírt.

– Ez csodálatos! Egy új, apró baba a családunkban!

– Sosem szeretted túlzottan a babákat.

– Nem, de a tiédet imádni fogom. Anya is biztosan nagyon örül.

– Ó, igen.

– Te viszont nem vagy túl boldog. – Ez teljesen nyilvánvaló volt.

Neen láthatóan kényelmetlenül érezte magát. Megállt, és Joia is megtorpant. Hosszan néztek egy borját szoptató tehenet. Végül Neen törte meg a csendet: – Seft az apja.

– Nem Enwood?

– Sosem háltam Enwooddal.

– Komolyan? Én azt hittem…

– Kedvelem Enwoodot, de Seftet szeretem.

– Nemrég még nem voltál ennyire biztos benne.

– Minél tovább van távol Seft, annál jobban szeretem.

„Ez rossz hír – gondolta Joia. – Neen egy olyan emberbe szerelmes, aki eltűnt. Ez csak boldogtalanságot hozhat. De mit lehetne tenni?”

Elindultak körbe a földsánc mentén. Joia megpróbált gyakorlatiasan gondolkodni.

– Ha megszületik a baba, szükséged lesz egy férfira.

– Anya is ezt mondja. Hogy felejtsem el Seftet, és vegyem magam mellé Enwoodot. Tudom, hogy akar engem, ezt teljesen egyértelművé tette. Még nem tudja, hogy várandós vagyok, de amikor megmondom neki, boldog lesz, hogy felnevelhet egy gyereket, aki a nyárközép éjjelén fogant. Ez a hagyomány.

– És továbbra sem tudod, hol van Seft.

Neen szemébe könnyek gyűltek.

– Azt sem tudom, él-e egyáltalán – mondta, és kitört belőle a zokogás.

Joia átölelte nővérét, közben erősen gondolkodott. Amikor a sírás alábbhagyott, csak annyit mondott neki: – Még várhatsz egy darabig.

– Várhatok. De minél tovább várok, annál nyilvánvalóbbá válik, hogy Enwood a második választásom, és csak azért akarom őt, mert Seft eltűnt.

Joia bólintott.

– Ez előbb vagy utóbb minden férfit elriaszt.

– És a baba csak tovább ront a helyzeten. Ó, Joia, mihez kezdjek most?

– Mindenképp várj az őszi szertartásig. Ha Seft nem kerül elő, érdemes feladnod a várakozást.

– Már nem lehet sok hátra addig.

– Húsz nap.

Neen a könnyein keresztül is elmosolyodott.

– Persze te most már tudod ezeket… papnő lettél.

Megtették a teljes kört a Szentély körül, és odaértek a Folyóvölgybe vezető úthoz.

– Mennem kéne – mondta Neen.

– Elkísérlek.

Útközben Joia megpróbálta felvidítani nővérét.

– Fiút vagy lányt szeretnél inkább? – kérdezte.

– Ó, nem számít. Szeretnék egy kislányt, de a fiúk is édesek, amikor még kicsik. Imádtam a kis Hant. Sőt még mindig imádom.

– Anya segíteni fog, ha eljön az idő. Mindent tud a szülésről.

– Kell is neki, három gyereke van.

Neen könnyei felszáradtak, mire odaértek a házhoz. Ani odakint volt, egy edényben ételt kavargatott, de aggodalmasnak tűnt.

– Mi történt, anya? – kérdezte Joia.

– Lehet, hogy semmiség. Elmentem Scaggához, hogy beszéljek vele a bölcsek egyik ügyéről, de nem találtam. Az anyja azt mondta, elment valahová nyírkátrányt készíteni. – A nyírkátrány ragasztó volt. – A húgát, Jarát is megkérdeztem, ő pedig azt mondta: „itt van valahol a közelben”. De láttam, hogy hazudik. – Kivette a kanalat az edényből, és úgy nézte, mintha az felfedhetné a titkot. – Scagga eltűnt.

*

Pia az éjszaka közepén riadt fel.

– Mi ez a szag?

Pillanatnyi csend után az apja is felugrott.

– Füst! – Magára kapta a tunikáját, és kirohant a házból.

Ez megijesztette Piát.

Közben az anyja is felébredt.

– Mi történt?

– Apa azt mondja, füst van.

– Én is érzem. – Yana felöltötte a tunikáját, és belebújt a szandáljába. Pia is felöltözött, és követte az anyját, de amikor az asszony futni kezdett, nem tudta vele tartani a lépést.

Pia a holdfényben látta, hogy férfiak, nők és gyerekek rohannak ugyanabba az irányba. A szag egyre erősebb lett, Pia többször hallotta a „tűz” szót. „Persze – gondolta –, valami ég. De mi?”

Hamarosan megtudta. A Mezsgye. A bab már kihajtott, derékmagasságúra nőtt, és most az egész lángolt. Látta, hogy a tűz a Mezsgye távolabbi végénél keletkezett, és onnan terjedt dél felé. De nem értette, hogyan kaphattak lángra a levelek. Normális esetben csak a száraz dolgok égtek el.

Apja meztelenül, bőrtunikájával csapkodva próbálta oltani a lángokat, más férfiak és nők ugyanígy tettek. Yana odaszólt Piának: – Maradj hátul! – Azzal ő is letépte magáról a tunikáját, és csatlakozott a tűz ellen harcolókhoz. Mások leveles ágakat hoztak az erdőből, és azzal oltották a lángokat. Mindenki köhögött a füsttől.

Troon fel-alá rohangált, dühösen parancsokat osztogatott, utasította az embereket, hogy hozzanak bőr derékaljakat és vizet a folyóról, és siessenek, siessenek, siessenek.

Valaki hozott egy nagy korsó vizet, és bedobta a lángok közé, de ez túl kevés volt ahhoz, hogy bármit is számítson.

Pia barátja, Mo odajött, és megállt mellette. Mo szülei szintén a mezőn oltották a tüzet. Mo sírt, Pia átkarolta.

Hamarosan már a falu összes lakosa ott volt, azzal harcoltak a lángok ellen, ami éppen a kezük ügyébe került. Pia azt gondolta, sosem alszik el a tűz, de egy idő után megkönnyebbülve látta, hogy sikerült megállítani a terjedését. A következő percekben a lángok kezdtek visszaszorulni. Mo már nem sírt.

Pia látta, hogy a babnak körülbelül a fele megsemmisült.

A Mezsgye északi feléből csak füstölgő hamu maradt. Lassanként mindenki visszavonult a mezőről. Pia apja, Alno hevesen köhögött.

– Hogyan keletkezhet tűz a mezőn az éjszaka közepén? – tette fel a kérdést valaki. – Hiszen nem is villámlott!

– Szándékosan tették – jelentette ki Troon.

– Ezt nem tudhatod – mondott neki ellent a felesége, Katch.

Az emberek elgondolkodtak a hallottakon.

Pia anyja, Yana elsétált a mező távolabbi végéig, ahol hamuval telített maradványok határolták a pásztorok legelőjét. Az állatok eltűntek, elűzték őket a lángok. Amikor visszatért, cserépdarabokat tartott a kezében. Úgy állt oda Troon elé, mintha harcolni akarna vele. Az emberek közelebb húzódtak, hogy lássák, mi történik.

Troon úgy tett, mintha nem igazán érdekelné, mit akar a nő.

– Mi az? – vakkantotta.

– Egy törött edény – mondta Yana.

Pia nem értette, miért fontos ez. A korsók időnként eltörtek, ez teljesen megszokott volt.

Yana végighúzta az ujját az egyik íves darab belsején, megszagolta, és elfintorodott. Átadta a cserépdarabot Troonnak.

Troon megismételte a mozdulatot.

– Nyírfakátrány – közölte.

– Pontosan – bólintott Yana.

A tömegben mormolás kezdődött. Pia tudta, miért. A nyírfakátrány könnyen tüzet fogott.

– Valaki nyírfakátrányt hozott ide az éjszaka közepén – mondta Yana. – Bedobták a korsókat a termés közé, és meggyújtották. És te pontosan tudod, kik voltak, igaz, Troon?

– Természetesen. A pásztorok.

– És azt is tudod, miért tették.

Pia nem értett semmit. Miért tennének ilyet a pásztorok?

Anyja válaszolt a fel nem tett kérdésre.

– Azért tették, mert felszántottuk a Mezsgyét. – Dühösen emelte fel a hangját. – Én figyelmeztettelek! – Ujját a férfi mellének szegezte. – Te hoztad ezt a fejünkre! Ez a pásztorok bosszúja!

– Majd én megmutatom nekik, mi a bosszú! – sziszegte Troon.

*

Wun csapata elérte a kovakőérc végét, amit az elmúlt bő egy évben bányásztak. Minden irányban kitermelték. Távozás előtt Wun és a bányászai még elvégeztek egy fontos szertartást. Megsértették a földet azzal, hogy hatalmas gödröt ástak, és elvitték a kovaköveket, ezért most kiengesztelésül áldozatot kellett bemutatniuk a Földistennek.

Először is visszalapátolták az összes mészkövet, amit eltávolítottak, a törött agancsokkal és más hulladékkal – csontok, fahamu, elnyűtt lábbelik – együtt. Ezután földet terítettek szét az egészen, hogy tavasszal ki tudjon hajtani rajta a fű, és a síkság ne maradjon ott csúf sebekkel.

Amikor mindezzel végeztek, egymás kezét fogva, ünnepélyesen elénekeltek egy hálaimát, amit mindannyian ismertek. Így mondtak köszönetet a gödör szellemének mindazért, amit adott nekik.

Az egyensúly helyreállt.

Wun és a bányászai most már továbbállhattak, hogy új gödröt ássanak.

Seft úgy döntött, visszamegy Folyóvölgybe. Egyszerre érzett izgatottságot és félelmet: izgatottságot a lehetőség miatt, hogy újra láthatja Neent, és félelmet, hogy a lány talán már nem szereti őt.

Tem engedélyt kért, hogy vele tarthasson, és megnézhesse Folyóvölgyet – még soha nem járt távol a bányászközösségtől. Wun készségesen beleegyezett.

– Bármikor visszajöhetsz dolgozni hozzám – mondta Seftnek.

Seft és Tem a gödörzáró szertartás utáni napon, kora reggel keltek útra. A Nagy Síkságon átvezető hosszú úton Seft azon elmélkedett, milyen sok minden történt vele, mióta Cog megverte őt a Szentély mellett. Elszökött a családjától. Kidolgozott egy módszert, amivel szíjak nélkül tudott egymáshoz rögzíteni fadarabokat. Meghiúsított egy elrablási kísérletet, és olyan sebet ejtett Olfon, amit sosem fog elfelejteni. Egy munkás közösség hasznos, megbízható tagjává vált. Tem személyében talált egy barátot – korábban sosem volt neki egy sem. Megélhetést teremtett magának.

Készen állt rá, hogy újra találkozzon Neennel.

Séta közben sokat beszélgettek Temmel, és egy idő után megosztotta vele a teljes történetet magáról és Neenről. Tem lenyűgözve hallgatta. Neki még soha nem volt szerelmi kalandja. Emiatt szégyellte magát, és Seftet úgy kezelte, mint aki szakértő minden kérdésben, ami a nőkkel kapcsolatos. Amikor Seft közölte vele, hogy erről szó sincs, Tem azt gondolta, csak szerénykedik.

Seft szerette Tem gyors észjárását és derűs jellemét. Sajnálta, hogy hamarosan elválnak az útjaik.

Késő délután érték el Folyóvölgyet. A nyár a végéhez közeledett, a levegő lehűlt. Miközben keresztülvágtak a falun, Seftet hatalmába kerítette a félelem. Mi van, ha a házhoz érve ott találja Enwoodot, amint éppen Neent ölelgeti? Akkor minden, amit elért, értelmetlenné válik.

Mielőtt odaértek volna, a nyolcéves Han észrevette őket.

– Seft az… visszajött! – kiáltotta boldogan csak úgy magának, majd elrohant a házuk felé, újra és újra megismételve a kiáltását. Seft ezt jó jelnek vélte, de Han mégsem Neen volt.

Mire a házhoz értek Temmel, Neen már odakint várta őket.

Seftnek egyetlen pillantás elég volt, hogy tudja, feleslegesen aggódott. A lány arcán bájos mosoly terült szét, ugyanaz a mosoly, amely megörvendeztette a szívét a nyárközepi szertartás előtt, amikor egy bőrt kapargatva talált rá; a mosoly, ami az egész arcát betöltötte, a homlokától az álláig. Seft összes félelme megalapozatlannak bizonyult.

Csak bámulta a lányt, magába itta a látványát, majd lassan odasétált hozzá. Neen a nyaka köré fonta a karját, és megcsókolta. „Ezért minden megérte – gondolta a fiú. – Minden.” Az ölelés nagyon hosszan tartott, de egyikük sem akarta abbahagyni, míg végül meghallották Ani hangját: – Jobb lesz, ha befejezitek, hogy beszélgetni is tudjunk.

Seft elengedte Neent, és Anihoz fordult.

– A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is, Seft. Csodálatos, hogy újra itt vagy velünk! – Az asszony üdvözlése barátságos volt, de Seft érezte, hogy valami bántja. – Esetleg bemutathatnád a társad is.

– Ő Tem, a barátom. Együtt dolgoztunk a nagybátyja gödrénél. – Ezután el kellett mesélnie, hogyan hagyta ott Cogot és a családját, és talált menedéket Wunnál. Közben kört alkotva letelepedtek a fűre, és Neen folyamatosan fogta a kezét, ami boldogsággal töltötte el, mert ezzel az egész világ tudtára adták, hogy egy párt alkotnak.

– Ez csodálatos! – álmélkodott Ani, amikor befejezte a történetét. – És hamarosan kész a vacsora is.

Seft Neenhez fordult.

– Elmehetnénk a fakörhöz, hogy tudjunk egy kicsit nyugodtan beszélgetni?

– Persze! – A lány felállt.

Egymás kezét fogva sétáltak keresztül a falun.

– Édesanyád aggódik valami miatt? – kérdezte Seft.

– Dühös. Scagga és a rokonai elmentek Tanyaföldre, és felgyújtották a termést egy Mezsgye nevű területen, amit a földművesek elloptak tőlünk.

– Ez így jogosnak tűnik – jegyezte meg Seft.

– A bölcsek úgy döntöttek, nem teszünk semmit. Scagga maga is bölcs, de figyelmen kívül hagyta a társai döntését.

– Értem.

– Anya szerint a bosszú sosem marad megtorlás nélkül, és az emberek így kezdenek háborúzni.

Seft nem tudta, mit gondoljon erről, és egyébként is, valami sokkal fontosabb járt a fejében. Elértek a fatönkök koncentrikus köreihez. Leültek, és egy darabig csak csókolóztak.

– Vannak szabályok, ha valaki csatlakozni akar a pásztorok közösségéhez? – tette fel végül a kérdést.

– Igen, azt hiszem, vannak. Mármint kell, hogy dolgozz valamit. Az nem lehet, hogy idegenek csak úgy idejönnek, beköltöznek egy házba, eszik az ételt, és egész nap csak heverésznek.

– Vagyis csatlakozhatok.

– Igen. Lehetnél pásztor. Megtanítunk rá.

– Örömmel tanulok, de arra gondoltam, hogy jó ács vagyok. Készíthetnék íjakat, ásókat, ládákat a holmik tárolásához. És már azt is kitaláltam, hogyan tudok ajtónyílást készíteni szíjak nélkül.

– Ez is egy megoldás. Ahogy anyám is bőrökkel foglalkozik.

– De van még egy fontos dolog… a legfontosabb mind közül.

– Halljam.

– Olyan családot szeretnék, mint a tiéd, ahol mindenki szereti a másikat, és nincs erőszak.

– Én is azt szeretném.

– A legutóbb, amikor együtt voltunk, azt mondtad, nem állsz készen a babára.

– Igaz.

– És mit gondolsz, mikor fogsz rá készen állni?

A lány megfogta a kezét.

– Már várandós vagyok.

Seft megdöbbent, a szíve nagyot dobbant.

– Attól az egy éjszakától?

Neen elmosolyodott.

– Attól az egy éjszakától.

Seftet eltöltötte az öröm.

– Hát… akkor minden tökéletes!

*

Joia két nő szeretkezésének hangjára ébredt. Úgy sejtette, két növendék lehet, akik szerelmükben és izgalmukban nem foglalkoznak vele, hogy ki hallhatja őket. Azon gondolkodott, hogy talán szólnia kellene nekik, hogy hagyják abba, de valaki más megelőzte. A lányok kuncogtak, és folytatták, kicsit halkabban.

Joia a viszonylagos csendben különös, tompa zajt hallott. Mintha ácsok dolgoztak volna a távolban, kalapáltak és fűrészeltek, vágtak és faragtak. Jó korán felkeltek. Már hajnal lenne? Az ajtó irányába nézett. A nyíláson keresztül látta a hold ezüstjét a mélyfekete égbolt előtt.

„Éjszaka közepe van – gondolta. – Ilyenkor nem dolgoznak ácsok.”

Felállt, magára öltötte hosszú tunikáját és szandálját. Ahogy a sötétben keresztülvágott a helyiségen, megbotlott a szertartásokhoz használt dobban, és a hangszer mélyen rezonáló hangot hallatott. Több álmos hang rászólt, hogy maradjon csendben. Felkapta a dobot és a dobverőt, és gondosan az ajtó mellé helyezte őket, a holdfénybe.

Kihajolt a fonott vesszőkapun. Most jobban hallotta az ácsolás zaját, de még mindig elég tompának tűnt. Felemelte a kaput, kilépett, és visszahelyezte maga után.

Amint odakint volt, már meg tudta állapítani, milyen irányból jönnek a hangok. Mintha a Szentély közelében dolgoztak volna.

Átsietett a füves területen, amely a papnők faluját választotta el a Szentélytől, és a zaj egyre erősebben hallatszott. Vagy a Szentély távolabbi végéből jött, vagy a körön belülről.

Elfogta a félelem. Egy hirtelen sugallatnak engedelmeskedve visszatért a házba, és magához vette a dobot, az ütővel együtt. Az a nyugtalanító érzése támadt, hogy szükség lehet a többiek riasztására.

Saját nyomain elindult vissza. Most már meg volt győződve róla, hogy a zaj a földsáncon belülről érkezik.

Ahelyett, hogy a bejáratot használta volna, felkapaszkodott a földsáncra, hogy jobb rálátást kapjon – és talán biztonságosabb is legyen. A gerincre érve lenézett, és szeme elé tárult a pusztítás képe. A Szentély fa részét romba döntötték. A hang, amit ácsolásnak vélt, valójában rombolás volt. Tíz-tizenöt férfi kövekkel, baltákkal és husángokkal esett neki a faállványoknak, ledöntötték és darabokra törték őket. Joia egy pillanatig a döbbenettől kővé dermedve állt. Aztán késztetést érzett, hogy lerohanjon a földsáncon, és megtámadja a vandálokat, de sikerült visszatartania magát, és inkább verni kezdte a dobot.

A támadók abbahagyták a rombolást, és felnéztek rá. Az arcukat hamuval és sárral feketítették el, hogy ne lehessen őket felismerni, de Joia figyelmét nem kerülte el, hogy a nyakukat is bekenték, nyilvánvalóan azért, hogy elrejtsék a jellegzetes földműves-tetoválásokat.

Az egyik férfi elindult felé. Joia elhatározta, hogy fejbe veri a dobbal, amikor az emelkedőn felkapaszkodva odaér hozzá. Azonban az egyik társa rászólt – a lány nem tudta kivenni a nevét –, és a férfi megfordult.

A háta mögül már hallotta a dobszóra felébredő papnők hangját, akik előjöttek a házaikból. Úgy gondolta, a holdfényben mindenki jól látja őt, ahogy ott áll a földsánc tetején. Hátrapillantott a válla felett, és látta, hogy többen futva közelednek felé.

A földművesek, mintha adott jelre tennék, megfordultak, felrohantak a sáncra az ellenkező oldalon, és már bele is vesztek az éjszakába. Joia biztos volt benne, hogy nekivágnak a síkságnak, és hamarosan látótávolságon kívül lesznek.

Lassan leereszkedett a sáncon, próbálta felmérni a pusztítást.

Nem maradt semmi, csak fatörmelék. A Szentély megsemmisült.

Joia sírva fakadt.

*

Napkeltére kisebb tömeg gyűlt össze a romok körül, többen zokogtak. Soo és a papnők is ott voltak, valamint a bölcsek, Dallo és az ügyeskezűi, és sok falusi, köztük Neen és Seft.

Dallo alaposan megvizsgálta a romokat.

– A fa egy része már rothadásnak indult. Látok barna korhadást, csuklyásszút, ami a fába rakja a tojásait, és nedvességet az oszlopok réseiben. A Szentély a földművesek rombolása nélkül sem tartott volna már sokáig.

– Vagyis ha újjáépítjük, újra el fog korhadni – vonta le a következtetést Soo, a főpapnő.

Dallo megvonta a vállát.

– Előbb vagy utóbb.

Soo kihúzta magát, és uralkodói méltósággal jelentette ki:

– Akkor kőből kell újjáépítenünk.

Halk mormolás kelt a tömegben. Joia egyszerre érzékelt meglepődést és helyeslést. Ő maga izgatottságot érzett: akarta ezt. Ki ne akarta volna?

Dallo láthatóan kételkedett.

– Tisztázzuk ezt a dolgot. Egy olyan kőből készült Szentélyről beszélsz, amelyik pontos mása a régi fának?

– Ez elengedhetetlen. A Szentélyt nagyon pontos céllal tervezték. Az elrendezés nem változhat.

Dallo a fejét csóválta.

– Az ilyen méretű köveket nagyon nehéz szállítani, talán egyenesen lehetetlen.

Soo a földsáncon belül álló ősi kövek gyűrűjére mutatott.

– A kékköveket valahogy idehozták.

– Tudod, hogy honnan?

– Az énekeink szerint egy hatnapi járóföldre lévő helyről, egy tengerparti kőfejtőből, innen északnyugatra.

Dallo arca elárulta, hogy nem sok hitelt ad egy régi éneknek.

– És hogyan szállították őket ide? – kérdezte.

– Vízen.

– Aha. Bárcsak ez lehetséges volna. A Keleti Folyó sok évvel ezelőtt mélyebb és szélesebb volt, de ma már egy olyan tutaj, ami elbírna egy kékkövet, nem kormányozható a kanyarokban és szorosokban.

Soo nem adta fel.

– Az egész Nagy Síkság tele van kövekkel.

– Ez igaz, de a legtöbb nem elég nagy ahhoz, hogy helyettesítse a fatörzseket. Ami pedig elég nagy, azt napokon át kellene vonszolni, ki tudja, milyen messziről.

Joia észrevette, hogy Seft figyelmesen hallgatja a beszélgetést. A fiú most közbe is szólt.

– Van egy hely, ahol sok nagy kő található, több is, mint amennyire a Szentély újjáépítéséhez szükség volna.

Mindenki ránézett.

Soo és Dallo egyszerre kérdezték:

– Hol?

– Az Északi Dombok között, nem messze attól a bányától, ahol a családom dolgozik. Jól ismerem azt a helyet. Én Kővölgynek hívom.

Hosszú csend támadt, mindenki gondolkodott.

– Oda tudlak vinni titeket.

*

Seft Neennel az oldalán vezette a csoportot. Dallo öt ügyeskezűjét hozta magával. Soo nem vállalkozott a hosszú útra, ezért a helyettese, Ello jött, Inka és Joia kíséretében. A bölcsek közül Ani, Keff és Scagga csatlakoztak a csoporthoz. Tucatnyi falusi pedig csak kíváncsiságból tartott velük.

Egy teljes napig kellett gyalogolni, és a nap már felkelt, mire elindultak, így csak sötétedés után érték el a Kővölgyet. Seft azt szerette volna, ha lenyűgözi őket a kövek látványa, de a sötétben csak néhányat lehetett kivenni, így a megérkezésük meglehetősen lehangolóra sikerült.

Tüzeket gyújtottak, és ettek a magukkal hozott füstölt húsból, majd tunikáikban aludtak el a hűvös éjszakában. Seft és Neen egymás mellett helyezkedtek el. A gyaloglástól elfáradva szinte azonnal elnyomta őket az álom.

Világos volt, amikor Seft felébredt. Többen már fent voltak, nézegették a köveket, csodálták méretüket és simaságukat. Több száz volt belőlük, néhol egymásra halmozva. Seft elképzelte, hogy valaha egy sík mezőn heverhettek, de a Földisten megemelte a síkság széleit, és a kövek begurultak középre, szabadon hagyva a domboldalakat a legelésző birkák számára.

És micsoda kövek voltak azok! Némelyik annyit nyomhatott, mint egy egész tehéncsorda. Szürkés árnyalatban játszottak, bár részben moha és zuzmó borította őket.

Neen húga, Joia láthatóan izgatott volt.

– Ezek fenségesek! – lelkendezett. – A legnagyobb kövek, amiket valaha láttam!

– Akárcsak én – bólintott Seft.

– Az új Szentélyt ezekből kell felépíteni!

– Én is erre gondoltam. De még meg kell győznünk Dallót.

Körülnéztek, és meg is pillantották a férfit, aki elgondolkodva méregette az egyik nagyobb követ. Odaléptek mellé. A kő négy ember hosszú volt, és olyan széles, mint egy ember magassága.

– Tudnom kellene, milyen vastag – mondta.

A kő részben bele volt süppedve a földbe.

– Körbe kell ásnunk – mondta Seft. Általában hordott magánál egy zsákot a legszükségesebb szerszámokkal. Most kivette belőle egy ökör lapockacsontját, ami jól jött az ásáshoz. Letérdelt, és elkezdte meglazítani a földet a kő körül. Joia egy bottal segített neki. Többen csatlakoztak.

Tucatnyi ember munkájával hamar kiderült: a kő körülbelül fele olyan vastag lehetett, mint amilyen széles.

Most, hogy tisztában voltak a valódi méretével, Seft kissé elkedvetlenedett. Lehetséges ezt egyáltalán elvinni a Szentélyhez?

Dallo is ugyanezt érezhette, mert így szólt:

– Ha már itt vagyunk, nézzük meg, az oldalára tudjuk-e billenteni. Mindenki vágjon magának egy vastag botot, amit emelőként használhat. Megpróbáljuk felemelni ezt a szörnyeteget!

Seft a kovakő fejszéjével kivágott egy kisebb fát. Nem ment gyorsan, és a nap már magasan állt, mire használható emelőhöz jutott. A többieknek még tovább tartott, ezért nekik is segített. Észrevette, hogy Dallo a keskenyebb rönköket halomba gyűjtötte, és azon töprengett, vajon mi lehet a célja velük.

Amikor mindenki készen állt, szükségük volt egy vájatra a kő hosszabbik oldalánál, hogy az emelőket alá tudják tolni. Seft térdre ereszkedett, és ismét használatba vette a lapockát a föld ellapátolásához. Utána mindenki, akinek volt emelője, felsorakozott a kő mellett. Lehettek vagy huszonöten.

Mindannyian bedugták a kő alatti puha földbe az emelőjük keskenyebbik végét.

– Olyan mélyre, ahogy csak tudjátok, különben nem lesz elég emelőerő! – vezényelt Dallo. Amikor úgy ítélte meg, hogy az emelők jó helyen vannak, kiadta a parancsot. – Készülj… emeld!

Seft teljes erejével nekifeszült a fának, befelé és felfelé feszítette. Hallotta, hogy többen nyögnek az erőfeszítéstől. A kő meg se moccant. Az emberek lihegve hagyták abba.

– Ezúttal amikor azt mondom, hogy emeld, minden erőtökkel azonnal feszüljetek neki. – Dallo adott egy kis időt, hogy összeszedjék magukat. – Készülj… emeld!

A kő megmozdult. A pereme körülbelül tenyérnyire megemelkedett. Dallo azonnal aládugott egy hosszú rönköt, hogy megakadályozza a visszaesését. Betett mellé még egyet.

– És vissza! – vezényelt.

Az emberek ellazították az izmaikat. Azonnal recsegő hang hallatszott, ahogy Dallo keskeny rönkjei átvették a terhelést. A rés összeszűkült, de nem sokkal, és a rönkök megtartották a követ.

Így folytatták. Végül a kő már félig állt, és betámasztott rönkök tartották a súlyát. Seft látta, hogy innen az emelők már kevésbé lesznek hatékonyak, és egyre nehezebb lesz a követ tovább emelni, míg végül teljesen lehetetlenné nem válik. Dallo ugyanígy gondolkodhatott, mert azt mondta, ennyi elég lesz.

Késő délután volt. Dallo ellépett a kőtől, és mindenkit megkért, hogy üljenek le köré a földre. Seft biztos volt benne, hogy most jön a lemondó beszéd.

– Azt hiszem, szegény húgod csalódott lesz – mondta Neennek.

A lány egyetértően bólintott.

– Igen. Mindig bízott abban, hogy a küldetés sikerül.

Dallo megszólalt:

– Emlékeztek a kőre, amit a földműves kérésére vittünk le a folyóhoz?

Többen bólintottak. Seft nem volt köztük. Ez még azelőtt történhetett, hogy megérkezett Folyóvölgybe. De Joia arcán látta, hogy ő jelen volt.

– Emlékeztek, hogyan tettük be a követ a zsákba? Lefektettük a köteleket, és rágördítettük. Egy teljes napot töltöttünk annak bizonyításával, hogy az ebben a völgyben talált óriási köveket nem tudjuk átgördíteni. Ezt az egyet sem tudtuk felállítani.

– Talán van rá valamilyen módszer – vetette közbe Joia.

Dallo úgy tett, mintha érdeklődne.

– És mi lenne az?

– Nem tudom. – A lány ostobának érezte magát. – De talán van valami.

– Mindenesetre nem ez az egyetlen problémánk – folytatta Dallo. – Amint a földműves köve belekerült a zsákba, húsz ember kellett a megmozdításához. Ez a kő tízszer akkora, így tízszer húsz ember kell hozzá. Addig nem is tudok elszámolni, de annyi embert lehetetlen összeszedni.

Seft tudta, hogy Joia nagyon sokáig el tud számolni. A lányra nézett, de az makacsul hallgatott.

– Az egész délelőttünk ráment, hogy a földműves kövét levonszoljuk a folyóhoz – folytatta Dallo. – Most meg arról beszélünk, hogy ezt az óriási követ egynapi járóföldre vigyük el, dombokon fel és le, egyenetlen talajon. Hány nap, hét, vagy talán év kellene ehhez? – A kőre pillantott. – Jobb, ha nem piszkálod, Jero. – Seft látta, hogy Jero, Effi fia a követ vizsgálja, és az alá tolt farönköket tapogatja.

Dallo visszafordult a hallgatóságához.

– És most csak egy kőről van szó. Hány ilyen óriási kőre lenne még szükség egy új Szentélyhez? A fa-Szentély belső oválisának öt íve volt, összesen tizenöt fadarabból, ami tizenöt követ jelent. De ez a dolog kisebbik része. A külső körhöz ennél jóval több kő kell, több, mint ameddig el tudok számolni.

Hangos puffanás hallatszott, és odanézve azt látták, hogy Jero elmozdította az egyik fő rönköt, és a kő visszazuhant a földre. Jero sértetlennek tűnt, bizonyára elég gyorsan hátraugrott.

– És akkor még nem is beszéltünk a balesetekről, amelyeket ostoba emberek okoznak, tovább késleltetve a folyamatot – mondta Dallo.

Jero megszégyenülten oldalgott el.

– Tehát ma azt tanultuk meg, barátaim és földijeim, hogy a kő-Szentély megépítése teljeséggel lehetetlen. Szóba sem jöhet. Csodálatos elképzelés volt, de sosem fog megtörténni. – Joiára nézett. – Sajnálom, de ki kell mondanom az igazságot.

Seft makacs eltökéltséget látott Joia arcán.

– Nem adja fel – súgta oda Neennek.

Neen a fejét csóválta.

– Sosem adja fel.

Tíz télközéppel később

7

Joia Folyóvölgy mellett, a Nagy Síkságon sétált öccsével, Hannal. Mindketten feszülten kémlelték a tájat. Az elmúlt évek forró, száraz nyarát hideg, száraz tél követte, és a tavasz sem festett jobban. A síkságot behálózó patakok egy része nyárra kiszáradt, és csak a téli csapadékok hívták őket elő újra. Az ilyeneket téli patakoknak nevezték, de idén ezek is szárazak maradtak. A hatalmas, zöld síkság barna sivataggá változott, tele sovány szarvasmarhákkal és vézna birkákkal. Kevesebb nő szült, és kevesebb ifjú érte meg a felnőttkort.

A csorda kitartott. Az állatok egy része elhullott. Szomorú volt látni a poros földön fekvő sovány tetemeket, de a fiatalabb, erősebb, szerencsésebb állatok továbbra is lelegelték a reggel előbújó kevés hajtást, majd árnyékba húzódtak a déli nap elől.

A pásztorok feldolgozták az elhullott állatokat, és megfőzték kevéske húsukat. Az emberek alternatív táplálékot kerestek – szarvast, hódot, és a bölénynek nevezett vad szarvasmarhát –, de abból sem volt sok, és azok is szomjaztak. A vadon növő zöldségeket és gyümölcsöket, amelyek a jobb időszakokban gondoskodtak a pásztorok étrendjének változatosságáról, most alig lehetett megtalálni. Az éhező gyerekek gilisztákat ettek, a felnőttek furcsa tekintettel méregették szomszédjuk kutyáját.

– Mink van még? – kérdezte Han.

– Semmink – felelte Joia.

Han felnőtt. Tizenhét nyárközepet látott, és hamarosan jön a tizennyolcadik. Hatalmas lett a lába. Különleges cipőt készített magának, amelyiken a varrás felül volt, nem oldalt, mint mindenki másnál, és azt állította, így sokkal kényelmesebb. A barátai Nagylábnak nevezték.

Magas volt, jóképű és elbűvölő, Joiát az apjára, Olinra emlékeztette. Még a szakálla is szőke volt, és emellett rendelkezett Olin rettenthetetlenségével. Nem volt olyan fa, amit nem mászott meg, folyó, amiben nem úszott, vaddisznó, amit ne ölt volna meg, mielőtt az ölte volna meg őt. Az anyjuk nagyon aggódott miatta, ahogy Joia is.

Kutyája, Szélvész mindig a nyomában járt. Joia emlékezett a kölyök Szélvészre. Han megpróbálta megtanítani a kutyának, hogy vezényszóra üljön, feküdjön, várakozzon és odajöjjön hozzá, de a kölyök nem volt hajlandó tanulni. Annál meglepőbb, hogy milyen hűséges és engedelmes társ lett belőle. Mindenhová követte a fiút.

Han pásztorként dolgozott. Túl nyughatatlan volt ahhoz, hogy bőrökkel foglalkozzon, mint az anyja és Neen, vagy kötelet, edényt, kovakő szerszámokat és egyéb használati tárgyakat készítsen. Szeretett kint lenni a síkságon még rossz időben is, folyton kóborolt, és óvta a bajtól az állatokat.

Szélvész is született pásztor volt. Amikor Han a csordát terelte, vagy próbálta megakadályozni, hogy a jószág oda menjen, ahová nem kéne, a kutya már a mozgásából kikövetkeztette a szándékát, előrefutott, és arra fordította az állatokat, amerre Han szerette volna. Ez egyáltalán nem számított szokatlannak. A kutyák, úgy tűnt, született ösztönnel rendelkeznek a tereléshez.

– Mi a helyzet a papnőknél? – érdeklődött Han.

Joia rövid tétovázás után felelt.

– Nekünk van elég ennivalónk, de bizonyos értelemben pont ez jelenti a problémát. Az emberek egyre kevésbé kedvelnek minket. Azt kérdezgetik, miért van szükségük papnőkre. Azt mondják, a szellem elhagyta a Szentélyt, és a papnők nem tudják visszahozni. Mintha minket hibáztatnának az aszály miatt.

Han gúnyos fintorral válaszolt.

– Mit várnak? Ugorjatok be a folyóba, és fojtsátok vízbe magatokat, csak hogy naponta néhány tál étellel több jusson nekik?

Joia megvonta a vállát.

– Talán. Elkeseredettek.

– Tudod, nem kedvelik Ellót – mondta Han tétován.

Ez nem volt újdonság Joia számára. A második főpapnő nem volt szerethető ember.

– Érdes a nyelve. Feleslegesen szerez magának ellenségeket.

– Ez nem a legmegfelelőbb idő az ellenségek gyűjtésére.

Hannak igaza volt, de Ello soha nem fog megváltozni.

– Az aszály véget ér – mondta Joia. – Csak nem tudjuk, mikor.

– Minél előbb, annál jobb.

Joia már látott idős embereket meghalni, nem közvetlenül az éhezéstől, hanem a nem megfelelő étrend miatt jelentkező betegségektől. És sok kisgyermek is meghalt, mielőtt még megérte volna a második nyárközepet. Olyan szokásos gyerekbetegségek vitték el őket, amelyeket normális esetben túléltek volna. Hamarosan következnek a nagyobb gyerekek és a középkorúak, és végül mindenki.

– A földműveseknek még rosszabb – mondta Han. – A második rossz termésre számítanak. Az asszonyaik pedig már alig esnek teherbe.

– Az erdőlakóknál sem sokkal jobb a helyzet – jegyezte meg Joia. – A fiatalabb mogyoróbokrok mind elhaltak. Csak a régi növények maradtak meg, de azok is kevesebb termést hoznak.

Öccse hosszú hallgatás után tette fel a kérdést:

– Lehetséges, hogy a teljes síksági közösség eltűnjön?

– Igen. Ezt nem mondanám senki másnak, mert nem akarom, hogy az emberek pánikba essenek, de az az igazság, hogy ha az állataink meghalnak, mi is meghalunk.

– És a Nagy Síkság itt marad a madaraknak.

Joia átgondolta a beszélgetésüket.

– Sokat tudsz a földművesekről.

– Úgy gondolod? – Han nem adott magyarázatot.

– A télközepi szertartáson láttam, hogy egy földműves lánnyal beszélgettél.

– Pia. Régi barátom. Gyerekkorunkban együtt játszottunk.

Joia emlékezett az öntudatos kislányra. A télközepi szertartáson egy határozott, kecses, fiatal nőt látott parancsoló tekintettel, ami meglepőnek számított egy Han korabeli lánynál.

– Emlékszem rá. Volt egy borzalmas kis unokaöccse.

– Igen, Stam.

– Szóval ezért tudsz ennyit a földművesekről.

– Azt hiszem.

Joia maga elé képzelte Hant és Piát, ahogy a szertartáson beszélgettek. A fiú kedvesen csevegett, a lány pedig mély érdeklődéssel nézett fel rá.

– Holnap találkozol vele? – Másnap tartották a tavaszi szertartást.

– Remélem.

Ez nagyon is románcnak tűnt – ami rossz hír volt.

– Ne szeress bele.

Joia abban a pillanatban meg is bánta, hogy kimondta. Miért nem tudta tapintatosabban előadni? Most már késő volt, Han láthatóan megsértődött.

– Nem értem, miért ne, és azt sem tudom, miért gondolod, hogy jogod van parancsokat osztogatni.

A válaszból egyértelműen kiderült, hogy a tanácsa elkésett. Ha Han nem szeretett volna bele Piába, akkor csak nevet egyet és azt mondja a nővérének, nincs miért aggódnia. A kitérő miért ne? azt jelentette, hogy már szerelmes.

Ha már elkezdte ezt a beszélgetést, be is kellett fejeznie.

– A földművesek mások, mint mi. Ott minden nő egy férfi tulajdona, először az apjáé, azután a gyermekei apjáé. Sosem éreznéd magad kényelmesen egy földművesközösségben.

– Pia csatlakozhatna a pásztorokhoz.

– A földművesek gyűlölik, amikor ez történik. Úgy érzik, valamit elloptak tőlük. Mindig bajt kevernek, próbálják rávenni a nőt, hogy térjen vissza hozzájuk.

– Mégis megtörténik időnként.

Joia megvonta a vállát. Testvére a meggondolatlanságig merész volt, akár az apja.

– Én csak figyelmeztetlek. Bajok lesznek ebből.

– Köszönöm – mondta Han, amivel sikerült meglepnie nővérét. – Goromba vagy, de szeretetből teszed.

Joia átkarolta Han derekát, és egy rövid ideig magához ölelte a fiút.

Egy pillanattal később meghallotta egy kétségbeesett tehén bőgését. Mindketten pásztorok voltak, ösztönösen követték a hangot. Két emberbe botlottak, akik egy tehénen vitatkoztak.

Azok ketten egy magas fa mellett álltak. Az egyik vastag ágról fiatal tehén lógott fejjel lefelé, hátsó lábait egy fonott loncindákból készült kötéllel kötötték az ághoz. Joia az apró tőgyből meg tudta állapítani, hogy egy üsző az, amelyik még nem borjadzott.

Közvetlenül az állat feje alá nagy, széles szájú korsót helyeztek. Az edény mellett magas férfi állt, kezében kovakő késsel. Megszokott látvány volt: éppen készült levágni a tehenet, a korsó pedig a vér felfogására szolgált.

A férfi ismerősnek tűnt, és Joia a következő pillanatban már felismerte. A jóképű Robbo volt az, aki korábban Joia baráti köréhez tartozott, most pedig a gyönyörű Roni párja volt. Haragosnak tűnt.

A másik személy egy papnő volt: a középkorú, melegszívű Inka, Joia egykori tanítója. Hosszú lábát terpeszben megvetve, egyik kezét a csípőjére téve igen agresszív látványt nyújtott. A másik kezében vastag botot fogott, és úgy tűnt, mint aki kész megütni vele Robbót.

– Mi folyik itt? – Joiának fel kellett emelnie a hangját, hogy túlkiabálja a rémült tehén bőgését.

– Nem a te dolgod, úgyhogy tűnés innen! – vakkantotta Robbo.

– Tisztelettel beszélj a nővéremmel, Robbo! – förmedt rá Han.

– Ne harcoljunk egymással – csitította őket Joia.

Robbo Inkára mutatott.

– Én nem akarok harcolni. Nála van fegyver.

– Te pedig kést tartasz a kezedben – vágott vissza Inka.

– Nyilvánvalóan, hogy levágjam a tehenet.

– Pont ez a probléma. – Inka Joiához fordult. – Ez az ifjú bolond le akar mészárolni egy üszőt, amelyik még elég fiatal és egészséges a borjadzáshoz. Szörnyű pazarlás volna, miközben a puszta tele van szomjan halt állatokkal. Ezt nem hagyhatom!

– Nincs joga megállítani! – jelentette ki Robbo.

Sajnos igaza volt. Semmiféle szabály nem létezett arra, hogy ki és mikor vághat le egy állatot. Az emberek általában akkor tették, amikor éhesek voltak. A bőségesebb időszakokban ez jól működött. Joia gyermekkorában soha nem vitatkoztak a húsról. Ám a bőséges időszakok véget értek, és Joia egyre több és több vitát látott.

Robbo még nem fejezte be.

– Egyébként is, ő papnő. Nem dolgozik, csak elvárja, hogy mi etessük. Az istenek nem adtak nekünk esőt, és ezért kiket lehet hibáztatni, ha nem a papnőket?

Joia megkérdezte magától, mit tenne ilyen esetben az anyja. Ani valószínűleg szelíden lebeszélné Robbót a tervéről. Ő is így tett.

– Robbo, légy belátóbb.

– Két gyerekem van otthon és egy állapotos asszonyom, akiknek húsra van szükségük – felelte dühösen Robbo. – Ne mondd nekem, hogy legyek belátó!

– Feldarabolhatnád a tetemeket… rengeteg van belőlük a síkságon.

– A gyerekeknek jó hús kell.

– De mit fognak enni, ha az összes szarvasmarha eltűnik?

– Arról majd az istenek döntenek.

Han halkan odaszólt Joiának:

– Ha azt akarod, hogy ártalmatlanná tegyem, csak szólj.

– Kés van nála.

– El tudom kapni.

Joia nem volt benne biztos, ki kapna el kit. Han sebezhetetlennek gondolta magát, de Robbo majdnem ugyanolyan megtermett volt. Ráadásul ő is ugyanúgy irtózott az erőszakos megoldásoktól, mint az anyja.

– Oldjuk meg békésen ezt a problémát. – Ő maga is hallotta a kétségbeesést saját hangjában.

Inka közelebb lépett Robbóhoz és a tehénhez. Han szintén. Joia teljesen elvesztette az irányítást.

– Robbo, ha leteszed a kést, Inka is leteszi a botot – próbálkozott újra. – Akkor beszélgethetünk józanul.

Látta, hogy minden hiába. Robbo arcizmai megfeszültek. Megragadta a tehén szarvát, és hátrafeszítette a fejét.

Inka sikoltott.

Robbo a kovakő kés egyetlen erős vágásával elmetszette a tehén nyakát. A panaszos bőgés egyből elhallgatott. Vér fröccsent a korsóba.

Inka dühösen sújtott le a bottal Robbo fejére. Robbo megtántorodott a kemény faág csapásától.

– Állj! – kiáltotta Joia.

Inka teljesen elvesztette az eszét, másodszor is ütött, ezúttal Robbo vállát találta el.

Szélvész hisztérikusan ugatott.

Inka harmadszor is felemelte a botot.

Han belevetette magát a kavarodásba, hátulról lefogta Inkát.

Robbo közelebb lépett a papnőhöz, aki nem tudott kitérni előle, mert Han erősen tartotta. A fiatal pásztor széles ívben, balról jobbra meglendítette a kést, és ugyanúgy átmetszette Inka nyakát, mint az előbb a tehénét. Néhány rövid másodpercen belül másodszor is vér fröccsent.

Rettenetes csend támadt.

Inka belerogyott Han karjába, aki megpróbálta őt állva tartani. A vér végigfolyt a hosszú papi bőrtunikán.

Robbo rémülten döbbent rá, mit tett.

– Megpróbált megölni! – magyarázkodott kétségbeesetten, bár senki sem vádolta.

– Erre nem volt szükség! – üvöltötte neki Han. – Le volt fogva!

Joia lehajolt és öklendezett.

Han gyengéden lefektette Inka testét a földre. A vérzés elállt. A papnő szeme élettelenül meredt a felhőtlen égre.

Joia felegyenesedett. A történtek mélyen megrázták. A pásztornép között még soha nem találkozott gyilkossággal. Az ő életében nem történt hasonló. Ráadásul egy papnő megölése szentségtörésnek számított. A rémület megbénította a gondolkodását. Nem tudta, mit tegyen vagy mondjon.

Szélvész a hányását szagolgatta.

Ez végre visszazökkentette a valóságba, és sikerült összeszednie magát. Inka testét el kell vinni a Szentélyhez. A pásztorközösséget tájékoztatni kell a történtekről. És ennek soha többé nem szabad megtörténnie. Igen, ez volt az első ilyen eset, de a válság, az aszály idézte elő. Ha nem változik a helyzet, újabb vitákra és újabb gyilkosságokra fog sor kerülni.

Valamit tenni kellett.

*

Ani bőrt cserzett a folyó mellett. Először tüzet rakott. Amíg az leégett, fakérget szórt a legnagyobb edénybe, amíg félig tele nem lett, és színültig feltöltötte tiszta vízzel a folyó felső részéből. Letette a parázsra, és egy bottal kevergetve hevítette az elegyet.

Várakozás közben a családjára gondolt. Emlékezett, mennyire aggódott, amikor Joia nyughatatlan kamasz lett. Lánya azóta rátalált a hivatására. Szeretett papnő lenni, és teljes mértékben lefoglalta az év napjainak nyilvántartása.

Neen is boldog volt. Neki és Seftnek három gyermekük született, akik Ani életének örömei voltak.

Han még nem állapodott meg, de kiváló fiatalemberré cseperedett, és egy nap ő is unokákkal fogja megajándékozni.

Ő maga jó egészségnek örvendett, amiért hálás is volt az isteneknek. Több nyarat látott, mint amennyit meg tudott számolni, és öt gyermeket szült, akik közül kettő egy évig sem élt, de nem érezte magát öregnek, egyáltalán nem.

Időnként hiányolta a férfit az életéből. Szerette az intimitást és az együttléteket, valamint az érzést, hogy van valaki, akire mindig támaszkodhat. De amikor a férfiakra gondolt, nagyon jól tudta, hogy egyiket sem tudná szeretni. Nem „egy férfit” akart, ő Olint akarta. Más szóba sem jöhetett.

Egyedül az aszály miatt aggódott. A síkság látott már szárazságokat, emlékezett is egy különösen súlyosra még gyerekkorából. Ő túlélte, de a barátai közül többen meghaltak. És amikor véget ért, az emberek nagyon óvatossá váltak, idegenkedtek bármiféle változástól. Évekbe telt, mire a síkság visszanyerte termékenységét.

Az edényben vidáman forrt a keverék. Nem messze várakozott egy másik edény is, melynek száján fonott szűrő pihent. Ani két vastag bőrdarabbal felemelte a forró edényt, és a szűrőn keresztül átöntötte a folyadékot a másik edénybe. Időnként megállt, és leszedegette a nagyobb kéregdarabokat a szűrőről.

A cserzőanyag elkészült.

Kézbe vette a cserzésre előkészített marhabőrt – a belsejéről lekapargatták a húsdarabokat, a külsejéről pedig a szőrt –, és beletömte a cserzőanyaggal teli edénybe.

Ott fog maradni három tizenkét napos hétig, és Ani mindennap megkeveri, hogy a cserzőanyag mindenhová eljusson. A cserzés folyamatát nem lehetett siettetni: a folyadéknak teljesen át kellett járnia a vastag bőrt. Az eljárás célja annak a természetes folyamatnak a megállítása volt, amelynek során a bőr az állati tetem többi részéhez hasonlóan lebomlik és elrothad. Máskülönben a tunikák egyre büdösebbé válnának, és fokozatosan szétfoszlanának.

Ani több bőrt is előkészített, és éppen a következőért nyúlt volna, amikor megjelent Joia.

Joia nem volt kifejezetten csinos kislány, de azóta gyönyörű nővé érett. Ani úgy vélte, a szépség belülről fakad. Amikor valaki olyan munkát végzett, amit gyűlölt, vagy olyasvalakivel élt, akit nem kedvelt, esetleg mély neheztelés, kudarcérzés vagy ősi ellenségeskedés uralta, az csúfnak látszott. A harmóniában élő emberek vonzóak voltak, és Joia is ezek közé tartozott. Nem mogyoróbarna szeme színe volt különleges, hanem a ragyogás bennük; a szája is azért volt szép, mert olyan sokat mosolygott; teste karcsú és hajlékony maradt, mert mindennap táncolt, és élvezte; a beszéde dallamos volt, mert olyan sok időt töltött énekléssel. „Persze az is lehet – gondolta Ani –, hogy csak elfogult vagyok.”

Amikor Joia közelebb ért, Ani látta, hogy a lánya ma nincs jókedvében; nem, ennél többről volt szó: valami súlyosan megrendítette. Azonnal elfogta az aggodalom.

– Mi történt? – kérdezte.

– Robbo megölt egy papnőt, Inkát.

Ani elszörnyedt.

– Megölte? Hogy történt?

– Robbo megpróbált levágni egy üszőt. Mondtuk neki, hogy helytelenül cselekszik, de ránk se hederített, ezért Inka megütötte egy bottal.

– A pásztorok nem szokták egymást ölni!

– Elfajult a helyzet. – Joia a sírás határán állt. – Nem tudtam megállítani őket. És Han sem.

– Ő is ott volt?

Joia bólintott.

– Próbált közbeavatkozni, de nem sikerült. Robbo a tehén nyakához nyomta a kést, és Inka megpróbálta megállítani, mindhiába. Elvágta a tehén torkát, és… – Joia szipogott. – Aztán Inkáét is.

– Ó! – Ani a szája elé kapta a kezét.

– Mit tegyünk? Úgy értem, mit kell tennie a közösségnek, ha gyilkosság történik?

– Én csak egy ilyenről tudok – felelte Ani. – Még fiatal voltam, tizenöt nyárközepet értem meg. Volt egy férfi, egy nagyon rossz természetű ember, aki összevitatkozott egy másikkal arról, hogy melyiküké egy bizonyos kovakő fejsze. A rossz természetű megölte a másikat a fejszével.

– De mit tett a közösség?

– Amikor híre ment a dolognak, senki sem beszélt a gyilkossal. Ha meglátták, odébb mentek. A gyermekei nem játszhattak másokéval. Nem osztották meg vele az ételt. Egy nap ő és a családja távoztak Folyóvölgyből, nekivágtak a Nagy Síkságnak, és soha többé nem láttuk őket.

– Ez nem tűnik komoly büntetésnek.

– Ez volt a legtöbb, amit tehettünk. A földművesek közösségében a gyilkost megölik, általában az áldozat családja. De néha nem a megfelelő személlyel végeznek. És a gyilkos családja időnként bosszút áll, így az öldöklés nem marad abba. Hosszú távon a mi rendszerünk jobban működik.

– És mit tesznek az erdőlakók?

– Nem tudom.

– Vagyis Robbónak, Roninak és a gyermekeiknek el kell menniük, ki a Nagy Síkságra.

– Igen, valószínűleg.

– Kíváncsi vagyok, mit mesél Robbo az embereknek a történtekről.

– Ez jó kérdés. Menjünk, derítsük ki.

Ani gyorsan rendbe tette a munkaeszközeit, és elindultak a folyópartról Robbo háza felé. A férfi odakint volt, a marhát bontotta, Roni és a gyerekek egy kisebb tömeggel együtt figyelték. Éppen a történetét adta elő.

Joia oda akart menni hozzá, de Ani visszatartotta, és az ajkához emelt ujjával jelezte, hogy maradjon csendben és figyeljen. Robbo még nem látta meg őket, így zavartalanul folytatta a meséjét.

– Kétszer megütött az átkozott husángjával – méltatlankodott. – Azt hittem, az az őrült papnő meg fog ölni!

Joia nem bírta tovább.

– Ez nem egészen így történt, nem igaz, Robbo? – Előrelépett, hogy mindenki lássa. – Én ott voltam. A bátyám, Han már lefogta Inkát, hogy ne üthessen meg téged többször, és te haragodban már akkor vágtad el a torkát a kovakő késeddel, amikor teljesen tehetetlen volt.

Meglepett mormogás kezdődött a tömegben. Robbo nyilvánvalóan egy teljesen más történetet adott elő.

– Harc volt – jelentette ki. – Nem emlékszem a pontos részletekre, csak arra, hogy ő kezdte.

– Én viszont mindenre nagyon pontosan emlékszem – közölte határozottan Joia. – Inka nem jelentett rád veszélyt, miután a bátyám lefogta. Tehetetlen volt. Az erőszaknak ott véget kellett volna érnie. De te indulatodban megölted őt.

– Nem így történt. Csak azért mondod ezt, mert Inka is papnő volt.

– Azt mondom, amit láttam. Megöltél egy üszőt, ami ostoba és helytelen tett. Inka nem volt ártatlan, nem kellett volna megütnie téged a botjával. De az életed egy pillanatig sem volt veszélyben.

Keff, az egyik bölcs is ott volt az emberek között.

– Ez az állat egy üsző volt? – kérdezte.

– Nem, nem az – felelte Robbo.

Ani a tetemre nézett, és látta, hogy a belső részeket már eltüntették, így nem lehetett biztosan megállapítani, hogy üsző volt-e. Robbo még a síkságon belezhette ki, mielőtt bevonszolta a faluba. Nyilvánvalóan alaposan átgondolta, hogyan fog ártatlanságot színlelni.

– Persze hogy üsző volt – mondta Joia. – Inka pont ezért akarta megakadályozni, hogy lemészárold.

– Csak a bátyádat akarod mentegetni.

– A bátyám téged próbált megóvni!

– Nem tartozom neked magyarázattal.

– Ez igaz – bólintott Joia. – Nekem nem tartozol. Meggyilkoltál egy papnőt, amiért az isteneknek fogsz felelni. – Azzal sarkon fordult, és távozott.

*

Ani hamarosan utolérte.

– Robbo nagyon ravasz.

– Visszamegyek a Szentélyhez – mondta Joia. – Beszélnem kell a papnőkkel.

– Én pedig beszélek a bölcsekkel.

Joia fejében egymást kergették a gondolatok. Miután beszélt Anival, megnyugodott, hogy a közösség megfelelően fogja kezelni Robbo tettét. Nem akarta, hogy megöljék, ahogy a földművesek tették volna, de szerette volna, ha a pásztorok elismerik, hogy valami rettenetes dolgot művelt. Egy papnő meggyilkolása felett nem lehet csak úgy szemet hunyni. Robbo azonban olyan történetet adott elő, amely szerint ő és Inka egyformán hibásak voltak.

Miközben a faluból a Szentély felé gyalogolt, sok idegent látott, és erről eszébe jutott, hogy holnap lesz a tavaszi átmenet, és több száz ember lesz jelen a tavaszi szertartáson. Ez egyben lehetőséget is kínált: a papnők így a Nagy Síkság teljes közösségének beszámolhatnak Inka meggyilkolásáról.

De minél többet gondolkodott rajta, annál inkább úgy érezte, ez az egész nem a logikus érvelésről szól. Robbónak mindenre volt válasza, és elég eszes volt hozzá, hogy összezavarja az embereket. A végén az fog számítani, hogyan éreznek az emberek a papnők és Robbo iránt.

A holnapi nap valóban lehetőség lesz, de nem a beszédre.

Egy másik ötlet körvonalazódott a fejében.

Amint odaért a Szentélyhez, felkereste Soot. A főpapnő a földön ült a háza előtt, és élvezte a kellemes tavaszi levegőt. Az utóbbi tíz évben Soo Joia barátjává és mentorává vált.

Joia minden szertartásosság nélkül letelepedett mellé.

– Szörnyű, ami történt – szólalt meg Soo. – Szegény Inka. A növendékek most mosdatják a testét.

– Robbo hazug történetet terjeszt – mondta Joia bevezetés nélkül. Soo szerette, ha az emberek rögtön a tárgyra térnek. – Azt mondja, Inka megpróbálta megölni őt, és csak az életét védte.

– De ez nem igaz. Beszéltem a bátyáddal, Hannal, aki idehozta a testet, legyen áldott a lelke.

– Robbo próbálja meggyőzni az embereket, hogy ami történt, az harc volt, nem gyilkosság. De én azt akarom, hogy Robbo bűne nyilvánvaló legyen.

– Akárcsak én – bólintott Soo. – Ha jól sejtem, forgatsz valamit a fejedben.

– Holnap, a tavaszi szertartás részeként elhamvaszthatnánk Inka testét. – A hamvasztás szokványos temetkezési mód volt. A hamvakat azután szétszórták. – Így mindenkiben azt az érzést keltjük, hogy valami szent dolgot veszítettünk el.

Soo elgondolkodva bólintott.

– Van egy nagyon szomorú dalunk, amelyet a papnők halálakor éneklünk.

– Tudom. – Joia mindegyik dalt ismerte.

– Akkor te fogod vezetni az éneklést.

*

Pia Hant kereste. Nagyon kedvelte a fiút, és minden szertartás után türelmetlenül várta a következőt, hogy újra láthassa. Mindennap maga elé képzelte szőke szakállával és hatalmas lábbelijével; az ábrándjaiban Han közel hajolt hozzá, és a fülébe suttogott úgy, hogy érezte meleg leheletét, miközben azt mondta, szereti őt.

Mosolyogva emlékezett vissza nyolc nyárközepet megért önmagára, amint azt kérdezi a fiútól, lehetne-e a barátnője; és a megszégyenítő válaszra: Nem, az egy buta, felnőtt dolog. Biztos volt benne, hogy a fiú a szíve mélyén valójában nagyon akarta, hogy a barátnője legyen, csak túl szégyenlős volt beismerni. Ezért nem is bántotta a visszautasítás, sőt jól szórakozott rajta.

Néhány évvel később, amikor elkezdett más szemmel nézni a fiúkra, egy időre elfeledkezett Hanról. Földműves fiúkkal incselkedett, velük csókolózott, és felfedezte azt a hatalmat, amivel vágyat és gyönyört válthat ki belőlük. Aztán az egyik szertartáson beszélt Hannal, és a régi kötelék új formában tért vissza.

Meglepőnek találta, hogy a pásztorok és földművesek közti ellenségeskedés mennyire elhalványult. Nem tűnt el teljesen, de a két csoport gyakran találkozott a szertartásokon, csendben figyelték a papnők táncát és énekét, majd utána barátságosan kereskedtek egymással.

Han éppen a papnők falujából tért vissza, amikor rátalált. Idegesnek tűnt, és a lány döbbenten látta a vérnyomokat az arcán.

– Mi történt?

– Gyilkosság. Rettenetes volt. Nagyon jó, hogy itt vagy.

Pia megölelte, és közben nagyon örült, hogy ő az, akire Hannak szüksége van, ha megnyugvást akar találni.

Megfogta a fiú kezét, és távolabb vezette a falutól. Leültek egy földsánc külső oldalára.

– Mondd el, mi történt.

– Vita alakult ki egy Inka nevű papnő és Robbo, a pásztor között, és erőszak lett a vége. Inka kétszer Robbo fejére ütött egy bottal. Lefogtam, hogy ártalmatlanná tegyem, és amíg tehetetlen volt, Robbo elvágta a torkát egy kovakő késsel. Belehalt.

Pia lélegzete elakadt.

– Tehát mindent láttál!

– A részese voltam. Talán az én hibámból halt meg.

– Nem! – jelentette ki a lány határozottan. – Robbo tartotta a kést. Te csak próbáltál véget vetni a harcnak.

– Én is ezt mondogatom magamnak.

– Véres az arcod. – Pia tépett egy marék füvet, a nyálával megnedvesítette, és letörölte a vérfoltokat. – Így már jobb.

– Köszönöm. Hirtelen rengeteg lett a vér, aztán elállt, és Inka a karomban halt meg.

– Ki volt még veled?

– A nővérem, Joia. Rettenetesen megrázta a dolog. Ő is papnő.

– Hol van most a test?

– Idehoztam és a papnőkre bíztam.

– Enned kéne valamit, attól jobban leszel. – Pia elővett a táskájából egy darab levelekbe csomagolt kecskesajtot. – Tessék, edd meg ezt. Anyám készítette, nagyon ízletes.

Han tétovázott.

– Ez nem a te vacsorád?

– Ne aggódj, majd szerzek valamit. Edd meg, kérlek, jót fog tenni.

Han kibontotta a leveleket, és elfogyasztotta a sajtot.

– Nem is éreztem, hogy éhes vagyok – mondta tele szájjal. – Igazad van, nagyon finom.

Amikor végzett, a lányra nézett:

– Most már megcsókolhatsz.

– Elég sajtos csók lesz.

– Jó az íze.

Hosszú ideig csókolóztak.

– Menjünk, látogassuk meg anyádat – mondta végül Pia. – Ő tud a gyilkosságról?

– Joia valószínűleg elmondta neki.

– Biztos látni akar, hogy tudja, nincs semmi bajod.

Han elgondolkodva nézett a lányra.

– Te nagyon figyelmes vagy. Törődsz az emberek érzéseivel… először az enyémmel, aztán anyáméval.

Pia nem tudta, erre mit felelhetne.

– Egyszerűen csodálatos vagy – mondta Han.

Pia sosem látta magát csodálatosnak, de örült, hogy a fiú ezt gondolja.

Felálltak, és elindultak Folyóvölgy felé. A falut elérve Han megfogta a kezét.

„Ez azt jelenti, hogy hozzá tartozom – gondolta Pia –, ő pedig hozzám.”

És Han ezek szerint azt akarja, hogy mindenki tudja.

*

A dobszó olyan lassú volt, hogy Seft szinte feszülten várta a következő ütemet. A tavaszi szertartás normális esetben nem így kezdődött. Ott állt a tömegben, miközben a hajnali fény betöltötte az eget. A nézők némák maradtak. Neen és a két idősebb gyerek mellette álltak és figyeltek, az alvó csecsemőt a kezében tartotta.

Várakozás közben volt lehetősége megcsodálni a munkáját. Ő építette újra fából a Szentélyt, azzal az ékes-csapos illesztési technikával, amelyet sok nyárközéppel korábban talált ki. Mivel a keresztgerendák szilárdan illeszkedtek az oszlopokhoz, a nagy kör sokkal takarosabb és stabilabb lett. Túlélte a legrosszabb időjárási körülményeket is, és ha a földművesek újra megtámadják – kérte ugyan az isteneket, hogy ezt akadályozzák meg –, akkor sokkal nehezebben tudják lerombolni. „Bár így sem lehetetlen – gondolta –, ahhoz kőből kellene lennie a Szentélynek.”

A papnők már odakint belekezdtek az éneklésbe, így a zene mintha a semmiből jött volna, meglehetősen kísérteties hangulatot keltve. A szomorú dallam sajnálatról és veszteségről szólt. Seft önkéntelenül is ellenőrizte, hogy a gyermekei rendben vannak-e.

Amikor a papnők megjelentek, Soo és Joia együtt, egymás mellett vezették őket. A dal az ismerős sémát követte: egy ember énekelt egy sort, amire az egész kórus válaszolt.

Soo és Joia mögött hat papnő lépdelt, vállmagasságban fonott saroglyát tartottak, azon feküdt Inka teste. A halott teljesen meztelen volt, csak leveles ágak takarták, amelyekre vadvirágokat szórtak. Bőre hófehérnek látszott a hajnali fényben. Puhának és sérülékenynek tűnt, mintha még élne, eltekintve a nyakán húzódó csúf vágástól.

A saroglyát követő papnők mindegyike fehér vonalat rajzolt saját nyakára, valószínűleg mészkőporral. Az emberek a tömegben felhördültek, amikor meglátták a nyers emlékeztetést arra, hogyan halt meg Inka. Seft hallotta, hogy Neen döbbenten elmormol egy fohászt. Nem kerülte el a figyelmét, hogy idősebb gyermekei az anyjuk kezét fogják. Azon gondolkodott, hogy Neennel talán rosszul döntöttek, amikor idehozták a gyerekeket.

A menet végén két növendék égő fáklyákat hozott.

A dal elviselhetetlenül melankolikus volt. Joia éneke úgy szárnyalt, ahogy Seft még sohasem hallotta, hangja megtöltötte a földsáncon belüli területet, a papnők pedig együtt feleltek rá gyászoló morajlásként. Miközben a sápadt holttestet lassan körbevitték, Seft hallotta, hogy a nézők között többen sírva fakadnak.

A nap emelkedni kezdett, mire befejezték a kört. Seft látta, hogy a belső oválisban felépítettek egy halotti máglyát. Az emberek a nyakukat tekergetve próbáltak benézni az oszlopok között. A máglya száraz levelekből és ágakból állt, a tetején rönkökkel: azonnal lángra fog kapni, és hevesen ég majd.

A papnők óvatosan a máglyára helyezték a saroglyát.

Soo, a főpapnő lehajolt, és felvett egy előzőleg az egyik oszlop mögé helyezett korsót. Megbillentette, és olajat öntött belőle Inka testére – Seft szerint nyírkátrány lehetett –, amíg az edény teljesen ki nem ürült. Azután bólintott a fáklyahordozó növendékeknek.

A két lány előrébb jött. Az egyik megállíthatatlanul sírt, állni is alig tudott a lábán. Odaléptek a máglya két végéhez, letérdeltek, és a száraz taplóhoz tartották a fáklyájukat. A lángok felcsaptak. A papnők térdelve énekeltek a napnak, amely mintha maga is lángolt volna, miközben felfelé kapaszkodott a keleti horizonton.

Sok néző elfordult, amikor Inka teste megfeketedett a hőben, és a lángok emészteni kezdték. A lelke füstként emelkedett fel, ott lebegett egy darabig, majd szétoszlott a levegőben, és végül teljesen elenyészett.

*

Másnap éjjel, a sötétség leple alatt Robbo és családja összecsomagolták a legszükségesebb holmikat, észrevétlenül elhagyták Folyóvölgyet, és a Nagy Síkságra kiérve eltűntek a végtelenben.

8

A Keleti Folyó még nem apadt el, de a vízállás nagyon alacsony volt. Seft és Tem a vizet tanulmányozták. Dallo halála óta Seft vezette az ügyeskezűeket, és Tem lett a helyettese.

Amikor Tem sok évvel korábban csatlakozott Sefthez, hogy elkísérje Folyóvölgybe, vissza akart menni dolgozni nagybátyja, Wun kovakőbányájába. Csakhogy beleszeretett Joia barátnőjébe, Veebe. Azóta egy párként éltek a falu egyik házában, és született két gyerekük.

Seft és Tem voltak az elsők, akiket az emberek megkerestek, ha ácsolásról vagy földmozgatásról volt szó. Nem sokat tudtak az élőlényekről, a szarvasmarhák, fák vagy emberi lények betegségeiről, de ügyes megoldásokat találtak az élettelen tárgyakkal, például házakkal, fejszékkel és tutajokkal kapcsolatos problémákra.

Jól tudtak egymással dolgozni, és a két család gyakran töltötte együtt az estéket. Seft sokszor gondolt rá, hogy Tem olyan ember, amilyennek egy igazi testvérnek lennie kéne.

A pásztorok közösségének élete megfelelő volt számukra. Mindent közös erőfeszítéssel oldottak meg, az emberek együtt dolgoztak, együtt étkeztek, és ha volt, osztoztak a jutalmon – ugyanúgy, mint egy kovakőbányában.

A mai napon Folyóvölgytől délre végeztek felderítést, akkora utat tettek meg, amennyi idő alatt egy fazék víz felforr. Az állatok gyakran jártak ide inni, de az aszályban, ahogy a szűkülő vízfolyás miatt egyre mélyebbre merészkedtek a mederbe, teljesen letaposták a partot, és a folyó helyén már csak egy iszapmező maradt. Lejjebb a víz már alig csordogált.

– Helyre kell állítanunk a partokat – állapította meg Tem.

Seft bólintott.

– A régi part vonala mentén cölöpöket kell levernünk a földbe, azután sziklákkal megtámasztani őket belülről, és földdel kívülről. Ha néhány bokor is kinő a földből, csak még jobb. Azoknak a gyökerei megerősítik az új partot.

– Az új medernek keskenyebbnek kell lennie a réginél, hogy a vízállás elég magas legyen, és az állatok belegázolás nélkül tudjanak inni – folytatta a gondolatmenetet Tem.

– Ezt megbecsülhetjük a felső, természetes partvonal alapján.

Seft számított valami hasonlóra, ezért magával hozott egy tucat ügyeskezűt. Elküldte őket, hogy vágjanak cölöpöket, verjék le őket az iszapba, és halmozzanak köveket és földet a két oldalukra.

Ennyi emberrel gyorsan haladt a munka, de látszott, hogy így is el fog tartani néhány napig. Hamarosan már mindenkit sár borított, de senki sem törődött vele. A tavaszi napsütés melegen tartotta őket, és a nap végén úgyis megfürdenek majd a folyóban.

Seft a folyó másik oldalán jelölte ki a part vonalát, amikor egy arra járó pásztor megállt, hogy váltson vele néhány szót.

– Valaki keresett téged, Seft – mondta. – Nem tudtam, hol vagy.

– Ki volt az?

– Nem mondta a nevét.

– Hogy nézett ki?

– Megtermett fickó. Félszemű, az arcán forradással.

Seft gyomra görcsbe rándult. A bátyja, Olf.

– Mit mondott?

– Csak hogy téged keres.

– Köszönöm.

A férfi biccentett és továbbállt.

Tem hallotta a párbeszédet.

– Nem jó hír.

– Tíz nyárközép óta nem láttam Olfot, és nagyon boldog lennék, ha nem látnám még tízig.

Tem bólintott.

– Ahogy emlékszem, utoljára azt mondtad neki, hogy ha még egyszer az utadba kerül, kiszúrod a másik szemét is.

Ez már nem ugyanaz a Seft volt, akitől az a fenyegetés származott. Akkoriban fiatal volt és rémült, de egyúttal dacos is. Seft többé már nem félt Olftól. A megtermett, ostoba emberekkel nem volt nehéz elbánni, ha az embert körülvette egy támogató család és rengeteg jó szomszéd.

De mi hozhatta ide Olfot ennyi év után?

Seft felsóhajtott. Jobb lesz, ha kideríti.

Tem mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Menj csak, én majd intézem az itteni dolgokat. Menj haza, és foglalkozz a bátyáddal.

– Köszönöm.

Útban hazafelé Seft azon elmélkedett, mennyit változott az élete. Régi vágya, hogy Neennel éljen, teljesült, és tíz télközép után még mindig szerették egymást. Megesküdött, hogy az ő családja különbözni fog attól, amelyikben felnőtt, és ez a kívánsága is valóra vált. Három gyermekük született, és mindegyiket szerették, egyiket sem alázták meg, kínozták vagy verték.

És már ő sem volt az az elnyomott, legkisebb kölyök az alomból. Megbecsült személynek számított a pásztornép körében, olyasvalakinek, akivel megbeszélték a problémákat, és akihez baj esetén fordultak. Mindenki ismerte, és olyan emberek is tisztelettel üdvözölték, akiket alig ismert.

Hosszú ideig azt gondolta, ez a fajta élet így marad majd haláláig. Az aszály azonban mindent megváltoztatott. A pásztorközösség sem volt sebezhetetlen, az időjárás bármikor elsöpörhette őket. Újfajta teher nehezedett a vállára, a pásztorok és életmódjuk védelmének felelőssége. Nagyra becsülte Anit a népe jóléte iránti elkötelezettsége miatt.

Inka meggyilkolása után Ani bevezetett egy fejadagrendszert, hogy megakadályozza a pocsékolást, és elejét vegye a hús miatti vitáknak. Az emberek elfogadták, még ha nem is könnyen. Igazából gyűlölték, de az olyan köztiszteletben álló egyének, mint Keff, Joia és Seft, kiálltak mellette, és végül a pásztorok többsége meglátta benne az észszerűséget.

Visszatért a béke, és nem volt több harc az élelem miatt. De ha a szárazság kitart, a problémák is visszatérnek.

Olf nem jelentett fenyegetést a pásztorok közösségére, de zavaró, nyugtalanító elemnek tekintette, és a megjelenése fenyegetést hordozott. Seft inkább óvatossággal, mint félelemmel közelítette meg otthonát.

Olf és Cam a ház előtt, a földön ültek, és nyúlfület rágcsáltak. A vadászott állatok nem tartoztak bele a fejadagrendszerbe, és Neen kapott egy nyulat valakitől, akinek a házát Seft megjavította. A füleket egész nap főzték, majd megpirították, és még akkor is rágósak voltak, de Olf és Cam úgy tépték és marcangolták a fogaikkal, mintha az éhhalál szélén állnának. Úgy is néztek ki. Olf feleakkora volt, mint régen, Cam pedig pálcikavékonyságúra fogyott. Ruhájuk koszosan és rongyosan lógott róluk. Olfnak lábbelije sem volt, Cam tunikáján szakadás tátongott. Nyilvánvalóan bajba kerültek. Valószínűleg ezért is jöttek ide.

Neenre nézett, aki karba tett kézzel, éberen figyelte a két fivért, mintha kóbor kutyák lennének, amelyeket még nem sikerült teljesen házhoz szoktatni. Seft a tíz évvel korábbi eseményeket felidézve rádöbbent, hogy Neen sosem találkozott a testvéreivel. Viszont tudott a verésről, amit azon a napon elszenvedett, és az évek folyamán Seft beszámolt neki a gyerekkoráról.

Neen egy-két alkalommal az anyjáról is kérdezett. Seft ritkán beszélt erről, és nem szeretett visszaemlékezni a halálára, de amikor Neen érdeklődött, úgy érezte, mesélnie kell róla. Ahogy ő vissza tudott emlékezni, az anyja kedves és nagylelkű teremtés volt, és amikor meghalt, nem maradt senki, aki szerette volna. Amikor ezt elmondta Neennek, a gyermeki gyász és rémület úgy dübörgött át rajta, mint egy megvadult marhacsorda, és saját magát is meglepve sírva fakadt.

Neen most látható megkönnyebbüléssel fogadta Seft érkezését. A teste ellazult, arcára mosoly költözött. Az idősebb gyerekek a rongyos jövevényeket figyelték. A kilencéves Ilian láthatóan nehezen tudott megbirkózni azzal, hogy ezek az emberek is a családhoz tartoznak. Az idősebbik lány, az ötéves Denno csak bámulta Olf eltorzított arcát. Seft úgy döntött, nem mondja el a gyerekeknek, hogy ő okozta a sérülést. Olf viszont nem biztos, hogy hallgatni fog. Sosem tengett túl benne a józan ész, és Seft nem hitte, hogy ez azóta bármit is változott.

Az egyéves Anina a hasán feküdt, karjával és lábával hadonászva próbált kúszni, mit sem törődve a furcsa látogatókkal.

Nem olyan volt ez, mint egy családi újraegyesülés. Más házaknál az emberek ölelkeztek és egymás hátát veregették, tréfálkoztak és nevettek, emlékeket és anekdotákat idéztek fel. A légkör itt sokkal feszültebb volt, senki sem szólt semmit, a nyúlfülek hangos ropogásán kívül nem hallatszott más nesz.

Seft nem ült le, csak megállt a testvérei előtt.

– Mi hozott ide titeket tíz télközép után?

Olf folytatta a csámcsogást, úgy válaszolt:

– Apánk meghalt.

Seft első reakciója a megdöbbenés volt. Mit jelent ez? Hogyan lehetséges? Az apja halott? Aztán visszatértek a józan gondolatok. Az apja már öreg volt – nem tudta, mennyire öreg –, és most meghalt.

„A világ csak jobb hely lesz nélküle” – gondolta.

– Gonosz és kegyetlen ember volt – mondta végül. – Örülök, hogy elment.

– Én nem – felelte Olf.

Cam lenyelte a nyúlfül maradékát, és csak azután szólalt meg: – Én sem.

– Gyűlöltem őt. – Seft szemébe érthetetlen módon könny gyűlt, türelmetlen mozdulattal letörölte. – Okkal gyűlöltem.

– De Seft… mégis az apád volt – szólt közbe halkan Neen.

Igen. Cog nem csak rosszindulatból és erőszakosságból állt. Betöltött egy „apa” jelzéssel ellátott helyet Seft lelkében, és ez így is marad örökre. Átjárta a veszteség érzése. „Ez maga a gyász” – gondolta.

– Hogyan halt meg? – kérdezte.

– Munka közben – felelte Olf.

– Így van – erősítette meg Cam is. – Felvitt egy kosár kovakövet a mászórúdon a felszínre, és ott letette. Aztán felegyenesedett, és azt mondta: „Azt hiszem, egy kicsit pihennem kell”, és azzal összeesett. Mire odaértünk, már nem lélegzett.

– Mikor volt ez?

Most Cam válaszolt.

– Körülbelül egy éve.

„Vagyis most nem azért jöttetek, hogy a hírt közöljétek – gondolta Seft. – Valami más történt.” Éppen rákérdezett volna, amikor Neen közbeszólt.

– Együnk valamit. – A nap már magasan állt, ideje volt ebédelni. – Nincs túl sok, amit megoszthatnánk.

Ilian tálakat és kanalakat hozott. Neen kimérte az apró porciókat a tűzön melegedő edényből.

– Ennyi az egész? – mordult fel Olf.

– Igen – felelte határozottan Seft.

– Ez nekem nem elég.

– Ha elégedetlen vagy, menj és egyél valahol máshol.

– Fejadagrendszert vezettünk be – világosította fel a fivéreket Neen. – Minden család csak annyit kap, amennyire szüksége van. Vagyis a mi részünket osztjuk meg veletek.

Olf elhallgatott, és inkább az ételre koncentrált. Pillanatok alatt végzett vele, és továbbra is éhesnek tűnt.

– Hetek óta nem ettünk rendes ételt – magyarázta Cam. – Nincs élelmünk, és nincs mivel kereskednünk. – Kanalával a tál alját kapargatta.

– És mi ennek az oka? – kérdezte Seft. – Bányászok vagytok, az emberek adnak ételt a kovakőért, amire szükségük van.

Cam letette az üres tálat.

– Apa halála után folytattuk a munkát a gödörben, amíg az ér ki nem merült.

– És gondolom, utána ástatok egy másik gödröt.

– Igen, de ott nem találtunk semmit. Nem volt kovakő réteg. Ezért ástunk még egyet. Ugyanazzal az eredménnyel.

– Apa nem mutatta meg nektek, hogyan találhattok kovakövet tartalmazó eret?

Cam lassan csóválta a fejét.

„Én hogy tanultam meg? – csodálkozott Seft. – Azt hiszem, csak figyeltem, ahogy megnézi a helyeket, kiválaszt egyet, és talán hallottam, hogy közben magában motyog. Egyébként elég egyszerű a dolog. De ez a kettő nyilvánvalóan nem figyelt, amíg túl késő nem lett.”

– Dolgozhattatok volna egy másik bányásznak, például Wunnak – vetette fel.

– Voltunk nála, de elutasított minket. Próbálkoztunk másoknál is, de úgy tűnik, mindenki előítéletes velünk szemben.

„Mert tudják, milyen emberek vagytok – gondolta Seft. – A bányászközösség nem túl nagy, és hamar körbejárnak a hírek.”

– Szükségünk van a segítségedre – bökte ki Cam.

Tehát erről van szó.

– Az istenek nevére, miért segítenék olyanokon, akik éveken át félelemben tartottak és bántalmaztak?

Olf egyből fenyegető hangnemre váltott.

– Segítened kell rajtunk. A testvérünk vagy.

– Semmit sem kell tennem értetek, Olf, úgyhogy jobb, ha ezt a hangnemet itt és most elfelejted! – szólt rá élesen a bátyjára Seft.

Olf elfordította a fejét, és nem szólt többet.

Neen megkérte a gyerekeket, hogy vigyék le a tálakat a folyóra, és mossák el őket. Seft felállt, és ránézett.

– Gyere, beszéljünk.

Távolabb sétáltak a fivérektől, és amikor már biztosan nem hallhatták őket, megálltak.

– Meg kellene tanítanom őket, hogyan találjanak kovakövet – mondta Seft.

– Ez nevetséges! Azok után, amit tettek veled!

– Szerinted nem kötelességem segíteni nekik?

– Persze hogy nem! Annyit sem mondtak, hogy sajnálják!

– Éhen halhatnak. Vagy megpróbálhatják ellopni az egyik marhánkat, és valamelyik pásztor lelövi őket az íjával.

– Sajnálnád?

Seft tétovázott, ismét megtapasztalta a veszteség érzését apja halála miatt.

– Nem is tudom. Rossz emberek, de mégiscsak a fivéreim.

Neen néhány pillanatig gondolkodott.

– Sosem próbálnám megakadályozni, hogy megtegyél valamit, amit kötelességednek érzel – mondta végül.

Vajon ez a kötelessége? Seft tökéletesen tisztában volt vele, mivel tartozik Neennek és a gyerekeinek, de a testvérei esetében már nem volt ennyire egyértelmű a helyzet. Időre volt szüksége, hogy átgondolja a dolgot.

Visszatért a bátyjaihoz.

– Most menjetek el, és ne gyertek vissza napnyugtáig. Adunk nektek egy kevés ételt, és ma éjjel alhattok a házban. Reggel közlöm veletek a döntésemet.

– Hol töltsük az időt egész délután? – morogta Olf.

– Nem érdekel! – csattant fel türelmetlenül Seft. – Menjetek, nézzétek meg a Szentélyt. Csak vacsoráig maradjatok távol a házamtól.

Mogorván felálltak, és távoztak.

Seft Neenhez fordult.

– Megyek, megnézem, hogy boldogul Tem.

– Köszönöm, hogy megszabadítottál tőlük. Nem éreztem jól magam a közelükben.

– Holnap távoznak, velem vagy nélkülem.

– Helyes.

Seft visszament a folyóhoz. Az ügyeskezűek éppen ebédszünetet tartottak, de jól haladtak a munkával, úgy tűnt, két-három nap alatt végeznek.

Letelepedett Tem mellé.

– Lehet, hogy néhány napra elmegyek.

– Miért? Hová?

Seft elmesélte neki nyomorgó testvérei történetét.

– Nem sok ember lenne ennyire megbocsátó – mondta Tem. – Az egyik felem csodál, a másik azt gondolja, bolond vagy.

– Még nem döntöttem.

– Ó, dehogynem.

*

A fivéreknek egy nap kellett, hogy elérjék a síkság északi peremét. Seft másnap reggel elmagyarázta nekik, hogyan tudnak kovakő telért találni.

– Három dolgot kell keresnetek. Az első egy meredek domb vagy egy kiemelkedés. Nem kell nagyon magasnak lennie, de meredek legyen. A lankás domboldal nem jó. A második a domb aljában futó patak.

– Minden patak kiszáradt – jegyezte meg Cam.

– Elég az is, ha csak csordogál benne a víz, amíg van néhány különálló kovakő darab a medrében. Ez a harmadik dolog.

– Lehet, hogy valaki már elvitte őket.

– Lehet, de egy bányász tudja, hogy ez egy közeli, gazdag lelőhelyre utal.

Találtak egy majdnem teljesen száraz patakmedret, amelyikben alig csordogált a víz. Seft követte egy alacsony szikláig.

– Ezt nézzétek. – A szikla oldalából víz szivárgott a patakba. – Ezt forrásvonalnak hívják. A víz összegyűlik mindenhol, ahol két különböző kőzetréteg találkozik. Lehet ez például mészkő és agyag, ami nektek éppenséggel nem jó, de reménykedjünk, hogy mészkő és kovakő lesz.

– Azt mondod, hogy nem lehet biztosra tudni? – kérdezte Cam.

– Azt. Apa is hibázott időnként, nem emlékszel? Hetekig törtük a mészkövet, és a végén csak haszontalan agyagmezőt találtunk.

– De ebben a patakban van kovakő, még ha nem is sok.

– Ami jó jel. A hely, ahol el kell kezdeni ásni, egy kicsivel a szikla pereme mögött van. Menjünk fel és nézzük meg.

A három fivér felkaptatott a dombra, és átkelt a gerincen.

– Jól gondoltuk – állapította meg Seft. A helyen már volt egy gödör. Kitermelt mészkövet és egy halom friss kovakövet látott. A gödör széléhez léptek, és lenéztek. Ott volt a mászórúd, és öt bányász lendületesen bontotta a kovakő telért a verem aljában.

– Csak az időnket vesztegettük – morogta Olf.

– Valóban? – nézett rá Seft. – Nem tanultad meg, mit kell keresned, amikor azt próbálod eldönteni, hol áss? Nem pont ez az, amit szerettél volna elsajátítani?

Olf bosszúsan horkantott.

Végigsétáltak a gerinc mentén, elhaladtak további három gödör mellett, ahol más-más családok dolgoztak, és elindultak lefelé. A legsűrűbben bányászott területen kezdték a keresést, és Seft rájött, hogy nyugatabbra kell menniük, ha felfedezetlen részt akarnak találni. Olf és Cam, akik soha nem a türelmükről voltak híresek, ingerülten morogtak minden alkalommal, amikor jó kovakőlelőhelyet találtak, de már volt ott valaki. Azonban Seft látta, hogy egyre eredményesebben azonosítják az ígéretes helyeket.

Késő délután végre találtak egy dombot forrásvonallal, bányagödör nélkül.

– Nézzétek a patak folyását, és határozzátok meg a középvonalat – mondta Seft. – Az lesz a telér közepe. Menjetek fel egyenesen a dombra, ne térjetek el se jobbra, se balra.

Megmutatta nekik, ők pedig követték.

– A csúcstól néhány lépésnyire kezdjük el a gödröt. – Egy hegyes karóval durva kört rajzolt a talajra.

– Megpihenhetnénk – vetette fel Olf.

– Jó ötlet, hosszú utat tettünk meg – egyezett bele Seft.

Megették a magukkal hozott élelem egy részét, majd lefeküdtek. A levegő meleg volt, nem ígérkezett eső – sajnos –, így nyugodtan alhattak a szabadban.

Másnap reggel Seft úgy döntött, elindul vissza a faluba.

– Nem segítesz ásni? – kérdezte Olf.

– Nem. Vár a családom.

– És mit fogunk enni? – nézett rá Cam.

– Nem tudom. – Seft úgy gondolta, gyökereken és leveleken el tudnak tengődni, és időnként elejthetnek egy nyulat vagy mókust. A maga részéről mindent megtett értük, amit lehetett.

– Sok szerencsét – mondta, és elindult.

– Cserben hagysz minket! – szólt utána Cam panaszosan.

Seft derűsen csóválta a fejét, és nem állt meg.

Nem mondta el senkinek, de akart egy pillantást vetni a Kővölgyre.

Sok évvel korábban Dallo nagyon világosan elmagyarázta, miért lehetetlen kőből újjáépíteni a Szentélyt. Seft azonban úgy gondolta, Dallo túl korán feladta. Az általa felvázolt problémákra talán mégis léteztek megoldások. Tudta, hogy Joia is hasonlóan gondolkodik, és túlzottan pesszimistának tartotta Dallót.

Most, amikor a közösség valódi válságot élt át, Seft tudta, hogy szükség van valamire, ami újra egyesíti az embereket. Inka meggyilkolása figyelmeztetés volt. A pásztorok közösségi szelleme kezdett szertefoszlani. A Szentély újjáépítésével újra egységgé lehetne kovácsolni az embereket.

Átkelt az Északi Folyón, és elérte a Szirt névre keresztelt meredek vonulatot. Azt követte kelet felé, amíg alacsonyabb dombsorrá nem alakult. A kovakő telérek nyomait kutatva kiélesedett a tájékozódóképessége. Végül felismerte a területet, amelyen áthaladt, és északnak fordult.

Elkezdte átvizsgálni a terepet, elsősorban az óriás kövek vontatása szempontjából. Első pillantásra elkeserítő volt a helyzet. Dallo annak idején elmondta, milyen nehéz volt átvonszolni egy követ a réten. Seft most arra gondolt, mennyivel nehezebb volna még nagyobb köveket mozgatni fel és le ezeken a dombokon, át az erdőkön és mezőkön, és egyből elkedvetlenedett.

A délután közepén érte el a Kővölgyet, ahol leült egy fa tövébe átgondolni a problémát. Úgy döntött, az első feladat megtalálni a legkevésbé nehéz útvonalat.

A völgyben legelésző birkáknak valószínűleg volt gazdájuk, de Seft az előző két látogatása alkalmával nem találkozott a pásztorral. Ezúttal azonban megjelent egy báránybőr tunikás férfi. Nagyon rossz szagot árasztott – mivel nem a folyó mellett élt, valószínűleg sosem mosakodott.

A férfi megkínálta egy darab nyers ürühússal.

Seftet meglepte, hogy aszály idején ételt adnak neki.

– Ez nagylelkű ajándék – jegyezte meg.

– Hát, csak azért adom, hogy ne jusson eszedbe megölni az egyik birkámat a vacsorádhoz.

Ravasz.

– Akkor is értékelem a nagylelkűséged – mondta Seft.

– A nevem Hol – mutatkozott be a juhász.

– Én Seft vagyok, pásztor.

Hol bólintott, és távozott arra, amerről jött.

Seft tüzet rakott, és megsütötte a húst. Evett belőle valamennyit, a többit félretette másnapra. Reggel korán kelt, és az ürühúst majszolva azonnal útra kelt. Ameddig csak lehet, a kövek mozgatásának követniük kell a völgyet. Viszont el kell kerülniük a mocsarakat, erdőket, sziklás részeket. A vontatók pedig szomjasak lesznek, így mindig víz közelében kell maradniuk.

A Kővölgyből délnyugatra kell indulni, fel egy dombra, ami nehéz kezdés lesz az egyenetlen talajon. Onnantól viszont jórészt lefelé kell haladni. Azt már látta, hogy el tudnak kerülni két meredek dombot, ha pont közöttük mennek át.

Hamarosan leért a Nagy Síkság északkeleti végéhez, ahol a talaj egyenetlen volt, viszont fű borította. Becslése szerint ezzel meg is tették a táv negyedét. A síkság nem volt teljesen sima, de csak nagyon enyhe lejtőkre és emelkedőkre kellett számítani. Egy nagy csorda a kevés növényt legelészte.

Beszélt egy Dab nevű férfival és terhes asszonyával, Revóval – mindketten hosszú, hajlékony terelőbotot tartottak a kezükben.

– Néhány nappal ezelőtt jöttünk át ide – mondta Revo. – Itt mindig vannak tavaszi hajtások, bár idén nem túl sok. Meddig tart még ez a szárazság?

Seft erre nem tudott válaszolni.

A Keleti Folyót nem sokkal a Folyóhát nevű falu előtt érte el, és úgy számolta, félúton lehet Folyóvölgyig. A folyó mellett volt egy nagy rét, ott leült, és megette a maradék ürühúst. A falusiak nem voltak barátságtalanok, de senki sem kérdezte meg, mit keres ott, vagy hová tart. Talán sok vándort láttak már.

A Keleti Folyó felső szakaszától többé-kevésbé közvetlenül tartott Folyóvölgy felé. Az óriási kövek szállításának legegyszerűbb módja a tutaj lett volna, de azonnal látta, hogy a folyó túlságosan keskeny és kanyargós. Egy olyan tutaj, amelyik elbírna ilyen óriási súlyt, szélesebb lenne, mint a folyó egyes szakaszai.

Még sosem ment végig ezen az úton teljes hosszában, de tudta, hogy a folyó mentén fut egy ösvény. Az ilyen ösvények általában simák voltak, és Seft úgy gondolta, ez lehet a legjobb választás az út második felére.

Séta közben több utazóval is találkozott, és azt a következtetést vonta le, hogy ez egy sűrűn járt út.

Azonban látta azt is, hogy az ösvény néhány helyen annyira összeszűkül, hogy ott biztosan nem férne át egy nagy kő. A fák kivágásával és a bokrok eltakarításával ki kell szélesíteni. Lehet, hogy még a szomszédos domboldalakba is bele kell ásniuk, hogy legyen elég hely.

Nagy munka lesz, de nem látott olyan akadályt, amit ne lehetne eltávolítani.

Mire visszaért Folyóvölgybe, úgy érezte, megtalálta a legjobb útvonalat.

Neen öleléssel és csókokkal várta.

– Attól féltem, az a kettő végez veled!

– Találtam nekik egy gödröt. Az néhány évre lefoglalja őket.

– Hála érte az isteneknek!

Seftet majd szétfeszítette az izgalom attól, amit aznap megtudott, és alig várta, hogy megossza másokkal.

– Meghívnám a húgodat, Joiát vacsorára – mondta Neennek.

– Nagyon örülnék neki… főleg, ha hozna valamit, amit be tudok tenni a fazékba.

– Nagyszerű – bólintott Seft. – Sok mondanivalóm van a számára.

9

A Déli Folyó vízállása alacsony volt, a folyása lelassult. A forró nap visszatükröződött a kincset érő vízben. Pia belemártott egy nagy, vízhatlan bőrtasakot, és hagyta megtelni. Kiemelte a most már sokkal súlyosabb tömlőt, felállt, és elindult.

Ezt tette egész nap, mindennap.

Apja tanyája szerencsére viszonylag közel volt a folyóhoz, de a földjei elhúzódtak egészen a Keleti Erdő pereméig. A válla sajgott, kapkodva vette a levegőt, de nem hagyta abba a munkát. Találkozott az anyjával, aki üres tömlővel közeledett a másik irányból, majd elhaladt az apja mellett is, aki szintén vízért ballagott. Alno beteg volt, folyamatosan köhögött, de nem akart megpihenni. A folyónál csak félig töltötte a tömlőjét, mert túl gyenge lett volna egy teli cipeléséhez. Próbálta titokban tartani, de Piát nem tudta becsapni.

A földművesek közösségében mindenki ugyanazt tette: férfiak, nők, gyerekek. Azok, akik az idejük nagy részét otthon töltötték, és ekét, edényeket vagy kosarakat gyártottak, kovakövet pattintottak vagy íjakat, nyílvesszőket készítettek, most mind félretették a szerszámaikat, és a kiszáradt földeket öntözték. Télen kevés eső esett, azóta pedig semmi, és a magoknak nagy szükségük volt vízre, hogy ki tudjanak hajtani a föld alól. Mivel a felhők szellemei nem tették a dolgukat, az embereknek maguknak kellett gondoskodniuk az öntözésről.

Pia elgyalogolt a föld legtávolabbi széléig. A karcoló ekék sekély barázdákat hoztak létre, amelyek a folyóval párhuzamosan futottak – ez a mintázat megtartotta az esővizet. Pia végigment az egyik sor mellett, és addig locsolta a vizet a tömlőjéből, amíg ki nem ürült. A szomjas föld azonnal beitta a nedvességet, és ugyanolyan száraz maradt. A lány rövid időre megpihent, kiélvezte a pillanatot, de amikor végignézett a még meglocsolásra váró területen, elcsüggedt. Ez egy végtelen feladat volt; vagyis addig tartott, míg az eső meg nem érkezik, márpedig arra semmi jel nem utalt.

Pia családjának szerencsére voltak kecskéi. Ezek az állatok szinte bármit megettek: tüskés bokrokat, bogáncsot, fakérget. Pia feladata volt, hogy leveles ágakat hozzon a Nyugati Erdőből, és azzal etesse őket. Anyja szinte mindennap készített sajtot. Gyakran ez volt az egyetlen étel, amit a család evett.

Vállára vetette az üres tömlőt, és elindult vissza, a folyó felé. Útközben kihúzkodta a gyomokat, de a gondolatai messze jártak, Han körül forogtak. Valami nagy jelentőségű dolog történt a tavaszi szertartáson. Mindketten érezték, hogy a szerelmük tartós lesz. Han anyja is megsejtett valamit, és Pia úgy érezte, Ani elégedett a fia választásával.

De akadt egy probléma. Mindig baj lett belőle, amikor egy földműves és egy pásztor egymásba szeretett.

A földművesek mind Nagy Alkrytól származtak, a pásztortól, aki megvetette a lusta pásztoréletet, és feleségével, valamint gyermekeivel megalapította Tanyaföldet. Ez azt jelentette, hogy mindannyian rokonok voltak. Friss vért oly módon hoztak be a közösségbe, hogy az ünnepségen ismeretlen férfiak gyermekeket nemzettek nekik, de ezen kívül nem kedvelték az idegeneket.

Nem akarták, hogy a fiataljaik elmenjenek, és pásztorokkal alapítsanak családot. A szántóföldeknek szükségük volt az ő ifjonti erejükre a gyomláláshoz és az öntözéshez, az aratáshoz és a kévézéshez, a csépléshez és az őrléshez. A földművelés egyet jelentett a munkával – a folyamatos, megállás nélküli munkával –, és senkit sem nélkülözhettek. Az sem volt jobb, amikor egy pásztor jött a földművesek közé. A pásztornép lusta és engedetlen csürhe volt. Számukra felfoghatatlan volt a napkeltétől napnyugtáig tartó robot. Olyasmiket mondtak, hogy „Nem kell aggódni, a termény úgyis kinő, hiszen mindig ezt teszi, nem igaz?”, amivel az őrületbe kergették a földműveseket.

Pia elhatározta, hogy ő és Han leküzdik ezeket az akadályokat, bár hogy hogyan, azt még nem tudta.

Ahogy közelebb ért a folyóhoz, különös, aggasztó kép tárult a szeme elé. Apja a folyóparti iszapban feküdt, anyja pedig mellette térdelt, és valamit beszélt hozzá. Pia eldobta a tömlőjét, és odarohant hozzájuk.

– Anya, mi történt? – kérdezte kifulladva.

Letérdelt melléjük. Apja szeme nyitva volt, a férfi alig mozgó szájjal motyogta: – Jól vagyok.

– Ne hagyj itt, Alno, kérlek, ne most! – könyörgött Yana.

Pia megdöbbent. Az anyja láthatóan azt gondolta, hogy Alno meg fog halni. Pia tudta, hogy beteg, de nem gondolta volna, hogy ilyen rossz a helyzet. A gondolat megrémítette. Ők hárman mindig is együtt voltak, Pia nem ismert semmilyen más állapotot. El sem tudta képzelni az életet az őt szerető, jószívű apja nélkül.

És még fiatal volt! Nem tudta a pontos korát, de sötétbarna haja még el sem kezdett szürkülni, az arcát pedig nem szabdalták ráncok.

– Be kell vinnünk a házba! – mondta Yana. – Gyere, állítsuk fel!

Megragadta a férfit a hóna alatt. Pia is lehajolt segíteni, és együtt talpra állították. Egyértelmű volt, hogy magától nem tudna állva maradni.

– Tartsd egy kicsit így, én pedig a vállamra veszem!

Pia átvette a súlyt, és meglepődött, milyen könnyű az apja. Úgy fogyott le, hogy észre sem vette. Erőfeszítés nélkül meg tudta tartani. Yana lehajolt, megragadta Alno combját, és felemelte a férfit. Pia hagyta, hogy apja felsőteste Yana vállára roskadjon.

Yana megfordult, és nekivágott a folyóparti emelkedőnek. Pia sírva követte.

Amikor odaértek a házhoz, Yana bevitte Alnót. Pia segített lefektetni a bőr derékaljra. Közben a férfi nagyon halkan vizet kért.

Volt egy korsó a házban, amelyet viszonylag hűvösen tartottak az árnyékban. Pia kiöntött belőle egy kis vizet egy tálba, majd letérdelt az apja mellé. Felemelte a vállát, amíg ülő helyzetbe nem került, és az ajkához tartotta a tálat. A férfi mohón ivott.

Pia úgy gondoskodott róla, mintha a gyereke lenne. Ennek fordítva kellett volna lennie.

– Elég – mormolt Alno.

– Én itt maradok vele – mondta Yana. – Te menj, folytasd a munkát.

Pia engedelmeskedett. Mi lesz most? Meggyógyul az apja? Vagy rosszabbul lesz és meghal?

Lassan felporoszkált az emelkedőn a terhével, beleöntötte a vizet a barázdába, majd kerülő úton tért vissza a folyóhoz, hogy útba ejtse a házat. Belépve meghallotta anyját, aki csendes, monoton hangon beszélt – láthatóan nem számított rá, hogy Alno válaszolni fog, mert nem tartott szünetet.

– Pihenj csak, én majd melléd fekszem éjszaka, reggel pedig hozok zabkását, és lassan visszanyered az erőt, amíg újra önmagad nem leszel, erős és tettre kész…

– Szükséged van valamire? – szakította félbe Pia. – Segíthetek?

Yana fel sem nézett Alnóról, úgy válaszolt:

– Nagyon kimerült, hamarosan elalszik. Csak folytasd a munkát.

Pia úgy tett, ahogy az anyja kérte.

Levitte a tömlőt a folyóhoz. Miközben a megtöltésével foglalatoskodott, egy hangot hallott: – Lám-lám…

Megfordult. Shen volt az, Troon jobbkeze. Sosem kedvelte őt. Vékony férfi volt, hosszú, ferde orral – az emberek azt mondták, olyasvalamibe ütötte, amibe nem kellett volna, attól ferdült el. Úgy tartották, mindenről jelent Troonnak. Sötét, arrogáns tekintetével őt méregette.

– Csak így, egyedül?

Pia nem látta értelmét ostoba kérdésekre felelni.

– Hol vannak a szüleid?

– A házban – felelte, és a vállára lendítette a tömlőt.

Shen megfordult, végignézett a mezőn, a házat kereste. Amikor megtalálta, elindult felé.

Pia úgy döntött, jelen kell lennie a beszélgetésnél. Shen ravasz és rosszindulatú ember volt, bármilyen látogatás a részéről bajt jelentett. Letette a tömlőt, és követte a férfit. Sietnie kellett, hogy tartani tudja a tempót a hosszú léptekkel.

Amikor Shen belépett a házba, Pia ott volt közvetlenül mögötte.

– Mi történik ezen a tanyán? – szólalt meg Shen. – Két felnőtt a házban, a munkát pedig egyetlen kislány végzi?

– Az emberem nincs jól – felelte Yana. – Nem súlyos, hamarosan jobban lesz.

– Én pedig nem vagyok kislány – tette hozzá Pia. – Nő vagyok, és ugyanúgy elbírom a tömlőt, mint bárki más.

Shen ügyet sem vetett rá.

– Nem hagyhatod csak úgy abba a munkát, Yana. Ebben az aszályban ezt nem engedheted meg. Tudod, hogy Troon nem szereti, ha valaki kerüli a munkát.

– Én nem kerülöm a munkát! – csattant fel méltatlankodva Yana. – Egy beteg embert ápolok, és hamarosan visszatérek a földre. Ahogy ő is, és akkor majd szeretnék elbeszélgetni veled arról, hogy csak úgy berontasz ebbe a házba, és megpróbálod megfélemlíteni a család női tagjait!

– Tájékoztatom Troont. Nagyon remélem, hogy amit mondasz, az igaz. – Azzal Shen távozott. Az ajtóban le kellett hajtania a fejét, hogy kiférjen a nyíláson.

– Gyűlölöm ezt az embert! – forrongott Pia.

– Valóban gonosz, de csak egy szolgáló, azt teszi, amit mondanak neki. A parancsolója, Troon az, akit gyűlölnöd kéne.

Pia ezen gondolkodott visszaúton, miközben folytatta a végtelennek tűnő öntözést.

Dolgozott, amíg le nem szállt a sötétség, azután a tömlőjével együtt visszatért a házba. Az apja még aludt. Anyja egyszerű vacsorát készített – zabkását a tavalyi gabonából, egy kis sajtot, és egy tál vegyes levelet: mályvát, tyúkhúrt, páfrányt.

Lefekvés után a fizikailag és érzelmileg is kimerült Pia azonnal elaludt.

Anyja zokogására ébredt.

Felült. A kora reggeli hideg fény beáramlott az ajtó nyitott felső részén. Yana Alno mellett feküdt, félig rajta, karja a férfi mellkasán, térde a lábán pihent. A sírása mintha a szíve legmélyéről jött volna.

– Mi történt? – kérdezte Pia.

Yana nem felelt, de a lány tudta a választ.

– Halott, ugye? – Belőle is kitört a sírás, öklével a padlót verte. – Halott, halott, halott!

Elkeseredése áthatolt Yana nyomorúságán. A nő abbahagyta a sírást, megtörölte az arcát, és felállt. Hirtelen átalakulása megnyugtatta Piát, aki felismerte, mennyire ostoba dolog a földet püfölni. Ő is felállt, anya és lánya hosszú ideig ölelték egymást. „Legalább anya még itt van nekem” – gondolta Pia, és őszinte hálát érzett.

Végül Yana kibontakozott az ölelésből.

– Feladatok várnak ránk.

Egy darab puha bőrrel megmosdatták a testet, majd újra felöltöztették, előkészítették a hamvasztásra. Kimentek, hogy keressenek egy helyet a folyó mellett, és találtak is megfelelőt az egyik tölgyfa árnyékában. Miközben azon elmélkedtek, hogy ez lesz az utolsó hely, ahol Alno feküdni fog, megjelent Shen.

– Mit műveltek? – kérdezte, és már válaszolt is saját kérdésére. – Keresitek, hol hamvasszátok el. Nem vagyok meglepve. Amikor tegnap láttam, tudtam, hogy nem húzza sokáig. Ma sok tennivalótok lesz, de holnap menjetek vissza dolgozni.

– Te meg szólhatnál Katchnak – mondta Yana. – Ő a testvére, majd elmondja a többi rokonnak. – Katch Troon asszonya volt, Pia így lett az utálatos Stam unokatestvére. Katch maga kedves teremtés volt, bár Troon uralkodott rajta. – Ezzel időt nyerek, és talán már délután visszatérhetek az öntözéshez. Gondolom, az tetszene Troonnak, nem gondolod?

Shen nem szerette, ha megmondják neki, mit tegyen.

– Ha látom, szólok neki – felelte kurtán, és már távozott is.

Yana és Pia elmentek az erdőbe száraz ágakat gyűjteni a máglyához. A tölgyfához cipelték, de még többre volt szükségük. Amikor legközelebb visszatértek, a fánál már várt rájuk két ember. Egyikük Katch volt, a másik egy Piánál néhány évvel idősebb fiú, Duff.

– Fogadjátok legmélyebb együttérzésem, Pia és Yana – szólalt meg a fiú.

– És az enyémet is – tette hozzá Katch.

– Köszönjük.

Katch és Duff segítettek nekik ágakat gyűjteni, így hamar végeztek.

Yana, Pia és Katch visszamentek a házba Alno holttestéért. Egymás mellett lépdelve, karjukban az elhunyttal sétáltak el a máglyáig. Pia vadvirágokat szórt halott apjára.

Dél volt. Kezdtek érkezni az emberek, Alno és Yana rokonai, Pia barátja, Mo, és mások is, meglepően sokan, kizárólag nők.

Yana bólintott Katchnak, aki meggyújtott egy fáklyát.

Yana felállt, hogy szóljon néhány szót a halottjához.

– Lehetett volna még sok-sok évünk. Megöregedhettünk és megőszülhettünk volna együtt. Ha öregkorodban haltál volna meg, azt mondtam volna, szerencsés voltam, hogy ilyen sokáig itt voltál nekem. De most nélküled kell folytatnom. – Elcsuklott a hangja, suttogva ismételte meg: – Nélküled.

Elvette a fáklyát Katchtól, és a máglyához tartotta. A száraz fa gyorsan lángra kapott. Valaki belekezdett egy temetési énekbe, a többiek csatlakoztak. Aztán csak ültek némán a máglya körül, és emlékeztek a készséges, kedves mosolyú emberre, miközben a teste lassan hamuvá és csontszilánkokká égett.

Katch felnyitott egy kis kosarat, gabonából és tejből készített süteményeket vett ki belőle, és mindannyian falatoztak.

Amikor kialudt a tűz, a mindenre gondoló Katch elővett egy faásót, és átadta Yanának. A gyászolók énekeltek a halottért, arra kérték a folyó szellemét, hogy fogadja el szerettük hamvait. Yana a hamvak egy részét beleszórta a vízbe, aztán odaadta az ásót Piának, aki hasonlóképpen cselekedett, bár alig látott valamit a könnyein keresztül. Sorban mindenki végrehajtotta a rituálét, amíg a könnyű szél el nem vitte a hamvak maradékát, és az ének véget nem ért.

A nap elindult lefelé. Az alkony szomorú félhomályában a gyászolók szétszéledtek, mindegyik vitte magával a gondolatait életről és halálról. Visszatértek otthonaikba, hogy ők is átéljék a kis halált, amit alvásnak hívnak.

*

Pia és Yana másnap folytatták a vízhordást. Pia folyamatosan a hamvasztásra gondolt, miközben a fárasztó munkát végezte. Meglepte, milyen sokan megjelentek. Nem tudta, hogy az apját ennyire kedvelték. De az is lehet, hogy az anyja miatt jöttek. Yana népszerű volt a földműves asszonyok körében, mert ki mert állni Troon ellen.

Pia késő délelőtt meglátott két férfit, akik láthatóan a földet nézegették. A napsütésben a szemét erőltetve próbálta kivenni az alakokat.

– Az alacsonyabbik Troon.

Yana bólintott.

– A magasabb pedig Stam.

Pia meglepődött.

– Hogy megnőtt! – Jó ideje nem találkoztak. – Pedig csak tizenhárom nyárközepet látott.

– A fiúknál ez így megy egy bizonyos korban. De ettől még nem lesznek férfiak.

– Vajon mit akarnak?

– Ó, tudom én azt.

– Mit?

– Majd meglátod.

A két nő letette a tömlőket, és átsétáltak a mezőn a látogatókhoz, akik egy szilfa árnyékában álltak. Bár Troon valóban alacsony volt, szálkás izomzattal rendelkezett, és fenyegetően erősnek tűnt. Stam majdnem másfél fejjel magasodott fölé. A fiúnak csak egy füle volt, a másikat láthatóan erőszakkal távolították el, a lyukat csak rücskös maradványok vették körül. A szóbeszéd szerint az apja vágta le büntetésként, mert rosszul viselkedett, de Pia nem tudta, hogy ebben mennyi az igazság. Ezt még Troonról is nehezen képzelte el.

– Fogadjátok legmélyebb együttérzésemet – mondta Troon.

Stam gépiesen tette hozzá:

– És az enyémet is.

– Az emberem azért halt meg, mert annak idején túl sok füstöt szívott be a Mezsgye égésekor, ami a pásztorok elleni ostoba ellenségeskedésed következménye volt – mondta ridegen Yana. – Ha vezekelni akarsz, fejezd be a harcot a pásztorokkal.

– Azzal te ne törődj. Azért jöttem, hogy szóljak: azonnal új férfit kell találnod magad mellé.

A földműveseknél a nők nem birtokolhattak javakat, így Yana nem örökölhette meg Alno földterületét. Az özvegy kötelessége az volt, hogy találjon egy másik férfit, akivel felügyelhetik a birtokot. Pia elméjét annyira lefoglalta a gyász, hogy erre nem is gondolt.

Most viszont eszébe jutott, hogy ha egy özvegy nem talál férfit egy éven belül, akkor a Nagy Ember választ számára egyet.

– Tisztában vagyok vele, Troon, és köszönöm az emlékeztetőt – felelte Yana. – Azonban a szokások szerint van egy évem megtalálni a megfelelő embert.

– Normális esetben igen.

Yana izmai megfeszültek.

– Mit jelent az, hogy normális esetben?

– Aszály van. Éhezünk. Nem engedhetjük meg, hogy egy ehhez hasonló, folyó melletti, kiváló földet egy nő és egy gyermek felügyeljen, amikor oly nagy szükségünk van a terményre.

– Pia és én tökéletesen el tudjuk látni a területet.

– Azért jöttem ide ma reggel, hogy alaposan körülnézzek. Ez a föld túl nagy nektek. Kell neked egy férfi.

– És lesz is, egy éven belül.

Troon a fejét rázta.

– Nem kockáztathatom a nyári termést.

Yana nem engedett.

– Nincs jogod meghozni ezt a döntést!

– Természetesen van, vészhelyzetben.

– Nem, erre nincs korábbi példa. Egyetlen előző Nagy Ember sem hirdetett vészhelyzetet az én életemben.

– Az enyémben sem. De a mi életünkben nem is volt ilyen súlyos aszály. Hét napot adok.

Yana döbbenten meredt rá.

– Nem tudok egy életre összeállni egy férfival ilyen rövid idő alatt!

– Ha te nem, akkor majd én választok neked.

– Ez törvénytelen, és ezt te is tudod!

Troon mintha meg se hallotta volna.

– A menekülésre pedig ne is gondolj – mondta. – Akárhová is mennél, jövünk és elkapunk. Jobban teszed, ha már ma elkezded a keresést. – Azzal sarkon fordult, és Stammel a nyomában elsétált.

– Ez felháborító! – dühöngött Pia. – Ezt nem teheti!

– De, sajnos attól tartok, megteheti. – csóválta a fejét Yana.

*

Bort földje a folyótól távolabb terült el, a Mezsgyén lévő új területen, amelyet tíz éve szántottak fel. Nem volt nagy birtok, de Bort fél tucat szarvasmarhával is rendelkezett. Az asszonya meghalt, és most a fiával, Deggel művelte a földet. Yana és Pia vízhordás közben találtak rá apára és fiára – mostanában minden földműves ezzel foglalkozott.

Hat nap telt el Troon ultimátuma óta. Yana Pia és Katch segítségével a földművesközösség összes családját számításba vette. Sok férfi maradt egyedül, amikor az asszonya belehalt a szülésbe, de ez az állapot soha nem tartott sokáig. Duff egyedülálló volt ugyan, de nagynénje, Uda földjével is neki kellett foglalkoznia. Yana csak egy lehetőséget látott, és hosszas vonakodás után Bort mellett döntött.

A férfit nem lehetett sem magasnak, sem alacsonynak, sem jóképűnek, sem csúnyának mondani. Vékony szálú, barna haja és ritkás szakálla volt. Pia semmi becsülnivalót nem talált benne: nem volt elbűvölő, intelligens vagy akár csak kedvelhető. Yana soha nem fogja szeretni. Mégis őt választotta. Nem tehetett mást.

A férfi meglepődött az érkezésükön, de örült is nekik, amit Pia jó jelnek vélt.

– Nehéz vizet hordani a folyótól a földedre – kezdte a beszélgetést Yana.

– Így igaz – bólintott Bort.

– Az enyémre sokkal könnyebb.

Bort helytelenítő pillantása láttán Pia azonnal tudta, hogy az anyja hibát követett el. A föld nem Yanáé volt. Bort erre rögtön emlékeztette is: – Sajnálattal hallottam, hogy Alno meghalt.

– Köszönöm.

– Feltételezem, ezért jöttél el hozzám.

Yana nem adott közvetlen választ.

– Leülhetnénk? – Behúzódtak egy halvány rózsaszín virágokkal teli galagonyafa árnyékába. Egyértelmű volt, hogy Bort nem fogja őket még vízzel sem megkínálni.

Yana Bort fiára, Degre mutatott, aki eddig egy szót sem szólt.

– Deg biztosan látott már húsz nyárközepet.

– Most lesz a huszonegyedik – közölte Bort a nyilvánvalót.

– Hamarosan meg akar állapodni egy nő mellett, és együtt fogják gondozni ezt a földet. De itt nincs szükség három emberre. Az én Piám fiatalabb, mint Deg, de nemsokára ő is akar maga mellé egy férfit, és saját földet. Vagyis lesz egy üres hely a földemen egy férfi számára.

– Tehát ezt ajánlod nekem – tűnődött el Bort.

– Igen. Jó föld, közel a folyóhoz, és amikor véget ér az aszály, gazdag termésre lehet számítani. A tiéd lehet.

– És testi örömök is járnak mellé?

– Ha kívánod.

– Nem tűnsz túl lelkesnek.

Pia kis híján felnevetett. Ki lenne lelkes, ha szexről van szó a középszerűség mintaképével?

– Azt fogom tenni, amit kérsz – mondta Yana.

– Kiváló vezérfonal, amit egy nőnek érdemes követnie.

Pia szinte már remélte, hogy a férfi elutasítja az anyját. Yana soha nem fogja még csak kedvelni sem ezt az embert, nemhogy szeretni. Viszont szüksége volt rá.

– Mondhatnám, hogy hízelgő a dolog, de ha jobban belegondolok, nem igazán van másik férfi, aki szóba jöhet, igaz? – kérdezte Bort.

Nem volt, de Yana ezt taktikusan nem erősítette meg.

– Deg, mit gondolsz? – nézett a fiára Bort.

Pia aggódni kezdett. Bort nem ugrott valami lelkesen a felajánlott lehetőségre. Már önmagában ez is meglepő volt. Egy nagyobb és jobb földterület, és mellé egy vonzó nő, aki vagy tíz nyárközéppel fiatalabb nála: mit kell ezen átgondolni?

Deg rövid töprengés után válaszolt:

– Igazából a te döntésed, apám.

Bort Piához fordult.

– És mi van veled, ifjú lány? Neked van véleményed erről?

– Remélem, elfogadod az ajánlatot, Bort – felelte Pia. – Én nem fogok örökké anyámmal élni, és amikor elmegyek, örülni fogok, ha te gondoskodsz róla. – Soha életében nem hagyták el a száját ennél kevésbé őszinte szavak.

– Ez esetben jól meg kell fontolnom.

Pia rájött, hogy Bort valójában élvezi ezt. Biztos jó érzés, amikor kapós az ember.

A férfi rövid gondolkodás után közölte döntését:

– Azt mondom, nem.

Pia nem tudta, örüljön vagy sajnálkozzon. Anyja hasonlóan határozatlannak tűnt.

Bort folytatta:

– Nem akarok egy másik földet és egy új asszonyt, vagy bármilyen más változást az életemben. Azt tervezem, hogy itt fogok dolgozni, amíg Deg haza nem hoz egy asszonyt, és utána is folytatom a munkát, csak nem olyan keményen.

„Hosszú idő lesz, mire a semmilyen Deg asszonyt hoz a házhoz” – gondolta Pia.

– Nem tudom, milyen idős vagyok, de az biztos, hogy már várom a pihenést – mondta Bort. – Úgyhogy inkább itt maradok.

Yana felállt, Pia követte. Mindketten méltósággal fogadták a visszautasítást.

– Köszönöm, hogy meghallgattál, Bort – mondta Yana. – Minden jót kívánok neked és Degnek a jövőben. – Megfordult, és Piával együtt távozott.

Csak akkor szólalt meg újra, mikor már hallótávolságon kívül voltak.

– Micsoda szégyen! Visszautasít egy ennyire előnytelen kinézetű férfi!

Pia is ugyanezt érezte, de ő inkább a következményekre koncentrált.

– Ő volt az egyetlen jelölt. Most mi lesz?

– Nem tudom – sóhajtotta Yana.

*

A határidő napján elmentek Troonhoz.

A férfi ugyanolyan típusú házban lakott, mint mások, csak az övé jóval nagyobb volt. Pia megfigyelte, hogy nagyon sok mindene van: egy kosár mogyoró, egy halom tűzifa, korsók ismeretlen tartalommal, a faszegeken pedig cserzett birkabőrből készült kabátok lógtak, amelyeken rajta hagyták a gyapjút. Ő nem rendelkezett saját földdel, vagyis minden, amit evett vagy viselt, másoktól származott. Ha valamit kért, veszélyes lett volna megtagadni tőle.

Troon és a szintén jelen lévő Stam letelepedtek a számos bőr padlópárna egyikére. Yana és Pia velük szemben foglaltak helyet, a Nagy Ember asszonya, Katch pedig agyagbögrékben hideg vízzel kínálta őket. A nő feszültnek tűnt, és mintha szégyenkezett volna. Pia szerint Yana oldalán állt, de félt szembeszegülni Troonnal.

– Mindent megtettem, hogy teljesítsem a kívánságod – kezdett bele Yana. – Ajánlatot tettem Bortnak.

– Jó választás – bólintott Troon.

– Nem kétséges, de elutasított. Amennyire meg tudom ítélni, ő az egyetlen férfi, aki szóba jöhet. Vagyis két lehetőséged van. Utasíthatod Bortot, hogy vegyen maga mellé…

– Az ki van zárva.

– De nekem megparancsoltad, hogy szerezzek magamnak valakit.

– Te nő vagy. Az más.

– Ebben az esetben várnunk kell, amíg elérhetővé válik egy másik férfi. Valószínűleg nemsokára bekövetkezik. Az emberek sorra halnak meg az aszály miatt.

Pia arra gondolt, hogy talán ez a lehető legjobb, ami történhet. Az anyjának továbbra is kötelessége volt férfit találni, de így legalább megvolt rá az esély, hogy az illető olyasvalaki lesz, akit kedvel. Troon nem fog örülni, de mit tehetne?

Azonban Troon nem olyan embernek tűnt, aki hagyja magát legyőzni. Mérgesnek kellett volna lennie – nem sok kellett ahhoz, hogy feldühödjön, és ha valami nem úgy történt, ahogy ő akarta, az mindig kihozta a sodrából.

Ez aggasztotta Piát. Lehet, hogy van egy másik terve?

Volt bizony.

– Azt mondod, Bort az egyetlen férfi, aki szóba jöhet. De tévedsz.

Yana meglepettnek tűnt, de nem szólt semmit.

Pia megijedt. Eszébe sem jutott, hogy ő és az anyja – valamint számos barát és segítő szomszéd – kihagyhattak valakit.

Troon azonban kaján magabiztossággal figyelte őket.

– Éppen itt ül. A fiam, Stam.

Yana képtelen volt visszafogni magát.

– Stam? – kiáltott fel. – Még hogy Stam? Ne légy ostoba!

Troon fenyegetően nézett rá.

– Nem vagyok ostoba. Stam olyan férfi, aki rendelkezésre áll, és össze fogsz állni vele, akár tetszik, akár nem!

– Nem olyan férfi, aki rendelkezésre áll, mert nem is férfi! Tizennégy nyárközepet sem látott! Ő még gyerek!

„Stam ráadásul Yana unokaöccse – gondolta Pia –; igaz, csak házasság révén, így Yana nem érvelhet azzal, hogy a kapcsolat vérfertőző volna.”

– Nagy és erős, és keményen dolgozik – sorolta Troon. – Biztosan belőle is Nagy Ember lesz, miután én meghalok. Szerencsésnek kéne érezned magad, amiért téged akar.

– Még a lányomhoz is fiatal volna.

– És csúf is – tette hozzá Pia.

Troon gyűlölettel teli pillantást vetett Piára, de azonnal vissza is fordult Yanához.

– Most menj vissza a földedre, és folytasd a munkát. Ma éjjel Shen a házad mellett fog őrködni, hogy biztonságban legyél.

„Hogy fogolyként őrizzen minket” – gondolta Pia.

– Stam holnap vacsoraidőben elmegy hozzád. – Troon hatásszünetet tartott, és egyenesen Yana szemébe nézett. – És veled tölti majd az éjszakát.

Pia belül tombolt, de kényszerítette magát, hogy csendben maradjon.

Troon folytatta:

– És ha a menekülésen járna az eszed, gondold át újra. Megtalállak, bárhová is mész, és ha erre sor kerül, azt nagyon, nagyon fogod sajnálni.

Ez volt a második alkalom, hogy ezzel fenyegetőzött, és Pia ereiben megfagyott tőle a vér. Troon soha nem beszélt a levegőbe. A lány tudta, hogy komolyan gondolja.

A bosszúja rettenetes lenne.

*

– Néha egy Nagy Ember is meggondolhatja magát – mondta Yana Piának, miközben hazafelé tartottak.

– Én nem tudok ilyenről – lepődött meg Pia.

– A legutóbbi Nagy Embernél is előfordult egyszer vagy kétszer, de te talán észre sem vetted. Nem gyakori, de nem is ismeretlen.

– És ha sor kerül rá, akkor mi győzi meg?

– Az emberek felháborodása.

– Azt jó lenne látni.

– Emlékszel, amikor rávette a férfiakat, hogy szántsák fel a Mezsgyét? Megvárta, hogy az összes nő elmenjen a nyárközepi szertartásra. Miért fáradozott volna vele, hogy elrejtse, amit művel? Mert félt a felháborodástól. Persze volt némi méltatlankodás, de az már elkésett, addigra kész volt a szántás.

– És azt gondolod, most lesz igazi tiltakozás?

– Majd mi gondoskodunk róla, hogy legyen.

– Hogyan?

– Beszélek a nőkkel. Meg kell érteniük, hogy ha ezt most megússza, akkor újra megtörténhet, és talán közülük kerül ki az áldozat.

– Segítek.

– Jól van. Ebben az esetben azt szeretném, hogy beszélj Duff-fal. Ő kedvel téged.

Piának ez fel sem tűnt.

– Valóban?

– Teljesen nyilvánvaló, csak nem neked, mert te kizárólag Hanra tudsz gondolni.

– És mit mondjak Duffnak, az én észrevétlen hódolómnak?

– Kérd meg, hogy beszéljen a férfiakkal. Talán sikerül legalább néhányukat meggyőznie arról, hogy amit Troon művel, az nem helyes.

Pia kételkedett, de hajlandó volt megpróbálni.

– Megteszem, ami tőlem telik.

Ketten kétfelé mentek. Pia Duff házához indult, a földművesek területének keleti végébe. Gyaloglás közben próbálta kitalálni, mit mondjon neki, de folyamatosan elvonta a figyelmét Yana felfedezése. Duff mindig is kedves és barátságos volt vele, de soha nem jutott eszébe, hogy romantikus érdeklődést is mutat. Yana azt mondta, Pia túlságosan el van foglalva Hannal ahhoz, hogy észrevegye, és valószínűleg igaza is volt.

A lényeg, hogy Duff hajlandó lesz segíteni.

Szomorúan látta, hogy a patak, amelyik normális esetben az erdőből érkezve átszelte Duff földjét, és a Déli Folyóba ömlött bele, most ki van száradva.

Duff területe a legrégebbiek közé tartozott, még az egyik nagybátyjától örökölte. A néhai nagybácsi asszonya, az apró termetű, inas Uda még élt, és aktívan dolgozott. Pia az erdő szélén talált rájuk, éppen szünetet tartottak, kihasználták a fák árnyékát, és füstölt disznóhúst ettek. Duff megkínálta Piát is, a lány elvett egy kis darabot.

Duff vékony volt és inas, akár a nagynénje – éles ellentétben az óriás termetű Hannal. Pia inkább arányosnak és rendezettnek mondta volna. Rendezett volt a földje is: egyenes barázdák, jó állapotú ház, és egy fegyelmezett, sárga szőrű kutya a lábánál, amelyik reménykedve bámulta a húst.

Pia leült melléjük, és elmesélte Troon és Stam történetét. Duff és Uda az elvárásainak megfelelően felháborodtak.

– A nőket néha rákényszerítik, hogy olyan férfit fogadjanak el, akit nem szeretnek, de maga a férfi általában többé-kevésbé megfelelő – mondta Uda. – Stam még csak egy kölyök!

– Tizenhárom nyárközepet ért meg – bólintott Pia. – Anyám pedig közeledik a… – Felemelte a kezeit, a lábára mutatott, majd mindkét mozdulatot megismételte.

– Ráadásul Stam agresszív és buta – tette hozzá Duff. – Állandóan verekedésbe keveredik. A lányok félnek tőle.

– Anyám végigjárja a tanyákat, beszél a nőkkel, elmeséli nekik, mi történt – mondta Pia. – Reméli, hogy tiltakozni fognak, mert tudják, hogy ők lehetnek a következők.

– Sok szerencsét kívánok neki. – Uda nem tűnt sem reménykedőnek, sem pesszimistának.

– Duff, beszélnél a férfiakkal? – kérte Pia. – Hátha valamelyik úgy gondolja, hogy ez nem helyes.

– Nagyon szívesen – egyezett bele Duff. – De nem tudom, mennyi együttérzésre találok.

– Koncentrálj azokra, akiknek van lányuk. Mutass rá, hogy ez velük is megtörténhet.

– Jó stratégia – biccentett Duff elismerően. – Egy férfi, aki szereti a lányát, nem szeretné, ha hozzákényszerítenék egy fiatal, erőszakos társhoz.

– Holnap estig van időnk – mondta Pia. – Stam akkor jön el, hogy… birtokba vegye a tulajdonát.

– Ebben az esetben jobb, ha azonnal indulok. – Duff felállt, és egy levéllel megtörölte a kezét. – A szomszédommal kezdem.

– Köszönöm – hálálkodott Pia. – Nagyon kedves tőled.

*

Másnap délután kisebb tömeg gyülekezett Yana és Pia házánál, többnyire nők. Köztük volt Pia barátja is, Mo.

– Mit mondanak? – kérdezte tőle halkan Pia.

– Természetesen fel vannak háborodva. De néhányan félnek is. Itt vannak, de nem akarják túlságosan megharagítani Troont. Mások sokkal elszántabbak.

Pia úgy látta, Mo is az elszántak közé tartozik. A zömök, sötét hajú, szeplős lányt nem lehetett egykönnyen megfélemlíteni.

– Szerintem, aki igazán fél, az otthon maradt – mondta Pia.

– Pontosan.

Az éles szemű Shen is ott volt, megjegyezte, ki jött el és ki nem. Troonnak estére teljes listája lesz.

Pia észrevette Bortot és Deget is a tömegben. Egy kicsit sem tűnt úgy, mintha szégyellnék magukat. „Vajon nem fogták fel, hogy milyen szerepet játszottak ebben a válságban? Természetesen nem” – gondolta.

Több férfi jött el, mint várta, és ezt meg is mondta Duffnak.

A fiatalember óvatos maradt.

– Szereztem néhány támogatót, de az itt lévők közül némelyikkel egyáltalán nem beszéltem, és nem vagyok biztos benne, hogy kinek az oldalán állnak. Talán azért jöttek, hogy Troont támogassák.

Pia bólintott. Ő is ettől tartott. Rájött, hogy az ügy kimenetele nagyon is kétesélyes. Gyötörte a szorongás, de ennél többet már nem tudott tenni.

Amikor a lemenő nap alsó szegélye megérintette a horizontot, Troon és Stam megjelentek a mező túlsó végén. A tömegben a beszélgetések zaja suttogássá halkult, ahogy egyre közelebb értek.

Stam új tunikát és tál formájú bőrsapkát viselt. Pia úgy vélte, a sapkát az anyja, Katch készíthette neki. A fiú látható önelégültséggel lépdelt, de a kis méretű sapkával a nagy fején valójában meglehetősen ostoba látványt nyújtott.

Ahogy odaértek a sokasághoz, Troon felbődült:

– Utat, utat!

Pia érzékelte a tétovázást a tömegben. Ez volt a kulcsfontosságú pillanat. Vajon ellenszegülnek Troonnak, és elállják az útját?

Egy-két ember hátralépett, néhányan követték őket. Akik nem mozdultak, ettől nagyon sebezhetőnek látszottak, és egyesével-kettesével ők is félrehúzódtak. Nem azonnali engedelmesség volt ez, de nagyon távol állt az ellenállástól, és rövid idő múlva tiszta ösvény nyílt a tömegen keresztül Troon és Stam számára.

Pia és Yana a ház ajtaja előtt várakoztak.

Troon és Stam odaléptek hozzájuk.

– Itt az új embered – közölte Troon Yanával.

– Nem szeretem ezt a fiút, és nem akarom őt – felelte a nő.

– Ennek ellenére el kell fogadnod.

Egy nő a tömegben felkiáltott:

– Ez nem igazságos! – Pia felismerte Mo hangját.

Troon megperdült, a hang forrását kereste, de az ötven nő között nem találta meg.

– Igazságos, mert én azt mondom!

Most egy férfihang felelt:

– A kölyök nem tud a saját nevében beszélni? – Mintha Duff lett volna az.

Troon ismételten sikertelenül próbálta azonosítani a hangot.

Végre Stam is úgy döntött, hogy megszólal.

– Ő az én asszonyom, mert apám azt mondja!

Ettől még kevésbé tűnt felnőttnek, többen felnevettek.

Ám Pia elkeseredve állapította meg, hogy senki sem mer nyíltan szembeszegülni Troonnal.

Stamnek nem tetszett, hogy kinevették, láthatóan feldühödött.

– Bemegyünk! – vetette oda Yanának, és megfogta a nő karját.

– Egy pillanat – mondta Yana, mire a fiú elengedte. Pia ezt biztató jelnek vélte. Azt mutatta, hogy az anyja nem veszítette el teljesen az irányítást.

A tömeg elcsendesedett, Yana pedig tiszta hangon szólt Stamhez, hogy mindenki hallja és megértse.

– Soha, de soha nem fogsz megütni engem. Mert ha csak egyszer is megteszed, nem alhatsz többé, sem aznap éjjel, sem később. Alvás nélkül kell élned. – Felemelte a hangját, szinte már kiabált. – Mert biztos lehetsz benne, hogy ha egyszer lehunyod a szemed és elalszol, akkor a legmélyebb, legöntudatlanabb álmod közben fogok egy kovakő lyukasztót, amivel a fába szoktak lyukakat fúrni, és mindkét szemedet kiszúrom vele, olyan gyorsan, hogy vakon fogsz felébredni, azt sem tudva, mi történt veled. És akkor többé soha nem ütsz meg nőt.

A tömeg némán hallgatta, Stam elsápadt.

– Most már bejöhetsz – mondta halkan Yana.

És a két alak eltűnt a ház belsejében.

10

Bez a Nyugati Erdőben sétált egy Lali nevű nővel. Kedvelte őt. Az emberek azt mondták, hasonlít rá széles szájával és lapos orrával. Valószínűleg a lánya lehetett, bár az erdőlakók ezt nem nagyon tartották számon. Úgy hitték, egy nőnek több különböző férfival kell hálnia, hogy erősebb gyermekeket szüljön.

Mindenesetre szerette tanítani Lalit, a nő pedig szeretett tanulni. Bez egyike volt annak a néhány erdőlakónak, akik beszélték valamennyire a pásztorok nyelvét, és azt próbálta átadni Lalinak. Hirtelen megtorpant.

– Nézd!

– Mi az?

A férfi egy elszáradt fenyőfára mutatott.

– Egy halott fenyő – állapította meg Lali.

– Van egy lyuk körülbelül fejmagasságban. Mit látsz?

– Ó. Méhek… rengeteg méh. Ki-be repkednek. Menjünk innen, mielőtt megcsípnek!

– Ne olyan sietősen – mondta nyugodt hangon Bez. – Nem érdekeljük őket, még nem. És ha ez megváltozna, a tó itt van néhány lépésnyire. – A nagy tóra mutatott az erdő közepén, amelyik még nem száradt ki. Bez szerint nemcsak az eső, de egy forrás is táplálhatta, az erdőlakók nagy szerencséjére. – Ha beleugrasz, a méhek nem férnek hozzád.

– Rendben – bólintott bizonytalanul Lali.

– Nem szeretnél egy kis mézet?

A nő megnyalta a száját. Az erdőlakók most tavaszi gyümölcsökön és zöldségeken éltek. A szarvasok félénkebbek és elérhetetlenebbek voltak, mint valaha, őzet egész télen nem láttak. A mogyoróhoz pedig még túl korán volt. Mindenki éhezett.

– Menj vissza a faluba, és hozz nekem tüzet. Mutatni akarok valamit. – A faluban mindig égtek a főzőtüzek, az időjárástól függetlenül.

Lali elsietett, örült, hogy eltávolodhat a méhektől.

Bez elkezdte összegyűjteni a hozzávalókat a nagy füsttel égő tűzhöz: nedves mohát a tó partjáról, a vénember szakállának is nevezett zöld zuzmót, zöld tűleveleket, friss hajtásokat. A tűz felélesztéséhez öreg, elszáradt gallyakat és megbarnult leveleket szedett, és felhalmozta a halott fenyő tövénél. Amint Lali visszaért, hozzáérintette a lángot a száraz gyújtóshoz. Amikor már jól égett, rátette a többi hozzávalót. Vastag füst szállt fel, ami láthatóan zavarta a méheket.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Lali.

– Menj haza, ha akarsz. Egyedül is elintézem, de gondoltam, esetleg szeretnéd megtanulni a módját.

– Rendben – adta be a derekát a nő.

– Látsz valahol a közelben egy nagylevelű hársfát?

Mindketten körülnéztek. Az ilyen fák gyakoriak voltak.

– Ott! – mutatta Lali.

A fának emberfejnél nagyobb, szív alakú levelei voltak.

– Hozz nekem néhány levelet – adta ki az utasítást Bez.

Lali engedelmeskedett.

– Most pedig állj készen a futásra.

Bez két levéllel a kezét védve felkapta a füstölgő ághalmot, és beletömte a méhkas bejáratába.

– Hű, ez fájt! – rázogatta a kezét. – És most irány a tó!

Futás közben szúrást érzett a tarkóján.

– Aú! – hallotta Lali kiáltását is.

A méhek tudták, ki támadta meg a fészküket.

Lali előbb ért a tóhoz. Mindketten belevetették magukat, de a víz sekély volt. Belegázoltak, amennyire csak tudtak, és a fejüket is a felszín alá nyomták. Amikor már nem tudta tovább visszatartani a lélegzetét, Bez kidugta a fejét. Azonnal kapott egy újabb csípést. Látta, hogy Lali is feljön a felszínre. Gyorsan merített egy maréknyi iszapot, és szétkente a levegőért kapkodó nő fején és nyakán. Aztán újra lemerültek.

Mire legközelebb feljöttek, a méhek továbbálltak.

Bezt több csípés is érte, de Lalit csak kettő vagy három.

Kijöttek a tóból, és lemosták magukról a védelmező sár nagyját.

– Most pedig nézzük meg a fészket – mondta Bez.

Visszatértek a halott fenyőhöz. A méhek ott köröztek a bejárat körül, amelyet részben elzárt a még mindig füstölgő máglya. De a rovarok láthatóan lassúak és bizonytalanok voltak, mintha elkábultak volna.

Bez néhány hosszú ág segítségével eltávolította a máglya maradékát. Az üregben még mindig gomolygott a füst, a méhek cél nélkül keringtek. A fészkük ott volt előttük, mégsem ismerték fel.

Bez tétován bedugta a kezét, készen rá, hogy azonnal ki is rántsa, ha kell. De a méhek nem csípték meg. Körbetapogatózott, és meg is találta, amit keresett: egy ragadós masszát. Kihúzta.

– Ezt nézd! – kiáltotta diadalmasan Lalinak. Egy sötét árnyalatú lép volt, amelyikből csöpögött a sárga méz. – Megkóstolod? Vegyél csak!

A nő beledugta az ujját a folyadékba, majd a szájához emelte.

– Az istenekre, ez valami csodás! – sóhajtotta.

– Fogd a lépet. – Bez átadta neki. – Tedd rá egy hárslevélre, hogy ne csöpögjön le a földre, mert akkor csak kárba vész. – Benyúlt a fába, és kiemelt még kettőt. – Három. Szerencsések vagyunk. – Ezeket is rátette egy levélre.

– Meg kell osztanunk a többiekkel – mondta Lali vágyakozó hangon.

– Meg is osztjuk.

Visszamentek a faluba, amely házak csoportja volt egy kiszáradt patak mellett. Lali megkínálta mézzel a gyerekeket, és hamarosan valóságos tömeg gyűlt köréjük.

Bez benézett a kunyhóba, ahol általában aludni szokott. Ott volt a testvére, Fell, az ő fiatalabb, alacsonyabb, jóképűbb változata, valamint Gida, egy kedves és vonzó nő, akit mindketten nagyon kedveltek.

Fell és Gida a hátukon feküdtek egymás mellett, látható elégedettséggel. Valószínűleg nemrég fejezték be a szeretkezést.

– Lalival sétálni voltunk – mondta nekik Bez. Gida Lali anyja volt. – Kifosztottunk egy méhodút.

Mindketten megkóstolták a mézet, az élvezet kiült az arcukra.

Bez újra kiment, és elkezdte szétosztogatni a mézet.

Szerencsés nap volt.

*

Néhány nappal később Lali könnyekben úszott. Gida, az anyja a vállát átkarolva próbálta megnyugtatni. Elkeseredésének oka ott feküdt előttük a földön: egy elpusztított és félig felfalt kutyakölyök.

A faluban több kutya is élt. Figyelmeztettek az idegenekre, és lelkesen csatlakoztak bármilyen vadászathoz. Igazából egyik sem tartozott senkihez, de időnként valamelyik csatlakozott egy emberhez, akit onnantól fogva mindenhová követett. Bez észrevette, hogy a Lali korabeli lányok kifejezetten szeretnek maguknak kiválasztani egy kölyköt.

Gida is megerősítette megfigyelését.

– Nagyon szerette ezt a kiskutyát.

– Vajon mi ölhette meg? – tűnődött Bez. A farkasok ritkán közelítették meg az emberi közösségeket. Lehetett agresszív vaddisznó, de azok olyan veszélyesek voltak, hogy az erdőlakók azonnal hajtóvadászatot indítottak és megölték őket, amint betévedtek az erdőbe. Valószínűleg egy kis testű sólyom tette, amelyik az erdőben vadászott.

Ekkor észrevett valami szokatlant a földön. Egy nagy állat ürülékének tűnt. Négy nagy, barna rög – túl nagy ahhoz, hogy farkasé vagy vaddisznóé legyen.

Azonnal feltámadt benne a remény. Ha igaza van, az erdőlakókat nagy szerencse érte.

Lali abbahagyta a szipogást.

– Mi volt az? – kérdezte.

– Szerintem medve – felelte Bez.

– Még sosem láttam medvét.

– Én sem – mondta Gida.

Bez felvett egy ürülékdarabot, és kettétörte. Megemésztetlen leveleket és bogyókat talált benne.

– Egy medve, amelyik mostanában nem sok húst evett.

– Mint mi – jegyezte meg Gida.

– Egy medve ölte meg a kedvenc kiskutyámat? – kérdezte Lali.

– Azt hiszem. – Bez körülnézett, újabb jelek után kutatott. Néhány lépéssel távolabb egy kidőlt fát látott, amelynek a kérgét szinte teljesen letépték.

– Egyértelműen medve. Ezt nézzétek.

– Egy kidőlt fa – állapította meg Lali. Aztán eszébe jutott, hogy a mézet tartalmazó, halott fenyővel kapcsolatosan is tévedett. – Vagy talán több annál.

Bez elmosolyodott.

– A medve hántotta le a kérget a karmaival.

– Miért? – Lali gyorsan magához tért a gyászából.

– Egy halott fa kérge alatt általában férgek rejtőznek. A medvék szeretik őket.

Továbbmentek.

– A medve valószínűleg olyan helyen élt, ahol elfogyott a víz, és kétségbeesésében jött be az erdőbe. Nyilvánvalóan a mi tavunkból iszik.

– Soha többé nem megyek a tóhoz – jelentette ki Lali.

– Nézzük meg – javasolta Bez.

Amikor odaértek, hosszan vizsgálták a sarat a tó partján, nyomokat kerestek. Gida megmutatta Lalinak az őzek és a rókák nyomait.

– Hah, itt van! – kiáltott fel végül.

A medve mancsának lenyomatai a sárban nem sokban különböztek egy meglehetősen széles emberi lábétól. Ugyanúgy öt lábujja volt, de az ujjnyomok előtt apró, jellegzetes karomnyomok is látszottak.

Bez összevonta a szemöldökét.

– A széles mancs teljesen kifejlett állatra utal, de a nyom nem mély. Nem nagyon súlyos példány, valószínűleg mert nem jutott elég élelemhez.

– És az egyik karmát is elveszítette, nézd! – mutatta Gida.

Lali lehajolt.

– Ó, igen! A bal lába kisujján.

– Harcolhatott, vagy talán baleset érte.

Lali meglepődött.

– Milyen lény harcol egy medvével?

– Időnként egy másik medve, például amikor egy nőstényért küzdenek. Esetleg vaddisznó. Azok mindennek nekimennek.

– Szólnunk kell a többieknek – jelentette ki Bez.

– Igen – bólintott Gida. – Vacsoraidőben hívjunk össze mindenkit, hogy megbeszéljük.

– Mit kell megbeszélni? – kérdezte Lali.

– Hogy hogyan kapjuk el és öljük meg ezt a medvét – felelte Bez.

*

A vadászatra másnap került sor.

Hajnalban a falu teljes lakossága felkerekedett. Bez nem számolta meg őket – az erdőlakók nem voltak jók a számokban –, de ennyi ember biztosan elegendő egy medve megöléséhez. Bez kifejezetten lelkes volt. Egy nagy medve egy hétig elláthatná hússal az egész falut, persze csak ha sikerül elejteni. Arról sem feledkezhettek meg, hogy hatalmas mancsának egyetlen csapásával végezhetett egy emberrel.

A falu a Mezsgye közelében volt, a tó pedig a falutól nyugatra helyezkedett el. A halott kutyakölyköt még nyugatabbra találták meg. Minden érthető volt. A medve távol akart maradni az emberektől, és olyan utat választott a tóhoz, hogy elkerülje a falut.

Előző este megbeszélték a tervet, amely a szarvasok vadászatán alapult. A férfiak, nők, gyerekek és kutyák széthúzódtak, és sort alkotva lépdeltek előre az erdőben. Az emberek egyszerre voltak izgatottak és ijedtek. Bez és Fell a vonal közepe táján haladtak, Gida és Lali mellett. Két tapasztalt vadász, Omun és Arav voltak a széleken, a vonal végénél.

Az erdőlakók közösségének nem voltak vezetői. Itt nem voltak bölcsek, nem volt Nagy Ember, senkinek sem volt joga parancsot adni bárki másnak. Ám mindig akadtak erős személyiségek. Bez és Gida csak akkor mondták meg az embereknek, hogy mi a tennivaló, amikor kérdezték őket – ám ilyen nem történt gyakran.

Fell kutyája is velük tartott. Minden kutya kis farkasra hasonlított, de Fellé nagyobb volt a legtöbbnél, és dús bunda borította. A pásztorok elnevezték a kutyáikat, de az erdőlakók nem: a gondolatot is nevetségesnek tartották.

A vadászcsapat egyenletes tempóban mozgott előre, az emberek a veszély ellenére sem tétováztak. Mindenkinek a látóterében volt legalább egy vadász, így nagyjából tartani tudták a vonalat, a megnyugtató hatásról nem is beszélve. Senki sem akart egyedül lenni, amikor megpillant egy medvét.

Olyan halkan lépdeltek, ahogy csak tudtak, a kutyákat pedig megtanították, hogy ne ugassanak, amíg meg nem érzik a prédát. A vad természetesen meghallja majd a közeledésüket, hiszen az állatoknak jó a hallásuk, de minél később kerül rá sor, annál jobb.

Elhaladtak a tó mellett, Lali büszkén mutatta meg a nyomokat Fellnek. Valamivel távolabb ott volt a lehántott kérgű fa és az ürülék is. A medve már ideszokott, itt bujkált valahol az erdőben, és fenyegetést jelentett.

Bez folyamatosan kereste a további jeleket. Egy nyárfánál megállt, és néhány letépett levélre mutatott.

– A medve erre jött. Leveleket evett. Közel járhatunk.

Nem sokkal ezután Fell kutyája izgatottá vált. Nem ugatott, de ide-oda futkosott, és a földet szaglászta.

– Megérezte a medvét – mondta Fell.

Bez megpillantott egy kilapított páfrányt.

– Már menekül előlünk. Nézd, azt sietségében taposta le. – Érezte a közelgő, talán csak néhány pillanatnyira leselkedő veszély feszültségét.

Távoli ugatást hallott, mintha egyszerre jött volna jobbról és balról is. A vonal végén lévő kutyák is megérezték a medve szagát, és elindultak felé. Az emberek követték őket.

Közeledtek.

Bez egy alacsony bokrokkal borított területre ért, amely fiatal, sűrű bükkösben ért véget. A fák olyan közel álltak egymáshoz, hogy versenyezniük kellett a napfényért. Intett a többieknek, hogy álljanak meg. A medve abban a ligetben volt. Megpróbált átvágni rajta, de a fák sűrűsége miatt elakadt.

A bestia sötétbarna volt, majdnem fekete, és közepes méretű – a hátsó lábaira állva körülbelül olyan magas lehetett, mint Lali. Bundája ernyedten lógott a testéről, mintha éhezne. Lihegett a futástól, nyitott pofájából nyál csorgott, éles szemfogai ölésre szolgáló kovakő nyílhegyekként csillogtak. Megfordult, Bezre nézett, és mély torokhangon morgott – a hang Bez szívében vibrált. Mintha a medve gyűlölte volna őt.

Fell kutyája ugatott, de nem ment közelebb.

Lali eldobott egy követ, de a dobás rövidre sikerült.

– Várj, míg közelebb érünk – mondta neki Gida.

A megszállottan ugató kutyák jobbról és balról is megérkeztek a tisztásra. Az egyik nekiugrott a medvének, vicsorogva szelte át a levegőt, hosszú karmú mellső lábait előrenyújtotta. A medve a méretéhez képest sokkoló sebességgel suhintott egyet emberfej méretű mancsával, a kutya pedig a földre zuhant, és ott is maradt mozdulatlanul.

A többi kutya elhátrált.

– Ez gyors volt – mondta Lali remegő hangon.

A kutyák félkört formáltak, és háttal a bükköshöz szorították a medvét. Most már csapatként dolgoztak. Hárman vagy négyen megrohamozták a prédát balról, majd gyorsan visszavonultak, mielőtt elérhette volna őket. Közben a többiek jobbról támadtak, odarohantak és haraptak egyet, majd gyorsan el is iszkoltak, mielőtt a medve feléjük fordult. A vadállat vakkantott egyet, a hang sokkal mélyebb volt a kutyák ugatásánál. Láthatóan elfogadta, hogy az életéért kell harcolnia.

Bez nyílvesszői siralmasan hatástalannak bizonyultak, és ugyanez volt elmondható a többi vadászra is. A medve fejét vagy mellét eltaláló vesszők átfúrták a bundát és a bőrt, de aztán meglehetősen ártalmatlanul lepattantak. A medve maga húzta ki azokat, amelyek áthatoltak lábai bőrén. A háta jó célpont lett volna, de többnyire felegyenesedve állt támadóival szemben. Az ideális megoldásnak egy súlyos torok-vagy gyomortalálat tűnt, de eddig erre nem került sor.

A medve egy idő után el fog fáradni, de a kutyák hamarabb.

Bez közelebb húzódott, a többiek követték. A nyílhegyek egyre mélyebbre fúródtak. A medve több sebből vérzett, de folytatta a harcot, és hamarosan már több kutya feküdt a földön, holtan vagy haldokolva. Azonban Bez úgy gondolta, a vérveszteség hamarosan legyengíti a medvét.

Erre mintha a medve is rájött volna. Okos állat volt. Bez rég halott apja egyszer azt mondta, a medve a legintelligensebb az összes állat közül. De mit fog vajon tenni?

Egy pillanat múlva megtudta.

A medve négy lábra ereszkedett, leszegte a fejét, és rohamra indult.

Az első elrugaszkodásával máris jelentős távolságot tett meg, és egyre gyorsulva rohant előre. A kutyák utánaeredtek. Az állat Bezék felé tartott. A férfi gondolkodás nélkül, fél kézzel felkapta Lalit, és oldalra vetődött. A szeme sarkából látta, hogy Fell és Gida a másik irányba ugranak.

Erős szagot érzett, ahogy a medve elrobogott mellette.

Nem támadott meg senkit, csak a menekülés foglalkoztatta.

„Ugye nem most fog kicsúszni a kezeink közül?” – gondolta csalódottan Bez.

A medve keresztültört az aljnövényzeten, kikerülte a fákat, és szétlapított mindent, ami az útjában állt. A kutyák követték, az emberek pedig a nyomukba szegődtek. A növényzet lelassította a vadat, a kutyák könnyen utolérték, és menekülés közben bele-belemartak a hátsó lábaiba.

A medve most hangos, éles hangot hallatott, mintha egy óriási csecsemő sírt volna fel.

A vadászok elég közel értek, hogy újra bevethessék íjaikat, és több találat is érte az állat széles hátát. Lelassult. „A végét járja” – gondolta Bez reménykedve.

A medve megállt, megfordult, és tett néhány gyenge kísérletet a kutyák elkergetésére. Fell nagy testű kutyája célba vette a nyakát, átcsúszott a mancsok között, és a préda torkába mélyesztette a fogait. A medve odacsapott, karmaival véres árkokat szántott a vastag bundába. A kutya állkapcsa azonban már összezárult, és nem engedett. A medve újra négy lábra ereszkedett, és hevesen megrázta magát, de nem tudott megszabadulni támadójától. Nyakából vér csorgott a kutya orra mellett, lecsöpögött a növényzetre. A küzdelem egy ideig még folytatódott, aztán a medve megingott. Az egyik mellső lába megbicsaklott, aztán a másik is, és elterült a földön.

A kutyák azonnal odarohantak lakomázni, de a vadászok gyorsan közbeléptek, és elzavarták őket onnan, mielőtt tönkretették volna a tetemet.

A medve és Fell kutyája is halott volt.

Bezt elöntötte a megkönnyebbülés érzése.

A vadászok szemügyre vették zsákmányukat. Meglehetősen sovány medve volt. Fell előszedett egy kovakő kést, és felhasította a gyomrát. Kifordította a beleket, és odavetette a kutyáknak: ez volt az ő jutalmuk. Azonnal rávetették magukat a lakomára.

Fell ezután nekilátott a tetem megnyúzásának, lefejtette a bőrt, késével ügyesen elválasztotta a prémet a hústól. A bunda jövő télen majd melegen tart egy szerencsés embert.

Amikor végzett, már mindenki láthatta, milyen kevés húst sikerült szerezniük. Ma este megfőzik, és jut mindenkinek, de másnapra biztosan semmi nem marad belőle. Holnaptól ismét éhezni fognak.

*

Bez, Gida és Fell másnap reggel leültek a földre a falu közepén. Ez annak a jele volt, hogy tanácskozást akarnak tartani. A többiek kettesével-hármasával csatlakoztak hozzájuk, nem siettek, mert az erdőlakók ritkán kapkodtak. Leültek vagy lefeküdtek a földre, beszélgettek, várakoztak.

Amikor mind összegyűltek, Bez megszólalt:

– A szarvasok vándorlása megmenthet minket az éhezéstől.

A Nagy Síkság szarvasai minden évben átvándoroltak az Északnyugati Dombokhoz a friss, tavaszi fű miatt. Ez azt jelentette, hogy elhagyták az erdő nyújtotta menedéket, és nyílt terepen keltek át. Éjszaka vonultak, így nehezebb volt vadászni rájuk. Azonban az erdőlakók már kiismerték a mozgásukat, és vártak rájuk.

– Csakhogy a múlt évben nem tapasztaltuk a szokásos jeleket, amelyek figyelmeztetni szoktak minket a vonulás kezdetére – folytatta Bez –, és talán ez az év is hasonló lesz.

A siker azon múlt, hogy tudják, mikor vonulnak a szarvasok. A szokásos jel a friss fű megjelenése a síkságon, de az elmúlt évben ez nem történt meg – nyilván az aszály miatt –, és az erdőlakók elszalasztották a lehetőséget.

– Azt hallottam, a Szentély papnői ismerik az év minden napját, és meg tudják mondani előre, mikor fialnak a birkák, és mikor lehet bogyókat, almát és gyökereket gyűjteni.

Látta, hogy többen bólintanak. Ők is ugyanezt hallották. A papnők természetfeletti lények voltak. Omun, a képzett vadász megszólalt: – Egyikünk megkérdezhetné őket.

Bez bólintott.

– Olyasvalaki kell, aki beszéli a pásztorok nyelvét – folytatta Omun.

Bez ismét bólintott. Omun sorolta fel az érveket helyette, aminek kifejezetten örült.

– Ha gondoljátok, én beszélek a papnőkkel – ajánlotta fel.

– Igen! – helyeseltek többen is.

– Elviszem magammal a testvéremet, Fellt is, hogy legyen társaságom. Ő is beszél egy keveset a pásztorok nyelvén.

Senki sem tiltakozott.

– Akkor hát döntöttünk – mondta Bez.

– Legyetek óvatosak – intette őket Gida.

11

Sok idős ember betegedett meg az aszályban, és köztük volt Soo is, a főpapnő. A mindenkit legyengítő, szegényes étrend az idősek számára végzetes következményekkel járhatott.

Soo a házában maradt, Ello vitte neki az ennivalót. A papnők felfigyeltek rá, hogy Soo étrendje megváltozott, a szokásos hús helyett inkább levest és puha gyümölcsöket evett. Ez arra utalt, hogy már nem képes elfogyasztani a korábbi ételeit, és ebből levonták a következtetést: lehet, hogy a főpapnő haldoklik.

Joia szomorú volt. Soo belelátott a szívébe, megértette őt, és gyorsan felismerte, hogy neki másfajta életre van szüksége, mint a többségnek. Ani, Joia anyja szintén megértette a lányát, de Soo ennél tovább ment: ő el is fogadta.

Mások is hasonlóan éreztek. Soo bölcs volt és kedves. Nem akadt hozzá hasonló a papnők közösségében.

Egy reggel közölte, hogy szeretne beszélni mindannyiukkal, és a papnők összegyűltek a háza előtt. Joia Sary mellett ült – az egykori bizonytalan növendék magabiztos nővé érett, aki gyógynövényeket gyűjtött, és azokból főzeteket készített.

Ello egy fatönkkel a kezében lépett ki Soo házából, a tuskót letette az ajtó elé. Egy olyan ember magabiztossága áradt belőle, aki tisztában van a sorsával.

Ello ezután kihozta Soot is, és segített neki letelepedni a tuskóra. Joiát megdöbbentette Soo szinte teljesen haj nélküli fejének és csontos vállának látványa. Látta, hogy a többi papnő is ugyanúgy meglepődött.

– Csaknem hatvan nyárközép óta vagyok itt – kezdte Soo.

A hangja halk volt és erőtlen, mindenki közelebb húzódott.

– Túléltem számos aszályt – folytatta –, de azt gondolom, ez lesz számomra az utolsó.

Tiltakozó mormolás hallatszott. Senki sem akarta, hogy elmenjen.

– Sosem sikerült megvalósítanom nagy tervemet, a Szentély újjáépítését kőből. De talán majd valaki, aki utánam jön, megteszi.

Elhallgatott, és mélyről, szárazon felköhögött. Joia a végzet hangjának hallotta, amiből talán már nem tud felépülni. Saryra pillantott, aki diszkréten bólintott: a köhögésből ő is arra következtetett, hogy nagyon súlyos a helyzet.

– Ami pedig annak kérdését illeti, hogy ki következik utánam, ezt nektek kell eldöntenetek. Ne feledjétek, hogy egyhangú döntésre van szükség. Egy főpapnőnek mindenki egyöntetű támogatását kell élveznie.

Joia megrémült a gondolattól, hogy mindannyiuknak egyet kell érteniük. Jelenleg huszonnyolc papnő volt, nem számítva a növendékeket, akik nem szólhattak bele a főpapnő megválasztásába.

Soo folytatta:

– De mindenki számára egyértelműnek kell lennie, hogy csak egy komoly jelölt jöhet számításba: Ello, aki már most második főpapnő.

Joia elkeseredett. Ello rideg volt és szívtelen. Meg fogja változtatni a Szentély hangulatát. Zsarnokként fog viselkedni.

Soo tévedett: egyáltalán nem volt nyilvánvaló, hogy Ello lesz az utódja. Egy haldokló főpapnő pedig nem választhatta meg, hogy ki kövesse őt.

– Határozottan javaslom… – Soo ismét köhögött, de ezúttal nem tudta abbahagyni. Végül intett Ellónak, aki visszatámogatta őt a házba.

A papnők azonnal beszélgetni kezdtek.

– Nem vagyok biztos benne, hogy csak egy alkalmas jelölt van – mondta Sary Joiának.

Joia örült, hogy valaki más is így gondolkodik.

– Erre Ello vette rá Soot.

– Ello és Soo már a mi születésünk előtt is szerették egymást. Ello egykor talán kedves volt és vidám, Soo pedig még mindig imádja azt a lányt, aki Ello volt régen. Mindenesetre Soo élete szerelmére akarja hagyni a főpapnői pozíciót. Ez nagyon kedves tőle, de nekünk nem muszáj belemennünk.

– Így van. – Joia szerette volna ezt jobban átgondolni, mielőtt beszélgetésbe bocsátkozik róla. Igazából volt egy másik alkalmas jelölt is, mégpedig ő maga. A kérdés csak az volt, hogy mihez kezdjen ezzel az elgondolásával.

Számára ez nem csupán arról szólt, hogy ki lesz a főpapnő, hanem a Szentély kőből történő újjáépítéséről is. Majdnem tíz nyárközép telt el azóta, hogy Dallo mindenkit meggyőzött a feladat teljesíthetetlen voltáról. Eljött az idő, hogy újból megpróbálják.

Beszélnie kellett Sefttel.

Favágás közben talált rá. A férfi kidöntött egy kőrist, amelyet kemény fája miatt előszeretettel használtak az építkezéseknél, és éppen az ágait vágta le egy fényes, fekete kovakő pengéjű, hosszú nyelű fejszével. Vele volt legidősebb gyermeke is, Ilian, aki hamarosan betölti a tizedik nyárközepét. Ő egy kovakő késsel a vékony, lombos ágakat vagdosta le a szarvasmarháknak. A fiú a korához képest erős volt, és máris látszott, hogy jó ács lesz belőle, ahogy azt Seft is büszkén újságolta mindenkinek.

Seft abbahagyta a munkát, amikor meglátta közeledni Joiát.

A papnő köszöntötte, és rögtön a tárgyra tért:

– A főpapnő haldoklik.

– Soo? Sajnálattal hallom.

– Ez lehet az a pillanat, amikor felélesztjük a kő-Szentély tervét. Ha Ello lesz a főpapnő, akkor ez nem történik meg. Ha engem választanak, akkor igen.

– Nagyszerű – bólintott Seft. – Mit kell tennünk?

– Meg kell győznünk a papnőket, hogy itt az idő. Ha ezt elfogadják, engem akarnak majd a vezetőjüknek.

Seft letette a fejszét, és leült a kőrisfa törzsére. Joia mellé telepedett.

– Elmondhatjuk nekik, hogy megtaláltam a legjobb utat a kőtömbök átszállítására a Kővölgyből a Szentélyig.

– Ez nagyon fontos.

– De mi van, ha megkérdik, hogyan találunk embereket a kövek vonszolásához?

– Ezen már gondolkodtam. Folyóvölgy lakossága körülbelül négyszáz fő, de ha nem számoljuk a gyerekeket, az öregeket, a betegeket és a távollévőket, alig kétszáz, ami nem elég. Máshonnan kell embereket szereznünk.

– És azt hogy oldjuk meg?

– Évente négyszer hatalmas tömeg érkezik a szertartásokra. A nyárközepi a legnépszerűbb, olyankor van, hogy ezren is jönnek.

– Én nem tudom értelmezni a papnők számait.

– Az ezer sokkal több annál, mint amennyire egy kő elvontatásához szükségünk van.

– De hogyan fogjuk rávenni őket, hogy segítsenek? – Seft mestere volt a tárgyaknak, de az emberek meggyőzésére nem volt alkalmas.

Joia azonban igen.

– Majd beszélek velük a szertartás után. Megmondom nekik, hogy ez szent küldetés, amit az istenek kérnek tőlünk. Hogy a szertartás, illetve a hozzá tartozó lakoma és ünnepség kiterjesztése. Hogy énekelni és táncolni fogunk, miközben végigvonulunk a Kővölgyön. Imádni fogják az ötletet, főként a fiatalok.

Seft bólintott.

– El tudom képzelni.

– Megtehetjük minden évben, a nyárközepi szertartás után. Idehozunk évente néhány követ, amíg elegendő össze nem gyűlik.

– Az emberek ugyanúgy fogják várni a vonulást, mint magát a rituálét.

– Abban biztos vagyok.

Seft bólintott.

– Szóval akkor a papnők elé visszük a dolgot?

– Igen.

– Mikor?

– Amíg Soo él, inkább ne híreszteljük. A hamvasztása után, amikor a papnők komolyan elkezdenek gondolkodni az utódláson, együtt beszélünk velük.

– Rendben.

Joia feldobódva távozott, és visszatért a Szentélyhez.

Duna már várt rá. Az ígéretes növendék jó kedélyű lány volt, csodálatos énekhanggal. Joia ma a nap-és holdfogyatkozásról akart beszélni neki. Minden mást kizárt az elméjéből.

– A nap és a hold fogyatkozása egyaránt előjel – magyarázta. – Árvizek, járványok és földrengések előhírnökei. A fogyatkozás nélküli év mindig békés. Ha sok van belőle, az veszélyes. Ezért tudnunk kell, mely évek lesznek veszélyesek számunkra.

Ahelyett, hogy a központi fakörbe mentek volna, Joia a külső, kékkő körhöz, a földsánc tövébe vezette Dunát. Mindegyik kő magasabb volt egy embernél.

– Hogyan kerültek ide ezek a nagy kövek? – kérdezte Duna. – Elképesztően nehezek lehetnek.

– Senki sem tudja. Talán a folyón úsztatták le őket tutajokon.

– Akkor is el kellett hozni őket idáig a folyótól.

– Ez még jóval azelőtt történt, hogy a ma élők közül bárki megszületett volna. De a köveket úgy kellett idevonszolni, valószínűleg kötelekkel.

– Nehéz lehetett.

– Az biztos. – Joia érdekesnek találta a beszélgetést, de neki most tanítania kellett. – Megszámoltad, hány kékkő szikla van itt?

– Igen – felelte lelkesen Duna. – Ötvenhat.

– Pontosan.

– Azt mondták nekünk, meg kell számolnunk mindent, amit látunk.

– Nagyszerű alapelv egy papnőnek. A legtöbb táncunk a fakör körül zajlik, és ezek a napról mesélnek nekünk. A huszonnyolcadik és ötvenhatodik kékkő oszlop pedig egy vonalban van a felkelő nappal nyárközép napján, de ennek ellenére ez a kör jórészt a holddal van kapcsolatban. Ráadásul az ötvenhatos szám nagyon fontos a hold tanulmányozása szempontjából.

Joia nem tudta, hogy a Holdistennő miért pont ezt a számot választotta. Az ötvenhat a huszonnyolc kétszerese volt, és sokan azt gondolták, hogy egy holdhónap huszonnyolc napból áll, de ez nem egészen így volt: egy ciklus az újholdtól a következő újholdig huszonkilenc és fél napot számlált.

A lényeg, hogy az emberek, akik végrehajtották a hatalmas feladatot, és a Szentélyhez hozták a kékkő köveket, ismerték az istennő titkos számát, és Joia erről akart mesélni Dunának.

– Némelyik kő tövénél agyagkorong van elhelyezve.

– Hatnál – bólintott Duna.

– Igen. Meg tudod mondani az elrendezés elvét?

– Igen! – felelte lelkesen Duna. – Minden kilencedik kőnél van egy korong… nem, minden tizediknél! Nem…

Joia megszabadította szenvedésétől.

– A közök így következnek: kilenc, kilenc, tíz, kilenc, kilenc, tíz. Ha ezeket összeadod, ötvenhat jön ki.

– Ó!

– Minden évben minden korongot hátrébb helyezünk egy oszloppal. Ez egy különleges tánc, amit mindig éjjel, teliholdnál járunk el.

Duna bólintott. Joia látta, hogy felfogja, amit hall, de nem érti, miért van erre szükség.

– Amikor egy korong kerül a huszonnyolcadik vagy az ötvenhatodik oszlophoz, akkor fogyatkozás lesz, a holdé biztosan, de talán a napé is.

Duna lenyűgözve hallgatta.

– De mit tehetünk mi? Nem akadályozhatjuk meg az árvizeket vagy a járványokat.

– Megmondjuk az embereknek, hogy legyenek óvatosak. Ne kezdjenek háborúba, ne költözzenek új házba, ne utazzanak vízen keresztül. Ne vállaljanak szükségtelen kockázatot. Meg szokták fogadni a tanácsot.

Duna rövid tétovázás után megszólalt:

– Kérdezhetek valami másról?

Ez gyakran megtörtént. A növendékek, akiket Joia tanított, sokszor kértek tőle tanácsot személyes problémákkal kapcsolatban, mert azt hitték, annak is a szakértője.

– Üljünk le – mondta, és elindult a földsánchoz. – Miről van szó?

– Ellóról.

Joia magában felnyögött. Tudta, mi következik.

– Folytasd.

– Lefekvéskor odajött hozzám, és megkért, hogy menjek át vele az üres házba.

A legtöbb embert nem zavarta, ha látták szeretkezés közben, kivéve, ha valami szégyenletes dolgot tettek – például fiatalokat csábítottak el. Ello nem szerette a helytelenítő tekinteteket. Az sokat rontott az élvezeten. Éppen ezért üresen tartott egy házat az éhsége csillapítására.

Hogy teljesen egyértelművé tegye a helyzetet, Duna kifejtette:

– Azt akarta, hogy szeretkezzek vele.

– Te nagyon vonzó lány vagy.

Duna szemébe könnyek gyűltek.

– Sajnálom, de én nem kedvelem őt.

– Ne aggódj. – Joia megsimogatta a vállát. – Ha nem akarsz, nem kell vele elmenned.

– Nem? – Duna ezt nehezen tudta elhinni.

– Egyáltalán nem.

– De ragaszkodott hozzá. Megfogta a kezem, és elrángatott. Fájt.

– Ó, kedvesem! – Ez jellemző volt Ellóra. Körülbelül évente egyszer belebolondult valamelyik növedékbe, és második főpapnői pozícióját kihasználva megfélemlítette szegény lányt. Egyes növendékek úgy távoztak, hogy döntésükre nem tudtak meggyőző magyarázattal szolgálni, és Joia gyanította, hogy csak Ellótól akartak menekülni.

Joia ezt elmondta Soonak is, de a főpapnő nem tett semmit. Akármilyen erős személyiség is volt, Ellónak bármit elnézett.

– Ha újra szól, mondd meg neki, hogy beszéltél velem, és azt mondtam, visszautasíthatod.

– Az megállítja majd?

– Régen megállította. De ha továbbra sem hagy békén, szólj nekem, és magam beszélek vele.

– Nagyon köszönöm.

„Nem hagyhatom, hogy Ello legyen a főpapnő – gondolta Joia. – Akkor még nagyobb hatalma lenne, és még több fiatalt zaklatna. Csinálnom kell ezzel valamit, függetlenül attól, hogy mi lesz a kő-Szentéllyel.”

– Te annyira kedves vagy – hálálkodott Duna. – És okos. Neked kellene lenned a főpapnőnek.

– Az emberek azt mondják, túl fiatal vagyok – mondta Joia álszerényen.

Duna a fejét rázta.

– Az összes növendék szeret téged. Annyira csodálatos vagy!

Joia elmosolyodott. Sosem gondolta magát csodálatosnak.

– Ha te akarnád, bármelyikünk elmenne veled – tette hozzá Duna.

Joia megdermedt. Tudta, mi következik. Ezt a beszélgetést lefolytatta már, nem is egyszer. Duna most ki fogja nyilvánítani a szerelmét.

Gyorsan cselekedett, hogy más irányba terelje a beszélgetést.

– Hadd mondjak el neked valamit. – Duna keze közben a térdére vándorolt, ő viszont finoman elvette onnan. – Anyám tizenhét nyárközépen át volt özvegy. Amikor apám, Olin meghalt, mindenki azt mondta neki, keressen másik férfit, akit szeretni tud. Sosem tette meg.

– Miért nem? A legtöbb nő így tenne.

– Azt mondja, vannak köztünk olyanok, akik egész életükben csak egy embert tudnak szeretni. Számára az az egy ember apám volt. Nem tudta rávenni magát, hogy valaki mást akarjon. Egy másik férfi mindig csalódás lett volna számára, akármilyen szerethető is, csak mert ő nem Olin. Így hát egyedül maradt… még az ünnepség éjszakáján is.

– Micsoda szerelem!

– Azt mondja, ő egyemberes nő. És én rá hasonlítok. Nem tudom, hogy férfira vagy nőre várok, de az biztos, hogy még nem találkoztam azzal, aki hozzám való. De amikor megtörténik, boldog leszek.

*

Bez és Fell nagy reményekkel indultak el. A papnők segítségével talán megmenthetik a törzset.

Fell a megölt medve fogaiból készített nyakláncot viselte. A négy hatalmas, íves fog lenyűgöző látványt nyújtott.

Bez korábban kétszer kelt át a Nagy Síkságon. Mindig elcsodálkozott azon, hogy a pásztorok állandóan dolgoznak – a férfiak, a nők, de még a gyerekek is. A földművesek még rosszabbak voltak. Mi értelme a munkájuknak, amikor az erdőben ott vannak a szarvasok, a fákon pedig mogyoró terem?

Most ugyan kevés volt a szarvas és a mogyoró, de a pásztorok és a földművesek sem boldogultak jobban, mint az erdőlakók. Bez döbbenten látta az éhen és szomjan halt szarvasmarhák sovány tetemeit a síkságon – az időjárás ellen vívott harc veszteségeit.

– A pásztoroknak mindenféle szabályaik vannak az együttlétre vonatkozóan – mondta Bez séta közben. – Nem mehetnek el a nagynénjükkel, a féltestvérükkel vagy a fivérükkel.

– Mi értelme ezeknek a szabályoknak? Miért nem lehetnek együtt minden arra hajlandó nővel vagy férfival, ahogy mi tesszük? Mi baj lehet belőle?

Bez a fejét rázta.

– Tudod, néha a pásztor nők is megkívánják az erdőlakókat.

– Ó, ez undorító! Azok a nők csúfak a hegyes orrukkal meg a világos szemükkel!

– És olyan csontos a lábuk, mint a szarvasoké.

Mindketten nevettek.

Az első este ugyanazt tették, amit Bez az előző útjain: besétáltak az egyik kis pásztorfaluba, kerestek valakit, aki ételt főzött, és leültek a tüze mellé. Bez arra számított, hogy előbb vagy utóbb valaki odanyújt nekik egy tálat, mintha ők is oda tartoznának.

A földműveseknél ez sosem működött, és mint most arra Beznek rá kellett jönnie, már a pásztoroknál sem. Az ételt készítő férfi el is mondta az okát: – Az aszály miatt van. Fejadagokat kapunk, ami csak nekünk elegendő. Ha megosztjuk másokkal, éhesek maradunk. Sajnálom.

Másnap reggel találtak egy kevés vadhagymát, amit menet közben ettek meg. Fell új kutyája este megölt egy egy hónapos őzgidát, és büszkén hozta oda a gazdájának. Megfőzték, és hárman osztozkodtak rajta.

Az erdőlakók ritkán siettek, ezért csak a harmadik napon, délre értek oda a Szentélyhez.

A hely a szertartások idején zsúfolt volt, az emberek a földsáncon kívül kereskedtek, de most teljesen elhagyatottnak tűnt. Valószínűleg mindenki a közeli Folyóvölgy faluban tartózkodott, a síkság legnagyobb településén. De a papnőknek itt kellett lenniük. Bez a falu felé indult, ahol éltek.

Ideges volt. Nagyon fontos beszélgetés várt rá, és meg kellett értetnie magát a pásztorok nyelvén. A pásztorok és a földművesek között senki sem beszélte az erdőlakók nyelvét. Tudta, hogy a legfontosabb papnőt főpapnőnek hívják, és úgy döntött, őt fogja megkeresni.

A papnők nem tartózkodtak a házaikban – a melegben nagyon kevesen éltek odabent, a házak a tél miatt épültek –, Bez és Fell a kis falu közepén találtak rá az egy csoportban ülő nőkre. Hosszú tunikájuk egyértelművé tette, hogy papnők. A férfiak a legtöbb földműveshez és pásztorhoz hasonlóan rövid tunikát viseltek. Csak az út kedvéért vették fel: nyáron normális esetben csak ágyékkötőt hordtak.

Bez örült, hogy ilyen gyorsan megtalálták őket.

A nők elcsendesedtek, amikor megpillantották az erdőlakókat. Egyikük, aki háttal ült az érkezőknek, megfordult, és ijedten felsikoltott; a többiek nevettek, és egy pillanat múltán ő is csatlakozott a nevetéshez.

Miután kimulatták magukat, egy alacsony, magabiztos nő szólalt meg.

– Üdvözöllek. Segíthetünk valamiben?

– A Napisten mosolyogjon rátok – köszönt óvatosan Bez.

– És rád is – jött a válasz.

– Te vagy a főpapnő?

Megint nevettek.

– Nem, nem én vagyok. A nevem Sary.

– Bez vagyok, ő pedig itt a fivérem, Fell. El tudtok vinni minket a főpapnőhöz? Nagyon fontos lenne.

– A főpapnő öreg és nagyon beteg. Attól tartok, nem tud veletek beszélni.

Ez komoly probléma volt. Fell az erdőlakók nyelvén megkérdezte Bezt:

– Mit mondott? Nem értettem.

– A főpapnő túl beteg ahhoz, hogy beszéljen velünk.

– Akkor valaki mással kell beszélnünk.

A nők váltottak egymás közt néhány szót, Bez hallotta, hogy egyikük azt mondja:

– Ello mindent tud.

A többiek látszólag egyetértettek, és az alacsony nő ismét feléjük fordult.

– A második főpapnő segíthet nektek. A neve Ello.

– El tudsz kísérni hozzá?

– Természetesen.

Bez megkönnyebbült.

Sary elvezette őket az egyik kis házhoz, ahol behajolt az ajtón.

– Két erdőlakó van itt, Bez és Fell. Veled szeretnének beszélni.

Bez nem hallotta a választ, és aggódott, hogy az esetleg elutasító lesz. Ő is bedugta a fejét a nyíláson. Egy nagyon idős nőt látott feküdni a földön, mellette egy másik, középkorú nő ült. Úgy sejtette, a fiatalabb lehet Ello. A nő felállt, Bez hátralépett.

Ello kijött a házból. Bez azonnal látta, hogy nincs kedves arca.

– A Napisten mosolyogjon rád – köszöntötte illőn.

A nő ügyet sem vetett rá.

– Mit akartok?

– Arról a helyről jöttünk, amit ti Nyugati Erdőnek hívtok. A törzsünk éhezik az aszály miatt, és…

– Mindenki hasonló helyzetben van – vágott közbe Ello. – Csak az időtöket vesztegetitek, nem tudunk ennivalót adni.

Bezt sértette, hogy koldusnak nézi őket. Kihúzta magát, és a papnő szemébe nézett.

– Nem azért jöttünk, hogy élelmet kérjünk. El tudjuk magunkat látni, amikor a szarvasok vonulnak, ami hamarosan be is következik. De nem tudjuk pontosan, mikor. Úgy hallottam, ti az év minden napját ismeritek. Igaz ez? El tudjátok nekünk mondani, mikor indulnak el a szarvasok az Északnyugati Dombokhoz?

A nő arcizmai megfeszültek.

– Nem azért vagyunk itt, hogy titeket szolgáljunk – mondta megvetően. – A pásztorok ellátnak minket élelemmel, ezért nekik elmondunk dolgokat, de tőletek nem kapunk semmit. Nem kötelességem segíteni nektek. Van elég dolgom. – És már fordult is meg.

Bez úgy döntött, feladja a büszkeségét.

– Kérlek! Éhezünk, és nem kérünk mást, csak hogy mondd el nekünk, amit tudsz!

Ello szó nélkül belépett a házba, és egy vesszőfonattal eltorlaszolta maga mögött a nyílást.

Sary láthatóan szégyenkezett.

– Sajnálom – mondta halkan, és ő is távozott.

Bez kétségbeesett. Eljöttek egészen idáig, hogy végül durva visszautasításban legyen részük. Rettegett a gondolattól, hogy a kudarc hírével kell hazatérnie.

– És most mihez kezdünk? – tette fel a kérdést Fell.

– Nem tudom.

„Jó dolog fiatalabb fivérnek lenni – gondolta Bez. – Ha válság van, csak megkérdezed, mit kellene tenni, és várod a választ.”

– Azt hiszem, a legjobb, ha bemegyünk Folyóvölgybe.

– Nem kapunk ennivalót, ezt már megtudtuk.

Bez a fejét vakarta.

– Talán hajlandóak kereskedni.

– De nincs semmi árunk.

Bez Fell nyakára pillantott.

Fivére megérintette a medvefog nyakláncot.

– Nem!

– Vagy ez, vagy az éhezés.

Fell úgy tűnt, mindjárt elsírja magát, de végül beletörődve bólintott.

– Induljunk.

Rátértek a Szentélytől a faluig vezető útra. Lehajtott fejjel lépdeltek, csalódottak voltak és nagyon éhesek.

Bez a lopáson is elgondolkodott. Úgy döntött, ha lesz rá lehetőség, hogy élelmet lopjon anélkül, hogy rajtakapnák, meg fogja tenni. A testvére nagyon szerette azt a nyakláncot.

A legutóbbi alkalommal, amikor Folyóvölgyben járt, a falu nyüzsgő, virágzó település benyomását keltette, ahol vidám kedélyű, jól táplált férfiak és nők edényeket, szerszámokat és bőrholmikat készítettek. Mindenfelé bűzös, zajos disznók kóboroltak. Most teljesen másféle látvány tárult a szeme elé. Az emberek soványak voltak, és láthatóan kimerültek. Bizonyos helyeken tálakkal és edényekkel a kezükben várakoztak, hogy megkapják a kimért húsadagjukat.

Bez odalépett egy férfihoz, aki az adagokat porciózta.

– A Napisten mosolyogjon rád – köszöntötte.

– Ebből nem kaphattok. Sajnálom.

– És ha cserélnénk? – makacskodott Bez. – Fel tudjuk ajánlani a fivérem nyakláncát.

A férfi nevetett, de egyáltalán nem gúnyosan.

– Egy nyakláncot nem tudok megenni – mondta.

Bez a sorban álló emberekre nézett.

– Bárki? Egy medvefog nyaklánc némi húsért cserébe?

Senki sem akart kereskedni. Bez elcsüggedt.

Egy arra járó falusi odajött Bezhez. Magas fiatalember volt, hatalmas lábán szokatlan varrású cipővel.

– Valóban nagy bajban vagytok, ugye? – kérdezte halkan.

Bez bólintott.

– Gyertek velem, talán tudok segíteni.

Útközben tovább beszélt:

– A nővérem időnként kap vadat, nyulat, mókust, galambot, amire nem vonatkozik a porciózás. Az emberek hozzák a társának. Talán ő tud valamit adni nektek anélkül, hogy a gyermekeitől kellene elvennie.

Elvezette őket egy házhoz, ahol egy rá valamelyest hasonlító nő éppen főzött. Bez udvariasan köszöntötte, és bemutatkozott. A nőt Neennek hívták, jószívű öccsét pedig Hannak.

Amikor Han beszámolt neki arról, hogy az erdőlakók nyakláncért akartak élelmet szerezni, azt mondta: – Ragut készítek egy kis nyúlból. Nem sok hús lesz benne, de örömmel osztom meg veletek.

A két erdőlakó lelkesen bólogatott.

Neen kanalat adott nekik, és szedett az ételből két tálba. Mohón szürcsölték a zsíros szaftot, és rágták az apró húsdarabokat. Bez máris jobban érezte magát, amíg eszébe nem jutott, hogy kudarcot vallott a küldetésével.

Han megkérdezte, honnan érkeztek, és amikor elmondta neki, a fiatalember felvonta a szemöldökét.

– Eljöttetek egészen idáig, hogy elcseréljetek egy nyakláncot?

– Nem. Szarvasra akarunk vadászni, amikor megindul a vándorlás, de nem tudjuk, mikor kelnek útra. Készen kell állnunk, különben elszalasztjuk őket. Azt gondoltuk, a papnők meg tudják mondani nekünk.

– Ebben biztos vagyok. Pont ez az, amit nagyon tudnak.

– De nem hajlandóak segíteni.

Han úgy nézett rá, mintha nem hinne neki.

– De hát ezért vannak itt… hogy megmondják az embereknek, mikor melyik napja van az évnek.

– Nem segítenek nekünk, mert az erdőlakók nem adnak ételt a papnőknek.

– Ez nevetséges. Melyik papnővel beszéltetek?

– Ellónak hívják.

– Ó, így már értem. Az a nő komisz egy teremtés.

– Nem kételkedem benne.

– Figyelj rám, ne adjátok fel a reményt. Van egy másik nővérem is, aki papnő. A neve Joia.

Bez felélénkült.

– Szerinted ő segítene nekünk?

– Ha tud, akkor igen, ebben biztos vagyok. Ő nem olyan, mint Ello.

– Kérlek, vezess minket hozzá! – kérte izgatottan Bez.

– Gyertek velem.

Felálltak, Bez megköszönte Neennek a ragut. Tudta, hogy a pásztorok nagyra értékelik az apró, udvarias gesztusokat.

Bez és Fell Hant követve keresztülsétáltak a falun, és újra nekivágtak a Szentélyhez vezető útnak. Az erdőlakóknak iparkodniuk kellett, hogy igazodni tudjanak Han hatalmas lépteihez. Ilyenek voltak ezek a pásztorok – akkor is siettek, ha nem volt rá okuk.

A papnők falujához érve Han gyorsan megkereste a nővérét. Beznek azonnal megtetszett Joia. Úgy érezte, a dús, hullámos, sötét hajú és kedves mosolyú nő nagylelkű teremtés lehet.

– Bez és Fell szeretne kérni tőled valamit – mondta Han.

– Minden tavasszal szarvasra vadászunk, amikor elindulnak az Északnyugati Dombokhoz – magyarázta Bez. – Nagyon fontos, hogy előre tudjuk, mikor kezdik a vonulást, hogy fel tudjunk rá készülni. Általában ez egybeesik a tavaszi fű előbújásával a síkságon, de ez a jel az aszály miatt már nem megbízható. Azonban az emberek azt mondják, a papnők az év minden napját ismerik. Te tudod, mikor fognak elindulni szarvasok?

– Azt hiszem – bólintott Joia.

Bez ezt nem értette. Vagy tudja, vagy nem tudja.

Joia megérezte az erdőlakó értetlenségét, ezért elmagyarázta:

– Van egy dalunk minden természeti dologról, ami év közben megtörténik: a nyári gyümölcsökről, a zöld bogarakról, a gombákról, a délre repülő madarakról, a tavaszi virágokról, a madártojásokról… tudom, hogy a szarvasoknak is ott kell lenniük valahol.

– Emlékszel, vagy sem? – kérdezte türelmetlenül Han. Bez akarta feltenni a kérdést, de túl udvarias volt hozzá.

– El kell énekelnem a dalt – felelte Joia. – Gyertek velem.

Követték a Szentélyhez. Az éneke nyárközép napjával, az év első napjával kezdődött. Bár Joia apró termetű volt, a hangja betöltötte a kört. Éneklés közben körbetáncolta a Szentélyt, megérintette a farönköket, átsuhant a köztük lévő keskeny réseken. Bez elbűvölten figyelte. A papnő énekelt a nyárról, az őszről, a télről. Végre elérkezett ahhoz az évszakhoz, ami őt érdekelte: a tavaszhoz. Feszülten figyelt, és végre meghallotta:

Negyvennyolc napra a tavaszi átmenettől a szarvasok az Északi Dombokhoz vonulnak.

Két nappal hamarabb, ha a tavasz enyhe, két nappal később, ha az idő ellenséges.

Joia itt elhallgatott.

– Mindent értek, kivéve az első szót – mondta Bez zavartan.

– A negyvennyolcat?

– Azt én sem értem – szólt közbe Han.

– A negyvennyolc nap az négy pásztorhét – magyarázta Joia. Han kíváncsiságát ezzel kielégítette, de Bez továbbra is értetlen ingerültséggel nézett rá. Megkapta a választ, de nem értette.

– Leegyszerűsítem neked – mondta Joia. – A tavaszi szertartástól negyvennyolc nap, az ugyanaz, mint mostantól öt nap. Az aszály nagyon rossz időjárásnak számít, ezért hozzá kell adni kettőt, így lesz hét.

Bez továbbra sem értette.

– Mi nem ismerjük ezeket a szavakat – mondta. Legszívesebben őrjöngött volna. Birtokában volt az ismeret, de mintha nem egy nyelvet beszéltek volna.

Joia türelmesen magyarázott:

– Megmutathatom, hogyan számolj az ujjaiddal?

Bez bólintott. Tudta, hogy a pásztorok így számolnak, a kezük és lábuk ujjaival, és más testrészeikkel. Az erdőlakóknak soha nem volt szükségük erre a szakértelemre – egészen mostanáig.

– Kérem a kezed. Szorítsd ökölbe, de ne erősen. – Joia kihajtotta Bez bal kezének összes ujját, majd a jobb kezén még kettőt. Sorban megérintette őket, úgy sorolta: – Holnap. A következő nap. Az azutáni. Újabb nap. Újabb nap. Újabb nap. És aztán… – Megfogta a hetedik ujjat. – Ez a vadászat napja.

Bez megismételte, amit hallott, aztán odamutatta a kezét Fellnek.

– Jegyezd meg, hátha én elfelejtem. – És újra elismételte a Joiától hallottakat.

Fell ugyanúgy maga elé tartotta a kezét, és visszamondta a szavakat.

– Emlékezni fogok rá – mondta végül.

Most már örültek. Megkapták a választ a kérdésükre. Az utazásuk mégsem volt hiábavaló.

– Még valami – mondta Joia. – A nap és a hold nem szeszélyesek, mindig akkor kelnek és nyugszanak, amikor számítunk rá, de az állatok és a növények nem ennyire kiszámíthatóak. Az időpont a szarvasok vonulásához valószínűleg helyes, de nem olyan biztos, mint a holnapi napfelkelte.

Bez ezt értette. Egy szarvas lehet, hogy egy héten át, minden éjjel elmegy inni a tóhoz, de aznap, amikor ott állsz lesben, hogy végezz vele, nem jelenik meg. Felkészült rá, hogy esetleg csalódnia kell.

– Köszönöm, Joia papnő, az egész törzsem nevében.

– Sok szerencsét nektek – búcsúzott el Joia.

*

Soo aznap éjjel meghalt.

Ello még napkelte előtt felébresztette a többi papnőt, de nem hagyta, hogy bárki segítsen neki megmosdatni és felkészíteni a testet a hamvasztásra. Folyamatosan, vigasztalanul zokogott.

A papnők az oválison belül építették fel a halotti máglyát. Hajnalban hatan bölcsőt formáltak összefűzött karjaikból, és átvitték a testet a házból a máglyához. Fejjel kelet felé letették Soot, miközben mindenki a Napistenhez énekelt.

Ello gyújtotta meg a máglyát.

Utána ünnepélyes csendben álltak. Joia idegesen gondolt arra, mi vár rájuk. Soo Joia egész életében, közel tíz nyárközépen át főpapnő volt. Ez nagy változás lesz. A legfontosabb dolog az ő és a Nagy Síkság népe számára az volt, hogy az év napjainak tudását megőrizzék a következő generációk számára. Ez a legfőbb feladat, akár ő lesz az új főpapnő, akár Ello, akár valaki más. Mert minél többet tudnak, annál jobban tudnak megbirkózni a válsághelyzetekkel, amelyeket az élet vet az útjukba.

Több papnő is zokogott, miközben a füst a magasba emelkedett, és a tetemet elemésztették a lángok. Amikor a nap alsó pereme a horizont fölé emelkedett, a papnők új dalba kezdtek, arra kérték a szél szellemét, hogy vigye magával a főpapnő hamvait. Hamarosan alig maradt belőle, és a nap is felkelt. A hamvasztás véget ért.

Ello még mindig sírva, visszatért a házába. A többiek a nagy, négyszögletes épületbe vonultak, ahol étkezni szoktak. A növendékek füstölt disznóhúst és tyúkhúrból készített salátát hoztak elő. Mindenki leült a földre enni, és megbeszélni, kinek kellene a következő főpapnőnek lennie.

A fiatalabbak Joiát választották volna. Mások inkább azt mondták, egy főpapnőnek szüksége van a korral járó bölcsességre. A legszerényebbek közülük úgy érezték, teljesíteniük kellene a haldokló Soo utolsó kívánságát.

És ekkor megérkezett Seft.

A beszélgetés abbamaradt, és mindenki Joiára nézett. Tudták, hogy Seft a nővére embere volt, valamint az ügyeskezűek vezetője.

– Különleges okból kértem Seftet, hogy ma reggel idejöjjön – jelentette be Joia. – Ha alapos megfontolás után úgy döntenétek, engem kértek fel főpapnőnek, szeretném kőből újjáépíteni a Szentélyt. Ha nem lennék képes erre, nem is akarnék főpapnő lenni.

Elhallgatott egy időre, hogy a szavai leülepedjenek, majd folytatta:

– Tíz évvel ezelőtt Dallo meggyőzött minket arról, hogy ez lehetetlen. Csakhogy Seft nem Dallo, és mindketten úgy gondoljuk, lehetséges felépíteni egy kő-Szentélyt. Ha gondoljátok, azt is elmondom, miért.

Néhányan láthatóan kétkedtek, de mindenki kíváncsi volt.

Joia látta, hogy az egyik idősebb papnő kisurran az ajtón – valószínűleg rohant elmondani Ellónak, mi történik.

– Felderítettem a területet a Kővölgy és a falu között – vette át a szót Seft –, és azt hiszem, megtaláltam a legjobb utat a kövek szállítására. A Kővölgy az Északi Dombok között van, ezért lesznek emelkedők és lejtők, de a meredekebb szakaszokat ki tudjuk kerülni. Utána hosszú síkság következik, majd megérkezünk Folyóháthoz. Itt végigmegyünk a Keleti Folyó partján, ami teljesen sík. És Folyóvölgy előtt ráfordulunk a síkságra, az utolsó szakaszra.

Ez a gyakorlatias beszéd sokkal valóságosabbá és kivitelezhetőbbé tette a tervet.

– Becsléseink szerint körülbelül kétszáz ember kell egy óriási kő elhozatalához a Kővölgyből – mondta Joia. – Seft természetesen megkérdezte tőlem, honnan szerzünk ennyi embert.

Ello ezen a ponton lépett be, Joia azonnal odafordult felé.

– Nagyon örülök, hogy te is csatlakozol hozzánk, második főpapnő. Éppen azt magyaráztam, hol fogunk elegendő embert találni az óriási kövek elvontatásához, hogy újjáépíthessük a Szentélyt.

– Ez engem is felettébb érdekelne – jegyezte meg Ello enyhe gúnnyal a hangjában.

– Nagyon egyszerű. Toborzunk embereket a látogatók közül, akik a nyárközepi szertartásra érkeznek. Megmondjuk nekik, hogy ez szent küldetés, mert igazából az is, és hogy a lakomát és az ünnepséget kiterjesztjük néhány nappal. Tetszeni fog nekik az ötlet. Különösen a fiatalok és erősek számára lesz vonzó.

A papnőknek is az volt, hiszen az emberek mindig is szerették a mindenféle expedíciókat. Izgatottan csevegtek egymás közt egy darabig, majd Ello szólalt meg.

– Mondhatok valamit? – Természetesen nem volt szüksége engedélyre, de úgy tett, mintha elnyomva érezné magát.

Várta a választ, ezért Joia felelt neki:

– Érdeklődve hallgatjuk a mondandód, mint mindig. – A gúny az ő szavaiból sem hiányzott.

– Emlékszem arra a jó tíz évvel ezelőtti napra, amikor Dallo és az ügyeskezűek elvonszoltak egy nagy követ annak a földművesnek a területéről a Keleti Folyó túlsó partján – mondta Ello.

Joia is emlékezett. Az óriási kövek elhozatalával kapcsolatos számításai főként annak a napnak az eseményein alapultak.

A második főpapnő folytatta:

– Mintha az imént azt mondtad volna, hogy a nyárközepi szertartás ünnepségét kiterjesztenénk néhány nappal.

– Igen.

– Azon gondolkodom, elég lesz-e erre néhány nap. Húsz ember egy teljes délutánon át vonszolta azt a követ a mezőről a folyópartig, ami körülbelül egy nyíllövésnyi távolság.

Joia bólintott. Pontosan így volt.

– A Kővölgy kövei sokkal nagyobbak, de te mégis abban reménykedsz, hogy kétszáz ember fogja mozgatni mindegyiket. Egy pillanatra most feledkezzünk meg arról, hogy képes leszel-e összeszedni kétszáz önkéntest. Tegyük fel, hogy a követ körülbelül olyan gyorsan mozgatod, mint ahogy az a húsz ember tette a földműves sziklájával egy nyíllövésnyi távolságon át. Hány nyíllövés is a távolság a Kővölgy és a Szentély között? Száz? Kétszáz? Ez nagyon fontos kérdés, mert minden nyíllövés egy-egy délutánt jelent. Száz nyíllövés az száz délután, vagy ötven nap.

Joia nem végezte el ezt a számítást, és most sarokba szorult. Rá tudja venni az önkénteseket, hogy áldozzanak fel ötven napot az idejükből?

Ello azonban még nem fejezte be.

– Itt mindenki tudja, hogy a Szentély külső faköre harminc álló törzsből és harminc keresztgerendából áll. A belső oválisban öt kereszttartó van, ami még tizenöt törzset jelent. Te most arról beszélsz, hogy idehozunk a Szentélyhez hetvenöt óriási követ a Kővölgyből. – Rövid hatásszünetet tartott. – Lehet, hogy értesz a számoláshoz, de ez a számítás talán túl nehéz számodra, ezért segítek. Ha a kétszáz önkéntesed egyfolytában dolgozik, akkor háromezer-hétszáz és ötven napra lesz szükségük, ami több mint tíz év.

Joia tudta, hogy veszített. Ha ötven nap kell egyetlen kő elhozatalához, a Szentély sosem épül újjá. És most, hogy ezzel mindenki tisztában volt, főpapnő sem lesz belőle.

A beszélgetés folytatódott a papnők között, de a témát nagyjából lezárták. Ello méltóságteljesen elhagyta az épületet, valószínűleg alig tudta palástolni afeletti örömét, hogy eltiporta Joiát. Nem sokkal utána a megsemmisült Seft is távozott.

Joia a nap hátralévő részét csendben töltötte, végezte a feladatait, nem sokat beszélt, belenyugodott a bukásába. Azonban továbbra is aggasztotta, hogy Ello miként fog viselkedni főpapnőként. Az a probléma nem szűnt meg. Úgy döntött, beszél vele, miután nagyon sokat törte a fejét azon, mit mondjon neki.

Késő délután ment el Ello házához. A második főpapnő egy bőrön ült, szeme vörös volt a sírástól.

– Szomorú nap ez mindannyiunk számára – mondta Joia.

– Mit akarsz tőlem?

– Te leszel a főpapnő.

– Igen.

– De van egy probléma.

– Mi lenne az? Hogy te pályázol a helyemre?

– A probléma a kapcsolatod a fiatal növendékekkel, és az, amit az üres házban művelsz.

– Hogy merészeled? – fortyant fel méltatlankodva Ello.

– Te hogy merészeled? – vágott vissza Joia.

Egy ideig csak meredtek egymásra. Végül Ello kapta el előbb a tekintetét.

– Törődnünk kellene a fiatalokkal, nem kihasználni őket saját élvezetünkre – mondta Joia. – Ha főpapnő leszel, nem vetheted be a pozícióddal járó hatalmadat és befolyásodat, hogy elcsábítsd és kényszerítsd a növendékeket. Ez egyszerűen helytelen!

Ello egyszerre tűnt dühösnek és bűntudatosnak.

– Mit akarsz, mit mondjak?

– Ünnepélyes ígéretet várok tőled, hogy felhagysz ezzel.

– Ó, hát persze, ha ragaszkodsz hozzá.

– Ne vedd ezt félvállról! Betartatom veled az ígéreted. Mostantól minden növendék tudni fogja, hogy nem kötelező együtt lenniük senkivel, még a főpapnővel sem. Én beköltözöm az üres házba, így sehol nem fogod tudni kiélni a hajlamaidat. És ha csak egyszer is megszeged az ígéreted, mindenki előtt felfedem az igazságot, és szervezek egy gyűlést, ahol eldöntjük, mihez kezdjünk veled. – Joia tudta, hogy ezt megteheti, bár nem birtokolt semmiféle rangot. Azonban népszerűsége és megbecsültsége révén még mindig elegendő tekintéllyel rendelkezett.

Ello láthatóan dühös volt.

– Gonosz nőszemély vagy!

Joia kíméletlenül folytatta:

– Sehová sem tudsz majd elrejtőzni, Ello.

A második főpapnő váratlanul sírva fakadt.

– Csúf vénasszony vagyok! – szipogta. – Most, hogy Soo elment, már senki sem fog szeretni!

Joia nem tudta, miként reagáljon erre a hirtelen összeomlásra. Harcolni tudott Ellóval, de együttérezni vele nem. Esetleg elmondhatta volna neki, hogy az emberek szeretnék, ha kedves volna hozzájuk, de ezzel nem ment volna semmire. Ello évtizedek óta így viselkedett, és nem fog megváltozni csak azért, mert Joia ezt kéri tőle.

Végül csak annyit mondott:

– Remélem, egyértelmű voltam.

– Kifelé! – kiáltott rá Ello. – Bárcsak elpusztulnál!

*

Gida kiadta az utasításokat a vadászathoz.

– A Kiserdő és az Égererdő közötti résben fogunk lesben állni. A szarvasok szinte mindig itt vonulnak keresztül, mert ez a legrövidebb út az egyik erdőből a másikba. Van ott egy mélyedés, amibe ha behúzódunk, láthatatlanok leszünk a közeledő csorda számára. Vannak, akik még nem vettek részt ilyen vadászaton, őket hadd emlékeztessem arra, hogyan megy ez. Nincs beszéd! A szarvasok hallása jó. És ami a legfontosabb, nincs vizelés és ürítés. A szarvas a szellentést is kiszagolja nagy távolságból. Ha nagyon el kell menni, menjetek az Északi Erdőbe. Az nincs olyan messze, de a növényzet bent tartja a szagot.

Mindenki nevetett. „Gidának van érzéke ehhez – gondolta Bez. – Olyan hangsúllyal adta ki az utasításokat, hogy mindenki úgy érezte, segíteni szeretne nekik.”

Gida folytatta:

– Amikor a szarvasok elindulnak felénk, várunk. Ha túl gyorsan megmutatjuk magunkat, visszafordulhatnak, és akkor nem lesz vadhúsunk. A Kiserdő mindkét oldalán lesznek embereink, akik készen állnak, hogy ráijesszenek a szarvasokra. Amikor ez megtörténik, hallani fogjátok a patadobogásukat, ahogy az Északi Erdő védelmébe igyekeznek. De mi fogjuk várni őket.

– És mikor öljük meg őket? – kérdezte egy vékony, fiatal hang.

– Amilyen későn csak lehet. Amikor felállsz, a szarvasok megpróbálnak kikerülni. Ha túl korán megmutatod magad, ez sikerülni is fog nekik. Az a legjobb, ha olyan közel mennek el melletted, hogy tökéletes esélyed nyíljon letaglózni őket fejszével vagy kalapáccsal. Mindenki készen áll?

Készen álltak.

– És halkan, ha lehet.

Elindultak észak felé, ki a Nyugati Erdőből, miközben a nap a Nagy Síkság nyugati szegélye felé közeledett. Annyi idő alatt, amíg egy fazék víz felforr, el is érték a helyet, ahol el kellett rejtőzniük.

Gida utasítására laza vonalba rendeződve széthúzódtak. Közeledett az alkony, amikor a szarvasok elhagyják a rejtekhelyüket – amennyiben Joia jóslata helyesnek bizonyult, és valóban most jön el az idő. Ha nem, akkor semmi sem fog történni.

Bez és a többiek a törzsből már nagyon éhesek voltak – olyan éhesek, hogy már a halevés is szóba került, pedig azt ugyanolyan undorítónak találták az erdőlakók is, mint a pásztorok és a földművesek.

A másik lehetőség, hogy meghalnak. A halál nem olyan rossz dolog. Előbb vagy utóbb mindenkivel megtörténik. Jobban teszed, ha nem azzal vesztegeted el az életed, hogy emiatt aggódsz, ahogy a földművesek és a pásztorok tették. Élvezd az életet, amíg jó, és fogadd el a véget, amikor elérkezik.

Így gondolkodott Bez is, kivéve, amikor éhes gyerekeket látott. Az erdőlakóknál a gyerekek gondozásának felelőssége a törzs minden felnőttjére egyformán hárult. Mindegyik gyerek a te gyereked volt, amiben volt is némi logika, tekintve, hogy a férfiak sosem tudhatták biztosan, kit nemzettek. Ez volt az erdőlakók kevés kötelezettségének egyike, és nagy szégyent jelentett, ha valaki elmulasztotta.

Bez mozdulatlanul feküdt, a távoli erdőt figyelte az alkonyi szürkeségben. Joia igazat mondott? A szarvasok ma vonulnak? Hamarosan megtudja.

Mintha mozgást látott volna, és néhány pillanattal később több szarvas bukkant elő az erdőből. Azonnal látta, hogy ezek csak kis őzek, nem az óriási gímszarvasok. Nem lehettek sokkal magasabbak egy nagyobb testű kutyánál, és az agancsuk is kicsi volt, általában egyenes, egy vagy két elágazással. Bez megfigyelése igazolódott, amikor az egyik megfordult, és felvillantotta fehér fenékfoltját. A gímszarvasnak ilyen nem volt.

Az őzek nem alkottak nagyobb csapatokat, inkább kisebb, családi közösségekben éltek, de Bez így is látott nyolcat vagy kilencet, és úgy sejtette, három család állhatott össze – talán véletlenül – a vándorlásra. Ez is elég jó, és sokkal jobb, mint a semmi.

Problémát jelenthetett volna, ha egy másik törzs is érkezik a helyre. Kilenc őz valóságos lakoma egy törzs számára, de kettőnek sovány vacsora.

Az őzek láthatóan tétováztak, aztán úgy döntöttek, jó úton járnak, és elindultak a síkságon arrafelé, ahol a törzs rejtőzött.

– Jönnek! – mondta valaki.

– Csendet! – sziszegett rá Bez.

Amint az állatok elindultak, állandó tempóban haladtak, nem álltak meg legelészni a ritkás, barna füvet. A gímszarvasoknál sokkal kényelmetlenebbül érezték magukat a nyílt terepen, jobban szerették a sűrű erdő védelmét.

Ahogy egyre közelebb értek, Bez érzékelte a feszültséget a csoporton, és remélte, hogy az őzek nem érzik meg.

Ekkor meghallotta a kutyák távoli, eltéveszthetetlen ugatását. Az őzek is meghallották, és ügetésre váltottak. Megijedtek, de még nem estek pánikba. Tudták, hogy gyorsabban futnak a kutyáknál.

Az állatok soványak voltak, de azért maradt rajtuk elegendő hús.

Ahogy a kutyák közelebb értek, ők is felgyorsítottak.

– Még ne, még ne! – suttogta Bez, bár senki sem hallotta.

Most már tisztán kivehető volt a paták dobogása.

Bez balján valaki túl korán felugrott: a szeme sarkából látta, hogy egy serdülő fiú az. A kölyök kilőtt egy nyílvesszőt, amelyik nem talált el semmit. „Az idegesség – gondolta Bez –; gyakran megtörténik.” Felállt, és gyorsan végignézett az őzek csoportján. Kettéváltak, az egyik csapat a fiú egyik oldalán került, a többiek a másikon. A hiba nem bizonyult végzetesnek, az őzek továbbra is előrefelé mozogtak.

Most már mindenki talpon volt, az őzek majdnem odaértek hozzájuk. A vonal szélén lévő vadászok berohantak középre, megpróbáltak körkörös csapdát létrehozni. Egy bak el akart suhanni Bez mellett, aki észrevette a lehetőséget, és közvetlen közelről nyílvesszőt eresztett az állat torkába. Az futott még néhány lépést, mielőtt összeesett.

Nem volt idő megszabadítani a szenvedéseitől, mert újabb őz, ezúttal egy suta tartott leszegett fejjel egyenesen felé. A farából már kiállt egy nyílvessző, de látszólag nem lassította le. Túl késő lett volna újra lőni, ezért Bez előrántott egy husángot az övéből, és az őz mellső lábára célozva lesújtott. A vad törött lábbal hanyatlott le.

És ezzel vége is volt. Az őzek kimúltak vagy haldokoltak, kivéve egy, amelyik átjutott az erdőlakók vonalán, és egyedül vágtázott be az Égererdőbe.

Nyolc őz hevert a földön, elég ahhoz, hogy a teljes törzs jóllakjon, és még másnapra is maradjon hús. Bez elégedettséget érzett. A törzs megmenekült.

Holnap továbbmennek északnyugat felé, hogy megelőzzék a vonulást, és újra lesben álljanak. Ezzel a békaugrásos módszerrel jutnak majd el az Északnyugati Dombokig, ahol az állatok a friss füvet legelik, a törzs pedig őket fogyasztja el.

Látta, hogy Gida az őzeket figyeli, biztosan ugyanarra gondolt, amire ő is. Odament hozzá, és átkarolta a vállát. A nő felnézett rá, és elmosolyodott, Bez pedig megcsókolta.

Az emberek elkezdtek tüzeket rakni az Égererdő száraz ágaiból és gallyaiból. A leveleket a kovakövek és sárgás tűzkövek összeütéséből származó szikrákkal gyújtották meg. Megnyúzták és feldarabolták az őzeket, és a májak hamarosan már botokra tűzve sültek, különleges csemegeként a gyerekek számára. Az illattól Bez szájában összefutott a nyál.

Amíg arra várt, hogy megsüljön a hús, leült Fell és Gida mellé.

– Nagyon sokkal tartozunk annak a papnőnek, Joiának – mondta Fell. – Igazat mondott.

– Szerintem inkább a bátyjának, annak a nagy lábú Hannak vagyunk az adósai. Látta, hogy bajban vagyunk, és segített rajtunk. Ezt a fajta viselkedést az ember a törzse tagjaitól várhatja el. Idegenektől ritkán kapjuk meg.

Gida bólintott.

– Igazi törzstag módjára viselkedett.

– Közénk tartozik – jelentette ki Bez.

12

Pia abban reménykedett, hogy majd megszokja a közös életet Stammel, de néhány nap alatt rá kellett jönnie, hogy ez sosem fog megtörténni.

A fiú keményen dolgozott, és kétszer olyan gyorsan hordta a vizet a folyóról, mint Yana és Pia. Ráadásul örömmel dolgozott, mert így megmutathatta, mennyivel jobb náluk.

Erőfeszítéseiket siker koronázta: a barázdákban zöld hajtások jelentek meg. Be kellett szerezniük egy kutyát, hogy elkergesse a nyulakat és más élőlényeket, amelyek megették volna a termést, még mielőtt teljesen beérik.

Stam ráadásul még jól is célzott. Tompa hegyű nyílvesszőivel, amelyek nem sértették meg a húst, számos madarat ejtett el, így szűkös étrendjüket gyakran tudták kiegészíteni bíbiccel, hattyúval, gémmel és kövér erdei szalonkával.

Stam eddig tiszteletben tartotta Yana figyelmeztetését az erőszakos viselkedéssel kapcsolatban. A nő abban a pillanatban nagyon félelmetes volt. Az emberek azóta is arról beszéltek, a férfiak felháborodva, a nők döbbent csodálattal. Stam nem felejtette el. Talán hozzászokott, hogy parancsokat kapjon, miután Troon nevelte fel.

Ez volt a dolog jó oldala.

Iszonyatosan falánk volt, mindig annyit evett, amennyit akart, a maradékot pedig meghagyta a nőknek. Emellett testméretének és ügyetlenségének köszönhetően állandóan beleütközött mindenbe és mindenkibe. És kellemetlen szagot árasztott.

Pia minden éjjel hallotta, ahogy az anyjával közösül. Yana csendben maradt, de Stam óriási zajt csapott, morgott, hörgött és nyögött. Pia apja idején teljesen más volt a helyzet. Ott csak halkan elmormolt szavak voltak, Yana kuncogása és Alno csendes nevetése. Mindketten egyformán lelkesedtek, míg Stam esetében az élvezet nyilvánvalóan egyoldalú volt.

És ami még rosszabb, minden adandó alkalommal próbálkozott Piánál is. Még nem kényszerítette a dolgot, és most már a lány is ügyelt rá, nehogy egyedül maradjon vele; de félt, hogy egy nap lecsap rá, amikor védtelen lesz, lefogja, és megerőszakolja.

Amikor nagyon boldogtalannak érezte magát, Hanra gondolt. Hamarosan látja őt a nyárközepi szertartáson, ott lesz szőke hajával és hatalmas lábbelijével. Mindössze két vagy három nap, de az a rövid idő mintha életük további részének főpróbája lett volna. Együtt fognak enni és aludni, és ha netán teherbe esik, csak még boldogabb lesz.

Ha majd egy pár lesznek, itt hagyja Tanyaföldet, ezt nagyon szilárdan elhatározta. Troon hiába dühöng majd, ő nem fogoly. És már nagyon vágyott rá, hogy elszakadjon a földművesközösségtől. Mióta Troon lett a Nagy Ember, a légkör sokkal ridegebbé vált. Ráadásul az emberek az aszály idején sokkal jobban aggódtak saját megélhetésük miatt, mint hogy ellene szegüljenek.

Egyedül azt sajnálta, hogy itt kell hagynia az anyját. De vigaszt talált abban a reményben, hogy egy nap talán Yana is elmenekül Tanyaföldről, és itt hagyja Stamet.

Stam egy este elment szalonkát lőni, mert ez a madár alkonyatkor jött elő, hogy bogarakat és férgeket egyen a mezőn. Pia és Yana éppen a kecskéket fejték, amikor Mo odajött hozzájuk.

Ijedtnek tűnt.

– Üdv, Mo. Mi járatban?

Mo könnyekben tört ki, ami egyáltalán nem volt rá jellemző.

– Troon egy disznó! – Csak ennyit tudott kinyögni.

– Mit művelt?

– Azt mondja, össze kell állnom Deggel.

Deg Bort jellegtelen fia volt. Pia megdöbbent.

– De a szabály csak özvegyekre vonatkozik!

– Mindig is így volt – szólt köze Yana. – De Troon megváltoztatja a szabályokat.

– Én nem leszek Deg társa! – szipogott Mo kétségbeesetten. – Ő csak egy üres tok, amit fel kellene tölteni egy férfival!

– Amikor felajánlkoztam Bortnak, engem elutasított – mondta Yana.

– Jó neked – felelte Mo keserűen. A könnyek helyét lassan átvette a harag. – Sajnos Deg hajlandónak mutatkozik rá.

– Mit fogsz tenni?

– Nem tudom. Ezért jöttem ide. Yana, mondd meg nekem őszintén, milyen olyasvalakivel élni, akit nem kedvelsz, és soha nem is fogsz?

Yana tétovázott, Piára nézett, aztán újra elfordította a fejét, úgy felelt:

– Elmondom neked az igazat.

Pia kíváncsian várta, mi következik.

– Gyűlölöm az életem – közölte Yana.

Pia megdöbbent. Bár Yana nem csinált titkot abból, hogy nem kedveli Stamet, jó képet vágott a dologhoz, és megpróbált normális életet élni, panaszkodás nélkül. Piának most kellett rájönnie, hogy az egész csak színjáték volt.

– Pontosan ettől tartottam – mondta komoran Mo.

– Stam még csak egy fiú, méghozzá a nagyon kellemetlen fajtából – folytatta Yana. – Éjszakánként a számba dugja a nyelvét, belém nyomja a farkát, és nem szól egy szót sem, amíg el nem élvez. Azután elalszik. Szerintem nem igazán érdekli, kivel fekszik egy ágyban. Ha nem lenne Pia, már rég a folyónak mentem volna. Tessék, most már tudod, Mo.

Pia elborzadva hallgatta. Ez sokkal rosszabb volt, mint gondolta.

Mo is teljesen elcsüggedt.

– Tartottam tőle, hogy ez a helyzet. Nem tudom, hogy bírom ki, ha Deggel kell hálnom.

– Talán nem kell olyan gyakran.

Mo a fejét rázta.

– Meg kell szöknöm innen.

– Troon utánad megy.

– El tudom kerülni. Éjszaka gyalogolok, nappal pedig az erdőben alszom. A Nagy Síkság hatalmas hely… nem kutathatja át az egészet.

– Van valaki, aki segíthetne? – kérdezte Yana gyakorlatiasan.

Mo bólintott.

– A legutóbbi nyárközepi szertartáson egy Yaran nevű pásztorral töltöttem az éjszakát. Aztán idén, a tavaszi szertartáson is beszéltem vele. Kedvel engem.

– Senki másnak ne említsd a nevét.

– Igazad van. Nem vagyok jó a titkolózásban. Általában hajlamos vagyok kimondani, amire gondolok.

– Akkor egyáltalán ne beszélj senkivel – tanácsolta Yana. – Bennünket a bizalmadba avattál, de másnak ne mondd el.

– Ma éjjel indulok, az erdőn keresztül megyek. – Mo elgondolkodott. – Jó lenne valamilyen hamis nyomot hagyni, hogy máshol keressenek.

– Van egy ötletem! – vetette közbe Pia.

– Halljuk.

– A csónak.

A földművesközösségnek volt egy olajozott bőrökkel szorosan beborított vesszőcsónakja, amelyet a folyóparton tároltak, Troon háza közelében. Bár közös tulajdon volt, Troon engedélyét kellett kérni a használatához.

– El tudom kötni, amíg mindenki alszik, lehajózok vele a folyón, otthagyom valahol, és még hajnal előtt visszatérek – folytatta Pia. – Amikor észreveszik, hogy eltűnt, és te is, azt fogják feltételezni, hogy te vitted el.

– És Troon ott fog keresni, ahol a csónakot hagytad.

– Pontosan.

– Okos lány! Amikor már mindenki alszik, visszajövök és szólok, hogy indulok. Onnantól jön a te részed. – Mo arcon csókolta Piát. – Köszönöm!

– Várni fogok rád.

*

Valójában elnyomta az álom. Amikor Mo felrázta, azt hitte, már reggel van. Hirtelen pánikba esett a gondolattól, hogy átaludta az éjszakát, és cserben hagyta a barátját. Aztán minden kitisztult.

Stam horkolva aludt. Yana ébren volt, de csendben maradt.

Pia halkan felkelt, és kiment a ház elé Móval. A holdfény valamelyest enyhített a sötétségen.

– Sajnálom, elaludtam – mentegetőzött Pia, amikor hallótávolságon kívül értek.

– Semmi baj, most már ébren vagy. Még mindig hajlandó vagy hamis nyomra vezetni őket a kedvemért?

Pia nem gondolta át teljesen a dolgot, amikor felajánlotta a segítségét Mónak. Most, hogy elérkezett a végrehajtás ideje, úgy érezte, eléggé meggondolatlan volt. Mi van, ha valaki ébren lesz, és meglátja, ahogy elköti a csónakot? Hogyan magyarázza a tettét? Megpróbálta kitalálni, hogyan mondja meg Mónak, hogy meggondolta magát. Megállt és odafordult hozzá.

– Nagyon köszönöm, amit teszel – mondta Mo. Könnyes szeme csillogott a holdfényben. – Sosem felejtem el neked. – És erősen megölelte Piát.

Pia rájött, hogy most már nem hátrálhat meg.

Kettéváltak, Mo elindult az enyhén emelkedő mezőn az erdő felé, Pia pedig a folyópartot vette célba.

Ijedten nézelődve sietett végig a parton, de nem látott senkit. Az aszály előtti időszakban a folyó néha kiöntött, ezért mindenki feljebb lakott, ahová a víz nem érhetett el.

Ennek ellenére az egyik ház közelében váratlanul felugatott egy kutya, amitől egy pillanatra megállt a szívverése, de senki sem jelent meg. Elképzelte, ahogy az alvó emberek a másik oldalukra fordulnak, amikor a kutya abbahagyja az ugatást, és alszanak tovább.

Végre megpillantotta a csónakot.

Felfordítva, egy kőhöz kötözve hevert a parton.

Körülnézett a holdfényben. Semmi sem mozdult. Csak néhány ház volt a közelben, de egyik sem hallótávolságon belül.

Kioldotta a kötelet, és visszafordította a csónakot. Meglepően könnyű volt. Alatta talált egy evezőt és egy nagy fatálat. Nem tudta, hogy az utóbbi mire szolgálhat.

Végighúzta a csónakot a kiszáradt sáron. Alig csapott zajt. Nem volt hozzászokva a csónakokhoz, ezért ügyetlenül mászott bele. Elveszítette az egyensúlyát, és térdre esett, meg kellett kapaszkodnia a csónak oldalában, nehogy a vízbe billenjen.

Megfogta az evezőt, és megpróbálta a csónakot a folyó közepére irányítani. Kellett néhány húzás, hogy ráérezzen az evezésre, de amint tudta, mit csinál, máris jobban uralta a hajót.

Visszanézett. Senki sem figyelte.

Látta, hogy víz gyűlik a csónak aljába, és egyből rájött, mire való a tál. A nagyját kimerte, de azonnal újra szivárogni kezdett. Úgy tűnt, a meregetés folyamatos tevékenység. Viszont mivel folyásirányban haladt, csak arra kellett használnia az evezőt, hogy az áramlatban tartsa a csónakot, és elkerülje az akadályokat.

Milyen messzire menjen? Hajnal előtt vissza kellett érnie. Stam nagyon mélyen aludt, de reggelente nem időzött sokáig az ágyban.

Csend volt, a víz nyugodt maradt, tompa holdfény világított. Pia attól félt, hogy el fog aludni. Hideg folyóvizet fröcskölt az arcára, hogy ébren maradjon.

Balra a megművelt földterület elkeskenyedett: az erdő itt már sokkal közelebb volt a folyóhoz. Végül elfogytak a szántóföldek, és a növényzet lehúzódott egészen a víz széléig. Mo itt már bárhol gondolhatta úgy, hogy megszabadult a földművesektől, és biztonságosan partra szállhat. Pia azonban továbbment, azt akarta, hogy Troon a lehető legtöbb időt vesztegesse el a hamis nyom követésére.

Hamarosan azonban aggódni kezdett a visszajutás miatt. Nem tudta megállapítani, mióta van a vízen. Észlelte, hogy a hold lenyugodott, és attól tartott, hogy egy időre elszunyókálhatott.

Ki akart kötni a csónakkal, de aztán jobb ötlete támadt. Kievezett az északi partra, az evezőt bedobta a hajóba, kiszállt, és visszalökte a csónakot az áramlatba. Egy ideig biztosan a felszínen marad, talán csak néhány pillanatig, talán egészen hosszú ideig, és Troon még több időt el fog vesztegetni.

A csillagfénynél nézte, ahogy a csónak eltűnik a látóteréből, majd sarkon fordult, és elindult vissza a parton.

Nagyon hosszú időnek tűnt, mire újra megművelt földre érkezett. Folyamatosan nézett hátra a válla felett, attól tartva, hogy az éjszakai égen megpillantja a hajnal első fényét. Kezdett fáradni, egyre sűrűbben botlott meg a kövekben.

Az erdő visszahúzódott, a termőterület kiszélesedett. Házak mellett gyalogolt el, de nem látott mozgást. Már majdnem hazaért, de még megtörténhetett, hogy egy korán kelő meglátja és megszólítja: „Üdv, mit művelsz te itt a sötétben?”

A saját földjükre érve a ház ajtajához sietett. Csend volt odabent. Hang nélkül belépett. Stam még mélyen aludt az anyja mellett. Yana kinyújtotta a kezét, és gyengéden megszorította Pia karját.

Pia lehunyta a szemét.

A terv bevált.

*

Másnap kora reggel elterjedt a hír, hogy Mo elkötötte a csónakot, és megszökött.

Shen délelőtt megjelent, és utasította Stamet, hogy keresse fel az apját.

Stam délben elindult a folyó mentén egy maroknyi cimborájával, akiket a földművesek csak Kopóknak hívtak.

– A keresőcsapat – mondta Yana Piának.

Folytatták a vízhordást és az öntözést. Pia elégedett volt: Stam a hamis nyomot követte.

A Kopók alkonyatkor tértek vissza, fáradtan és ingerülten. Narod és Pilic hevesen vitatkoztak azon, hogy miért nem találták meg Mót. Amikor Stam hazaért vacsorára, azt mondta: – Apám nem hiszi, hogy Mo egyáltalán beszállt a csónakba. Szerinte az csak valahogy elszabadult, és leúszott a folyón. Nagyon dühös.

Pia megnyugvással tapasztalta, hogy Troonból hiányzik a képzelőerő. Eszébe sem jutott, hogy a csónak szándékos megtévesztés lehet. Ettől fellélegzett.

– Vajon hová mehetett Mo? – kérdezte ártatlan hangon Stamtől.

– Apám szerint Folyóvölgybe. Azt hiszi, ott nem férhetünk hozzá. Majd rájön, mekkorát tévedett.

Stam nyilvánvalóan azt ismételte, amit az apja mondott. Pia ki akarta deríteni, mennyit tud Troon.

– Talán van ott valaki, aki megvédi – vetette fel.

– Ó, van ott egy embere, ezt tudjuk.

Pia ereiben megfagyott a vér. Hogyan derítették ki? Aztán rájött. Mo a legutóbbi nyárközepi szertartás után elment Yarannal. A következő szertartáson elég hosszú ideig beszélgetett vele ahhoz, hogy észrevegye, a fiú kedveli őt. Sokan felfigyelhettek a kibontakozó kapcsolatra, és valaki beszámolt róla Troonnak.

– Ki az az ember? – kérdezte Stamet.

– Nem tudjuk. Shen holnap odamegy kideríteni.

A ravasz Shen valószínűleg megtudja majd Mo védelmezőjének nevét, és azt is, hogy hol él. Mo pedig nem lesz messze onnan. Nem alakultak jól a dolgok.

Shen másnap kora reggel távozott, és a következő nap végén tért vissza. Az utána való reggelen Troon elindult Stammel és a Kopókkal kelet felé.

Pia féltette Mót.

A pásztorok nem tekintették a nőket tulajdonnak, de ismerték a földművesek szokásait, és mindig is vonakodtak beleszólni az efféle vitákba. Dühösek lesznek, ha megtámadják Yarant, de ha Mót elrabolják, és Yaran többé-kevésbé sértetlen marad, akkor nem tesznek semmit.

A lehető legrosszabb eredmény született. A Kopók két nappal később visszatértek Móval. A folyóparton meneteltették végig, ami nem a legrövidebb út volt, viszont a legtöbben láthatták. A nyakába kötelet kötöttek, amelynek a végét Pilic tartotta – mintha kutyát vezetett volna. Mo szeme bedagadt, karját és lábát zúzódások borították, és erősen sántított. Kezét összekötötték a háta mögött. Troon azt akarta, hogy mindenki tudja, mi történik a szökevény nőkkel. Kisebb tömeg szegődött a nyomukba, Pia és Yana is csatlakozott hozzájuk.

Pia megrémült. Rádöbbent, hogy ha Hannal akar élni, és ezért távozik, ő is hasonló sorsa jutna.

Mót egyenesen Bort házához vitték. Amikor Deg meglátta a lányt, látszott az arcán a döbbenet. Troon odalökte elé a földre.

A tömegben sok dühös ember volt, főleg nők, de Pia érzékelte a félelmet is, és a félelem felülkerekedett a haragon.

Troon a sokaság felé fordult.

– Nézzétek meg jól! – mondta elég hangosan ahhoz, hogy mindenki hallja. – Ez történik azokkal a nőkkel, akik elárulják a közösségünket! – Lassan körbehordozta a tekintetét, mintha megpróbálna mindenkinek a szemébe nézni. – Ettől a pillanattól kezdve egyetlen nő sem mehet el a Szentélynél tartott szertartásokra, és semmilyen más okból sem hagyhatja el a földünket!

Pia kis híján felkiáltott, hogy tiltakozzon. Ez azt jelentette, hogy nem láthatja Hant a nyárközepi szertartáson. Sőt máskor sem.

Soha többé.

*

Pia aznap álmatlanul hánykolódott. Meg kellett találnia a módját, hogy találkozzon Hannal, de hogyan? Véletlenül sosem fognak összefutni. A fiú Folyóvölgyben élt, ő pedig a Nagy Síkság másik végén. Nem hagyhatta el Tanyaföldet, és ha Han megpróbálja meglátogatni, akkor Troon azonnal tudomást szerez a kapcsolatukról.

Hogyan élhetnek így valaha is együtt? Ha elmenekül, visszahozzák, mint Mót. Ha Han eljön, hogy a földművesek közösségében éljen, nyomorúságos élete lesz – ahogy neki is, hiszen mindennél jobban szeretett volna elmenni innen.

Egy átvirrasztott éjszaka után már hajnalban felkelt. Anyja és Stam meg se moccantak. Fogott egy kosarat, és elsétált az erdőbe szedret és ehető leveleket szedni. A reggelek így, nyárközép táján már melegek voltak.

Az első néhány gyümölcsöt, amit talált, megette, és utána elkezdte megtölteni a kosarát.

Látott néhány erdőlakót, általában ugyanazt tették, amit ő. Mosolyogtak, és mondtak neki néhány szót a nyelvükön. Ő visszamosolygott, és saját nyelvén válaszolt. Csak a mosolyokat értették, de az elég is volt. Az erdőlakóknak soha nem jutott eszükbe kijelenteni, hogy az erdő gyümölcsei csak az övék, és senki másé. Éppen az ellentétei voltak a földműveseknek, akik úgy gondolták, minden tartozik valakihez.

Az aszály idején nem sok gyümölcs termett az erdőben, ezért keresés közben egészen az erdő északi széléig eljutott, ahol kezdődött a síkság. A száraz, barna fűvel borított pusztaságon végignézve látta a szokásos csordát, de az állatok most nagyon soványak voltak. Nem messze egy pásztor ült a földön. Fiatal volt, talán tíz nyárközéppel lehetett idősebb Piánál. A férfi észrevette őt, és barátságosan intett.

Pia vissza akart húzódni az erdőbe, a pásztor azonban felugrott és elindult felé.

A lány úgy döntött, mégis beszél vele. Amikor közelebb ért, ráköszönt:

– A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is. Zad vagyok.

– Pia.

Zadnak vonzó mosolya volt, és azoknak az embereknek a magabiztossága áradt belőle, akik nagyon jól tudják, mennyire elbűvölőek. Belenézett Pia kosarába.

– Nem sokat szedtél.

– Minden kiszáradt. Hogy van a csorda?

– Nem jól. Nyugatra hajtom őket a folyóhoz, hogy tudjanak inni, de ennivaló nem sok van számukra, és mindennap egyre soványabbak.

– Ez szomorú.

– Hogy mennek a dolgok Tanyaföldön?

– Rosszul. A nőknek megtiltották, hogy ellátogassanak a Szentélyhez a szertartásra.

– És engedelmeskednek a tiltásnak?

Pia elmosolyodott. Csak egy pásztornak jut eszébe feltenni ezt a kérdést.

– Mi nem olyanok vagyunk, mint a ti asszonyaitok. Nekünk azt kell tennünk, amit mondanak nekünk.

– Milyen kár. A nyárközép az év legjobb napja. Sok étel, énekmondók, azután az ünnepség…

– Te ott leszel?

– Igen.

Pia elgondolkodott, a fiatalember felfigyelt az arckifejezésére.

– Mi az?

– Van ott egy fiú barátom.

– Nekem meg egy asszonyom. És egy gyermekem.

Egyértelműen félreértette Piát; azt hitte, figyelmeztetni akarja, hogy maradjon tőle távol. A lány gyorsan tisztázta a helyzetet.

– Sajnálom, nem úgy értettem… – Szégyellte elmagyarázni, ezért inkább megkérdezte: – Ismersz egy Han nevű pásztort?

– Nagylábat? Persze hogy ismerem. Azok a lábbelik!

– Tudnál neki üzenetet vinni tőlem, és átadni neki a szertartáson? Ő biztosan ott lesz.

A fiatalember elbűvölő mosolyt villantott rá.

– Miért is ne?

Pia izgatottá vált. Megtalálta a módját, hogy kapcsolatba lépjen Hannal.

– Ha valamiért nem tudsz találkozni vele, beszélj az anyjával, Anival. Ő az egyik bölcs.

– Ismerem Anit. Hosszú idővel ezelőtt a házamban töltött egy éjszakát.

– Valóban? Milyen különös!

– Nem annyira. Azután volt, hogy a földművesek felszántották a Mezsgyét. Néhány bölcs eljött, hogy jobb belátásra bírja Troont.

– Kudarcra ítélt próbálkozás volt.

– Az bizony.

– Átadod az üzenetem?

– Persze.

– Köszönöm, ez nagyon sokat jelent nekem.

– Mit mondjak neki?

Pia egy pillanatig gondolkodott, majd úgy döntött, az egyszerűség a legcélravezetőbb.

– Kérlek, mondd meg neki, hogy szeretem.

*

Han már alig várta, hogy Pia megérkezzen a nyárközepi szertartásra. Miközben szarvasmarhákat terelt a síkságon, Folyóvölgy és a Szentély között, folyamatosan nyugat felé nézett, hátha megpillantja a közeledő lányt. Annyira elkalandozott a figyelme, hogy a többi pásztornak őt is szemmel kellett tartani és figyelmeztetni, ha a tehenei letértek az útról. Egy fiatal, valószínűleg anyját vesztett farkaskölyök betévedt a csorda közé, de Han észre sem vette, amíg egy másik pásztor le nem lőtte az íjával.

Folyamatosan Piáról beszélt. Anyja, Ani türelmesen hallgatta. A nővére, Neen felszólította, hogy hallgasson már el. A kutyája, Szélvész csodálattal figyelte, bármit is mondott.

A látogatók többsége a szertartás előtti napon érkezett. Han a nap nagy részében az anyjának segített, cipelte a cserzett birka-és tehénbőröket a Szentélyhez, ahol az emberek kereskedtek. Pia bármelyik pillanatban megérkezhetett, és valószínűleg hozza magával az anyja kecskesajtját is.

Csendes nyárközepi napnak ígérkezett. Az emberek többsége nem akart mást, csak ennivalót, a tárgyaikat pedig nem szívesen cserélték el. Ám voltak dolgok, amelyek nélkül nehéz lett volna meglenni: például éles kovakő eszközök, amelyekkel le lehet mészárolni az állatokat, és feldarabolni a húst.

Aznap délután, amikor a nap már lefelé ereszkedett, Han félni kezdett, hogy Pia talán mégsem jön el. Talán elvesztette iránta az érdeklődését. Lehet, hogy beleszeretett valaki másba. Volt egy fiatal, Duff nevű földműves, aki láthatóan odavolt a lányért. És lehetnek mások is. Egy lány bármikor meg tudja gondolni magát.

Felbukkant néhány földműves. Felismerte Troont, a Nagy Embert, és a fiát, Stamet, aki – apjától eltérően – valóban nagy volt. És eljött egy Shen nevű, sunyi alak is, aki néhány nappal korábban járt itt, és az egyik fölműves nő, a Yarannal együtt élő Mo után érdeklődött. És Mo nem sokkal később eltűnt.

A pásztorok sokat beszéltek az esetről. Senki sem látott semmit. Az elrablók nagyon halkan érkeztek, az éjszaka közepén. Yaran azt mondta, mélyen aludt, amikor valaki betömte a száját, hogy ne tudjon kiáltani, és a kezét is megkötözték. Ugyanakkor Mót is elhallgattatták, mielőtt felébredt volna. És az idegenek a lánnyal együtt távoztak.

Scagga el akart menni egy fegyveres csapattal Tanyaföldre, hogy visszahozza Mót. Mások azzal érveltek, hogy egy földműves nőről van szó, és nem kellene beleavatkozniuk. Aztán Yaran közölte, hogy ő nem harcos típus, és nem csatlakozna a mentőcsapathoz. Ezzel le is zárult az ügy.

Alkonyatra Han már biztos volt benne, hogy Pia nem jön. Egyetlen földműves nő sem érkezett, csak férfiak, ami szokatlan volt. Pia távolléte valószínűleg nem az ő döntése volt, hanem egy tiltás állt a háttérben, ami minden nőre vonatkozott. Han a legrosszabbtól tartott.

Az anyja szerint valamiféle korlátozásról lehetett szó.

– Troon talán utasította őket, hogy maradjanak otthon, nehogy beleszeressenek a pásztor férfiakba.

Hant nyugtalanította az a gyanú, hogy Piát az akarata ellenére tartják otthon. A gondolattól még idegesebb lett.

Másnap reggel Pia nem volt ott a napkelte ceremónián. Ezzel el is dőlt a kérdés. Nem fog eljönni.

A szertartás után Han Ani bőreire vigyázott, amíg a nő a bölcsekkel járőrözött. Pontosan tudta, mit kér az anyja a bőrökért: egy új főzőedényt, egy kosarat és néhány csonttűt. Szeretett kereskedni, de nem ma. Normális esetben elbeszélgetett az emberekkel az egyes bőrök jó tulajdonságairól, dicsérte a vastagabbakat a tartósságuk, a vékonyabbakat a puhaságuk miatt. Élvezte a csevegést a látogatókkal, akik a síkságon túlról érkeztek. Szerette a déli partvidékről érkezőket, akik drága sót kínáltak – állítólag addig forralták a tengervizet, amíg a víz el nem párolgott, és csak egy sóréteg maradt a tálban.

Mindehhez most nem volt kedve. Boldogtalanul téblábolt.

Egy nála valamivel idősebb férfi lépett oda hozzá. Ismerősnek tűnt, de a pásztorközösségen belül mindenki legalább egy kicsit ismerős volt. Az idegen előbb Han lábára nézett, csak azután szólalt meg.

– Te vagy Han.

– Igen. Szeretnél bőrt cserélni? – Han megpróbált kipréselni magából egy kis lelkesedést. – Anyám cserzi őket, és nagyon alapos munkát végez. Nincsenek gyenge pontok…

– Nem – vágott közbe az ismeretlen. – Üzenetet hoztam neked.

Han reményei azonnal feléledtek.

– Kitől?

– A nevem Zad. Pásztor vagyok a síkság legnyugatibb végéből…

– Ki küldte az üzenetet?

A férfi lefegyverző vigyorral válaszolt:

– Valami Pia nevű lány.

– Hála az isteneknek… és mit üzent?

– Nem sokat. – Zad egy pillanatra elhallgatott. – Csak hogy szeret téged.

Han megszédült.

– Köszönöm! – Egészen elgyengült a megkönnyebbüléstől. Pia nem veszítette el az érdeklődését iránta. Nem döntött úgy, hogy Duff sokkal vonzóbb. Nem talált valaki mást. Még mindig szerette őt.

Többet akart tudni – tudni akart mindent.

– És milyen volt?

– Vékony, mint mindenki. De gyönyörű.

– Hogyan találkoztatok?

– Szedret gyűjtött a Keleti Erdőben, de nem talált valami sokat.

A hír szinte fizikai fájdalmat okozott Hannak. Ott akart lenni Piával, hogy segítsen neki gyümölcsöt szedni. A lány éhezett, és ő nem tehetett ellene semmit. Őrjítő volt.

Zad folytatta:

– Láttam, hogy kijön az erdőből az északi oldalon, és körülnéz. Megszólítottam, ő pedig megkért, hogy keresselek meg téged a Szentélynél.

– Mondta, miért nem tudott jönni?

– Igen. Úgy tűnik, a Nagy Ember elrendelte, hogy a nők nem hagyhatják el a földművesek területét.

Han jeges borzongást érzett.

– Mennyi ideig?

Zad megvonta a vállát.

– Véglegesen.

– Ez akár azt is jelentheti, hogy örökre.

– Azt hiszem.

Han felszabadult öröme azonnal elillant. A lány még mindig szerette őt, de megtiltották, hogy találkozzanak.

– Anyámnak igaza volt – mondta keserűen. – Mindez Mo, a földműves lány miatt történt, aki Yarannal akart élni. A földművesek elrabolták, és az akarata ellenére visszavitték.

Zad ezen megütközött.

– Nem volt hozzá joguk!

– Itt is többen ezzel érveltek. De végül Yaran nem volt hajlandó harcolni érte, így nem tettünk semmit.

– Azt hiszem, te harcolnál Piáért.

– Harcolnék, akár egy vadkan. – Han összevonta a szemöldökét. – Csak azt nem tudom, hogyan lássak hozzá.

– Esetleg én segíthetek – ajánlotta fel Zad. – Csak néhány mondatot váltottam vele, de egyértelmű, hogy különleges lány.

– Köszönöm.

Zad ismét felvillantotta jellegzetes vigyorát.

– Minden jót, és sok szerencsét. – Azzal távozott.

Han a nap hátralévő részében a hallottakon gondolkodott, és nem végzett túl jó munkát Ani bőreinek eladásával. Sosem fog lemondani Piáról, és hajlandó harcolni is érte, de hogyan tegye? Arra gondolt, hogy elrabolja, ahogy a földművesek elrabolták Mót. Viszont akkor egyedül kell végrehajtania, mert Stammel ellentétben neki nem voltak marcona barátai, akik vele tartanának. És ha sikerrel jár, azzal még nincs vége, mert a földművesek Pia után mennek.

A saját ereje és bátorsága ehhez nem lesz elég. Okosan kell hozzálátnia.

*

Pia feszült várakozásban élt, mióta Zaddal találkozott. Elmegy vajon a szertartásra, vagy közbejön valami, és le kell mondania az útról? Nem felejti el megkeresni Hant? Jól adja át az üzenetet?

És hogyan reagál majd Han? Örül majd az üzenetnek? Vagy már el is felejtette őt? Találkozni fog valaki mással az ünnepségen?

Stam csalódottan tért vissza. Az összejövetel csendes volt, alig néhányan kereskedtek.

– Mindenki élelmet akart, de senki nem kínált – mondta. – Nekünk hús kellett volna, nem kötelek, szandálok vagy kosarak. Ráadásul a pásztorok is barátságtalanok voltak… folyamatosan Móról beszéltek, azt mondták, elraboltuk, miközben hozzánk tartozik!

– Milyen furcsa – jegyezte meg Pia.

Stam figyelmét elkerülte a szarkazmus.

– A lakoma is szűkösre sikeredett. Az ünnepség viszont elég jó volt. Volt ott egy lány, aki két fiúval akart lenni egyszerre, és…

– Kímélj meg minket a részletektől! – szólt közbe Yana.

– Jól van, rendben. – Stam látható ingerültséggel távozott, hogy meglátogassa az anyját.

Hamarosan megérkezett Mo. Yana megkérdezte tőle, milyen az élete Deg mellett.

– A lehető legpocsékabb – felelte Mo.

Pia nem lepődött meg. Yanában megvolt az a képesség, hogy mindenből a lehető legjobbat hozza ki; Móból ez hiányzott.

– Csak akkor szólal meg, amikor parancsokat osztogat – mesélte a lány. – Gyomláld ki a távolabbi földet, főzd meg ezeket a nyulakat, menj és keress szedret, feküdj le és tedd szét a lábad.

– Gyakran akarja? – kérdezte Yana.

– Nekem már évente egyszer is túl gyakori lenne.

Szomorú dolog volt, de ahogy Mo előadta, azon Pia elnevette magát.

– Milyen a termésetek? – érdeklődött Yana.

– Most, hogy már hárman hordjuk fel a folyóról a vizet, nem is olyan rossz. Nem mintha számítana. Úgyis mind éhen fogunk halni.

Yana és Mo beszélgetése közben Pia gondolatai elkalandoztak. Mivel foglalatoskodhat most Han? Hogyan érez vele kapcsolatban? Bárcsak megkérte volna Zadot, hogy hozzon választ az üzenetére!

Mo távozása után az anyjához fordult.

– Most, hogy üzenetet küldtem neki, nem tudom, mi legyen a következő lépésem. Tudnom kell, hogyan érez, de nem mehetek el hozzá.

– Beszélned kell Zaddal – mondta Yana.

Ez volt a lényeg. Yana folytatta:

– Ő tudni fogja, hogyan fogadta Han az üzeneted, hogy boldog volt-e, amikor hallott felőled.

– Igaz. Lehet, hogy választ is fog nekem hozni, bár ostoba módon nem kértem meg rá.

– Meg tudod találni Zadot?

– Megpróbálok visszamenni oda, ahol találkoztam vele. Ha nincs ott, akkor valami mást kell kitalálnom.

Reménykedve feküdt le aludni. Holnap legalább azt megtudja, hogy állnak. A hír lehet jó és rossz, de véget vet ennek a kínzó bizonytalanságnak.

A nap első fényével együtt kelt, és rögtön útnak is indult a kosarával. Ha bárki megkérdezi, erdei gyümölcsöt gyűjt, és útközben az erdőben szedett is egy keveset – kicsik voltak és fonnyadtak, de a semminél jobbak.

A növényzet teljesen kiszáradt. Elgondolkodott, vajon az erdőlakók a dombok között jobban boldogulnak-e. Ha itt maradtak volna, most biztosan nagyon éhesek lennének.

Kijutott a síkságra. Nem sokkal előrébb egy csordára való tehén próbált ennivalót találni a száraz talajon. Körülnézett. Az állatok között pásztor sétált. Ez az ember túl magas volt. Igazából úgy nézett ki, mint…

Úgy nézett ki, mint Han.

Ez lehetetlen volt, de a testmagasság és a szőke szakáll eltéveszthetetlenné tette. Pia elfeledkezett minden óvatosságról és elővigyázatosságról, és a nevét kiáltotta.

A fiú megfordult, és amikor felismerte, szélesen elmosolyodott, tett felé egy lépést, majd futásnak eredt, Pia hasonlóképp. Amikor találkoztak, Han karjába vetette magát.

Erősen magához ölelte, arcát a nyakába temette, beleszagolt a bőrébe. Alig hitt a szerencséjének. A fiú keményen szájon csókolta. Pia egy idő után elhúzódott tőle, és felnézett az arcába.

– Reméltem, hogy üzenetet tudok küldeni neked, és helyette megkaptalak! – Újra megcsókolta Hant.

Végül lehiggadtak. Pia valamikor elejtette a kosarát, a gyümölcsök szétszóródtak. Lehajolt, hogy összeszedegesse őket, Han segített neki.

– Meddig leszel itt?

Han megvonta a vállát.

– Semmi sem korlátoz.

A lány fellelkesült.

– Akkor mindennap találkozhatunk!

– Vagy minden éjjel.

Pia elgondolkodott. Meg tudná oldani ezt titokban?

Han látta a tétovázását.

– El tudsz jönni éjjel?

– Anyámat nem zavarná. De rákényszerítették, hogy együtt éljen Stammel, Troon fiával.

– Azzal a tuskóval? Éber alvó?

– Éppen ellenkezőleg. – Piának eszébe jutott a csónak ellopása. Egész éjjel távol volt anélkül, hogy Stam észrevette volna. Sosem ébredt fel napkelte előtt. – De ha egyszer felébred és észreveszi, hogy nem vagyok ott, mit fogok mondani?

– Mondd, hogy van egy szeretőd.

Ez igazából nem is volt rossz ötlet. Tanyaföldön éjszakánként valóban aktív romantikus élet zajlott. A képzelőerő nélküli Stamnek eszébe sem jutna, hogy a szeretője egy pásztor lehet.

Ami viszont felvetett egy kérdést.

– És hol fogunk találkozni?

– Az erdőben – felelte Han. – Elég meleg az idő. Majd, ha jön az ősz, újra átgondoljuk.

„Az ősz! – gondolta Pia. – Vagyis lesz negyedévünk, amikor minden éjjel találkozhatunk. Hihetetlen!”

– Kell választanunk egy helyet.

– Nem hagyhatom itt a csordát. Nézd csak azt az ostoba üszőt, amelyik megy be az erdőbe. A lába beleakad egy fa gyökerébe, és ott pusztul el, ha nem segítek rajta.

– Majd én keresek egy helyet.

– És hogy talállak meg?

– Itt találkozunk, és odavezetlek.

– Mikor?

– Jövök, amint Stam elaludt.

– Várni foglak.

– Most menj, és hozd vissza azt az elkóborolt üszőt.

Újra megcsókolták egymást, és szétváltak.

*

Pia egy sűrűbb erdőrész közepén talált egy éppen akkora helyet, hogy ketten le tudjanak feküdni. A bokrok között megpillantotta a cickafark fehér virágait, és érezte az erdei gyógyfüvek friss illatát. Egy arra járó nem is vette volna észre őket – nem mintha bárki is arra járt volna éjszaka, vagy akár nappal.

A kék eget jól látta a feje felett.

Remélte, hogy Hannak tetszeni fog.

Persze hogy tetszeni fog. Miért is aggódik? Egy szép hely volt, ahol leheveredhettél azzal, akit szeretsz, és csak ez számított.

Kevés gyümölccsel tért haza, amit Stam azonnal befalt.

Egész nap vizet hordott és gyomlált. A vacsoránál olyan feszültséget érzett, ami megakadályozta az evésben, hiába volt éhes. Anyja is észrevette, de nem szólt semmit, csak felvonta a szemöldökét.

Vacsora után Stam elment az anyjához, aki Pia gyanúja szerint adott neki még egy vacsorát. Sötétedés után ért haza, közösült Yanával, azután elaludt.

Pia egy kicsit még várt, hogy biztos legyen a dolgában, azután felkelt. Anyja némán figyelte őt. Pia felemelte a fonott kaput, kilépett, és gondosan a helyére tette maga mögött, szinte a legkisebb zaj nélkül.

Stam meg se rezzent.

Körülnézett a csillagfényes mezőn, de nem látott senkit. Elindult az emelkedőn az erdő felé.

Han ott várta, ahol megbeszélték, az erdő távolabbi szegélyénél ült a földön. Amikor meglátta a lányt, azonnal felugrott és megcsókolta.

Egymás kezét fogva vágtak át a fák között a kiválasztott bozótosig. Pia megmutatta neki a kis tisztást a közepén.

Han elmosolyodott.

– Ez tökéletes. Érzem a friss fű illatát.

Keresztültörtek a bokrokon, és leültek középen. A csillagok fényénél jól látták egymást. Pia úgy érezte, mintha a világ többi része láthatatlanná vált volna.

– Hogy sikerült? – kérdezte. – Hogy jöttél ide? Mondj el mindent!

– Zad boldoggá tett az üzenetével, de gyorsan ki is józanított, amikor hozzátette, hogy a földműves nőket eltiltották a szertartásoktól. Nem tudtam, mit tegyek, de beszélnem kellett veled. Ezért engedélyt kértem, hogy csatlakozhassak Zad pásztorcsapatához.

– Nagyon okos!

– Megmondom őszintén, anyám ötlete volt.

– Ő pedig bölcs.

– A lényeg, hogy beszéltem Keff-fel, és megkértem, hogy idejöhessek, amibe bele is egyezett. Igazából még örült is, mert Zadnak kellett egy kis segítség. Neki kell leterelnie a csordát a folyóhoz, és az sokkal hosszabb út lett, mióta Troon felszántotta a Mezsgyét.

– És hogyhogy ilyen gyorsan ideértél?

– Zad a nyárközepi szertartáson adta át az üzeneted. Másnap idejöttünk. Ma kezdtem el dolgozni a csorda mellett, és te ma reggel bukkantál fel.

– És akármeddig itt tudsz maradni?

– Amíg csak akarod.

Pia elmosolyodott. Örökre akarta. De nem mondta ki. Gyerekkoruk óta ismerték egymást, a románcuk pedig a télközepi szertartás óta tartott, de ebben a fél évben valójában csak kevés időt töltöttek együtt. Úgy érezte, nagyon mélyen ismeri Hant, de valóban így volt? Szeretett volna beszélni arról, hogy fognak megszökni, hol élnének majd, és a közös gyerekeikről is – de túl korainak tűnt úgy tenni, mintha ez már biztos lenne.

Egy kicsit feszengett, mintha egy idegent hozott volna ebbe a szerelmi fészekbe. Mit tegyen most? Csak csókolja meg? Akarta, de tétovázott.

Han észrevette, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Mi a baj?

– Nem tudom. Ideges vagyok. Te nem?

– Egy kicsit.

– Tettem már ezt-azt fiúkkal, főleg az ünnepségen, és sosem voltam ideges, de most az vagyok.

– Ennek örülök.

Pia meglepődött.

– Miért?

– Mert azt jelenti, hogy különleges vagyok számodra.

A lány bólintott.

– Igazad van. Nem érdekelt, mit éreznek a többiek.

– De az igen, hogy én mit érzek.

– Igen. Félek, hogy csalódott leszel. – Nem is gondolkodott rajta, csak úgy kicsúszott a száján.

Han elmosolyodott.

– Nem hiszem, hogy ez megtörténhet.

– És te? Te miért vagy ideges?

– Ó, nem is tudom. Talán egy kicsit zavarban vagyok.

A lány meglepődött.

– Miért? Mi miatt kell szégyenkezned?

– Elmondhatom később? Alig várom, hogy megcsókoljalak.

Pia lelkesen beleegyezett. Egy ideig csókolóztak, azután lefeküdtek egymás mellé, és úgy folytatták. Han nyelvének hegye megérintette az ajkát, mire a lány kinyitotta a száját. Az ünnepségen megtapasztalta ezt a fajta csókot, és nagyon tetszett neki.

Han megsimogatta a mellét, de Pia tudta, hogy nem sokat érezhet a bőrtunikán keresztül, és nagyon szerette volna a bőrén érezni a fiú kezét, ezért felült, és megszabadult a ruhájától. Amikor Han megpillantotta meztelen testét, halkan felnyögött. Pia örült, a fiú láthatóan nem volt csalódott.

Ugyanakkor saját tunikáját nem vette le, ami meglepte a lányt. Valószínűleg az alatt volt valami, ami miatt szégyenkezett. Egyesek olyan jegyeket viseltek a bőrükön, amelyek ártalmatlanok voltak ugyan, de nem nyújtottak szép látványt. Azt hallotta, bizonyos embereknek három mellbimbójuk van.

Csókolózás közben a fiú többször is megérintette Pia testét, könnyű ujjai mintha mindenben élvezetet találtak volna. A lány is fel akarta fedezi Han testét, ezért benyúlt a tunikája alá. Megérintette a szőrös golyókat. Tudta, hogy nem szabad megszorítania őket: egyszer már elkövette ezt a hibát.

Aztán rátalált a péniszre, és meglepetten torpant meg.

– Han, ez óriási!

– Tudom. Emiatt voltam zavarban.

Tehát erről volt szó.

– Nem kell szégyenkezned. A kezed és a lábad is nagy, természetes, hogy ez is az. De tetszik az érintése, lágy, belül mégis kemény. És meleg.

Han keze rátalált a lány vaginájára.

– Nem tudom, be fog-e férni.

Pia emlékezett egy fiúra, aki bedugta az egyik ujját, azután kettőt, hármat, végül négyet. Az egész kezét akarta, de a lány leállította.

– Próbáljuk meg!

– Rendben.

– Feküdj a hátadra.

Han engedelmeskedett. A lány látta, hogy a fanszőrzete is szőke.

Megsimogatta a péniszt, majd megcsókolta, és hosszabban is elidőzött volna, de Han félbeszakította: – Ha nem teszed be most, hamarosan késő lesz.

Pia fölé guggolt.

– Feküdj mozdulatlanul, hagyj rám mindent. – A pénisz végét a megfelelő pontra helyezte, és megállt egy pillanatra. Annyira nagynak tűnt. Finoman ringatózva engedte rá magát. – Egész jó – nyugtatta meg a fiút.

Han felkiáltott, és már el is ment benne.

– Sajnálom, nem tudtam tovább várni – mentegetőzött.

– Nem kell sajnálkoznod. – Pia végigfeküdt a fiú mellén, a pénisze még mindig benne volt. – Izgató volt.

Egy darabig nem szólaltak meg.

– Nem zavar? – kérdezte meg végül Han. – Hogy be sem ment teljesen?

– Majd legközelebb be fog, ne aggódj – nyugtatta meg Pia. A vaginája majd kitágul; ki is kell, hiszen egy nap majd egy baba fejének is át kell férnie rajta. Inkább Han reakciója miatt aggódott. Lehet, hogy a fiú elbátortalanodik, és kiveszik belőle a vágy. Gondoskodnia kellett róla, hogy ez ne történjen meg.

Han átkarolta, és magához húzta. Meleg volt a teste.

– Emlékszel arra, amikor megkérdeztem, lehetnék-e a barátnőd?

– Nem is volt ilyen.

Pia nevetett.

– Szóval elfelejtetted!

– Mikor volt ez?

– Hét nyárközepes korunkban. Majdnem nyolc.

– Akkor érthető, hogy nem emlékszem. Mit feleltem?

– Nemet mondtál. Csalódott voltam.

Han nevetett.

– Hát, most már lehetsz a barátnőm, ha akarsz.

– Igen, szeretnék.

Pia lehunyta a szemét.

Han egy idő után eltűnődve szólalt meg:

– Te annyira magabiztos vagy.

– Ühüm.

A lány néhány pillanat múltán álomba merült.

13

– Gyermekem lesz – mondta Pia.

– Egy gyerek? – élénkült fel Han.

Hajnal volt, Pia jól látta a fiú arcát. Egyértelműen boldog volt, hiszen mindig is erre vágyott. Megcsókolta Hant.

A várandóssága aligha volt meglepő. Itt, a bozótosban az utóbbi negyedévben szinte minden éjjel szeretkeztek. A cickafark füves illata Pia számára élete végéig egyet jelent majd a szerelmes együttléttel.

A nyári vándorlásukból visszatérő erdőlakók először bizalmatlanul néztek rájuk, de hamar rájöttek, hogy teljesen ártalmatlanok, és békén hagyták őket.

Stam azonban gyanakodni kezdett. Kétszer felébredt éjszaka, és látta, hogy Pia nincs otthon. Az első alkalommal beteg volt, és reggelre már nem volt biztos benne, hogy mi az álom, és mi a valóság. A második alkalom azonban más volt. A kutya vad ugatása riasztotta fel őt és Yanát, és a holdfénynél látták, hogy a mezőn egy vaddisznócsalád – az anyaállat és három utódja – dézsmálják a termést. A vaddisznókat veszélyes lett volna megközelíteni, ezért nyílvesszőkkel és kövekkel kergették el őket. A koca két nyílvesszőt is magával vitt a testében. Az egyik malac halálos sebbel ottmaradt, és mire Pia hazaért, Yana már készítette is belőle az ebédet.

Stam tudni akarta, merre járt Pia.

A lány megfogadta Han tanácsát, és azt mondta, a szeretőjénél. Stam mindenáron tudni akarta, ki az.

– Kérdezd meg a barátaidat – mondta neki Pia. – Az egyikük tudni fogja. – Stam ettől csak még kíváncsibb lett, és még távolabb került az igazságtól.

Piát ugyanakkor nyugtalanította a dolog. Stam ostoba volt, de az apja, Troon nem. Attól félt, hogy a titok valamiképpen kitudódhat. A gyermek pedig még veszélyesebbé tette kényes helyzetét.

– Ideje meghoznunk bizonyos döntéseket – mondta Hannak.

– Földműves leszek – jelentette ki azonnal Han. – Nagy vagyok és erős, örömmel fogadnak majd. Nem sokat tudok a földművelésről, de szívesen tanulok.

Pia ezt nagyon nem szerette volna.

– Ezzel három probléma van. – Előre látta ezt a beszélgetést, és pontosan tudta, mit akar mondani. – Az első, hogy gyűlölnéd a földművelést. A férfiak, nők és gyerekek napkeltétől napnyugtáig dolgoznak, az év minden napján.

– Nincsenek pihenőnapok?

– Nincsenek. A földművesek közösségéhez csatlakozó pásztorok csak ritkán képesek ezt megszokni, ezért a többiek lustának és megbízhatatlannak tartják őket.

– Én nem vagyok lusta.

– A pásztorok mércéjével mérve biztosan nem. A földművesekhez képest gyakorlatilag semmit nem dolgozol.

– Hm.

– A második, hogy a nők itt tulajdonnak számítanak. Azt kell tenniük, amit a férfiak mondanak nekik. Ha lányunk születne, őt is így kezelnék. Te ehhez nem vagy hozzászokva. Sértőnek találnád.

– Mert az is. – Han láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

Pia folytatta:

– De a legfontosabb ok a harmadik. Gyűlölök itt lenni. Alig várom, hogy elmenjek. Pásztorcsaládot akarok, ahol mindenki kedves és szereti egymást.

Han a szemöldökét összevonva gondolkodott. Pia közben a madarak reggeli énekét hallgatta.

– Akkor ezzel el is dőlt – szólalt meg végül Han. – Folyóvölgybe kell mennünk.

Pia a fejét rázta.

– Megpróbálnának elrabolni, ahogy Móval is tették.

Han dühösnek tűnt.

– Ahhoz először meg kell ölniük!

– Lehet, hogy megteszik. De bármi is történne, erőszakkal járna. Nehéz megjósolni a végkimenetelt. A te anyád a bölcsek egyike: ha a földművesek megölnek téged, a pásztorok háborúba vonulhatnak. Nem szeretném, ha a szerelmünk lenne az oka egy háború kirobbanásának.

– Én sem, de máshová nem mehetünk.

– Éppen ellenkezőleg, rengetegfelé indulhatunk: északra, délre, keletre és nyugatra.

– Úgy érted, hagyjuk itt a Nagy Síkságot?

– Igen.

– De alig tudunk valamit azokról a vidékekről!

– Tudjuk, hogy az erdőlakók minden nyarukat az Északnyugati Dombok között töltik. Van egy jól kitaposott ösvény, amit használnak, így mi is könnyen eltalálunk oda.

– És honnan szerzünk élelmet? A szarvasok már visszatértek a síkságra.

– Hozhatnál magaddal egy tehenet.

– Mármint lopjak el egyet?

– Szükséges lenne? Ha a bizalmadba avatod Zadot, vajon nem fogja úgy érezni, hogy pásztorként jogosult vagy egy tehénre?

Han elvigyorodott.

– Valószínűleg igazad van. – Hirtelen elkomolyodott. – De a tél a dombok között…

Pia bólintott. Már itt, a síkságon is kezdett egyre hidegebb lenni.

– Építenünk kell egy házat. Biztos vagyok benne, hogy képes vagy rá.

– Igen. – Han elgondolkodott. – Te, én és egy tehén…

– És egy baba.

– Egészen otthonosnak hangzik.

Pia bólintott. Ő is így érezte. Tudta, hogy lesznek nehézségek és küzdelmek, de az együttlét és a szabadság öröme erőt fog nekik adni ahhoz, hogy megoldják a problémákat. Már a gondolat is boldogsággal töltötte el.

Azonban volt egy nagy hátráltató tényező is.

– Anyám nagyon fog hiányozni.

Han láthatóan nem vette számításba Yanát.

– Nem tudna ő is velünk jönni?

– Már beszéltem vele erről, de nem hajlandó rá. Azt mondja, túl öreg hozzá. Már nem tud gyorsan vagy messzire gyalogolni, az egész nyáron át tartó vízhordás kimerítette. Attól fél, hogy lelassítana minket, és emiatt mindannyiunkat elkapnának.

– Nem is tudom…

– Nem fogja meggondolni magát.

Han bólintott. Megértette.

– Hosszú idő eltelhet, mire újra láthatod. El tudod képzelni, hogy végleg az Északnyugati Dombok közt maradjunk?

– Nem. Egy-két év múlva visszatérünk a síkságra. Addigra lenyugszanak a kedélyek, és sokan el is feledkeznek rólunk. Lesz egy gyermekünk, és az mindent megváltoztat. Ha Troon megpróbál egy anyát és a gyerekét elszakítani az apától, a pásztorok háborút indíthatnak, és ezt ő is nagyon jól tudja.

– Ez akkor is nagyon hosszú idő – mondta Han.

„Nem olyan hosszú” – gondolta Pia, de inkább nem mondta ki.

– Magunkkal kell vinnünk néhány szükséges holmit. Egy főzőedényt, két tálat és két kanalat, kovakövet, és egy nagy bőrzsákot, amibe az egészet tesszük.

– És az íjamat a nyílvesszőkkel. Mikor indulunk?

– Holnap éjjel.

– Olyan hamar?

– Figyelj. Négy nap múlva kezdődik a tavaszi szertartás. Holnap kell elindulnunk, de nem megyünk messzire, elrejtőzünk a Nyugati Erdőben. Másnap átkutatják a földművesek területeit és az erdőket, átvizsgálják a környező településeket. Miután nem találnak meg minket, azt fogják gondolni, Folyóvölgybe mentünk. A következő napon ott lesznek a Szentélynél a szertartáson. Utána, a szertartást követően visszajönnek ide. Így négy teljes napunk lesz rá, hogy egérutat nyerjünk. Sosem kapnak el minket.

– Biztosan nem, amíg a Napisten mosolya tekint ránk.

*

Másnap eleredt az eső.

Ahogy kezdett véget érni a nyár, jött néhány kisebb zápor, de ez most valódi vihar volt. A földművesek a földjeik szélén állva néztek felfelé, nyitott szájjal fogadták a tiszta vízcseppeket. Mindenki bőrig ázott, de senki sem törődött vele.

A kiszáradt patakmedrek ismét megteltek. Ez megoldotta Pia és Han egyik problémáját: nem kellett vizet keresniük menekülésük közben.

Amikor leszállt az éj, a szél felerősödött, és az eső még sűrűbben zuhogott. Pia megfontolta, hogy elhalasszák egy nappal az indulást, de képtelen lett volna tovább itt maradni. Túl közel volt már a szabadság ahhoz, hogy elodázza. Egyébként pedig az időjárás az üldözők dolgát is meg fogja nehezíteni.

A megszokott időben lefeküdt, és alvást színlelt. A szél egy darabig mintha zavarta volna Stamet az elalvásban, de a légzése végül egyenletessé vált.

Mint a legtöbb ember, hideg időben Pia is báránybőr kabátot viselt a tunikája felett. Leakasztotta a tetőgerendába vert faszegről, és magára öltötte.

Letérdelt anyja fekhelye mellé, és megcsókolta Yanát, aki megsimogatta az arcát, és azt suttogta: – A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is, drága anyám – suttogta Pia.

Azzal felállt, és távozott. Azon gondolkodott, vajon látja-e még valaha az anyját.

Felkaptatott az emelkedőn az erdőig, az esőben előredőlve, küszködve próbált egyenletes tempót tartani, miközben a szél többször is majdnem kibillentette az egyensúlyából. A báránybőr kabát hamarosan elnehezült a víztől.

Elérte az erdőt, hálás volt a fák menedékéért. Hant az erdő másik végében, a szokásos helyükön találta meg. A fiú is bőrig ázott, akárcsak Szélvész.

A szarvasmarhák szoros csoportba tömörültek, védték egymást és a borjakat.

– Ez az erdő az első hely, ahol keresni fognak – mondta Han. – Át kell kelnünk a Mezsgyén, és elrejtőzni a Nyugati Erdőben.

Pia egyetértett vele.

Az északi erdőszéllel párhuzamosan, a kinyúló ágak gyér védelmét kihasználva haladtak nyugat felé. Az egyik villámlásnál megpillantottak egy pásztort, aki barátságosan intett nekik. Elérték a Mezsgyét, és megkezdték az átkelést.

A megművelt föld semmiféle menedéket nem biztosított. A szél két alkalommal is majdnem ledöntötte a lábáról Piát, onnantól inkább Hanba kapaszkodott. Megkönnyebbülten léptek be a Nyugati Erdő védelmébe.

– Szabadok vagyunk – mondta Pia fellélegezve. Voltak még veszedelmek előttük, de legalább a földművesektől sikerült elszakadniuk.

– Vizesek, de szabadok – bólintott Han.

Először menedék után néztek. A fákon még ott volt a levelek többsége, és végül találtak egy terebélyes tölgyet, amelyik felfogta az eső nagyját. Hátukat a törzsnek támasztva leültek pihenni.

– Ez nem jó rejtekhely, de úgysem keresnek minket, amíg ki nem világosodik – mondta Han.

– Próbálom kitalálni, milyen rejtekhelyek jöhetnek szóba. – Pia a homlokát ráncolta. A szökés tervezésekor ezzel a problémával nem foglalkozott.

– Fent vagy lent – mondta Han. – Felmászunk egy fára, vagy a földre lapulunk egy sűrű bozótosban.

Pia egyiket sem találta elég biztonságosnak, de neki sem jutott eszébe jobb megoldás. Kezdett aggódni. Rettenetes lenne, ha elkapnák őket, amikor még csak idáig jutottak.

Összébb húzódtak, Szélvész leheveredett Han oldalához. Pia a lábukra terítette a vizes birkabőr kabátot. Átáztak és dideregtek. Ahogy teltek az órák, többször is elszunyókáltak, és gyakran felriadtak. Az eső nem állt el.

Amint beköszöntöttek a hajnal első fényei, felálltak. Tanyaföldön Stam biztosan most ébred, és látja, hogy Pia nincs a helyén. Először majd azt gondolja, elment gyümölcsöt szedni a Keleti Erdőbe, de hamarosan elgondolkodik, hol marad ilyen sokáig a lány. Eszébe jutnak Pia korábbi éjszakai eltűnései. Megkérdezi Yanát, aki természetesen tudatlanságot színlel, amit Stam nem fog elhinni. A tény, hogy Yana nem sír a lánya után, meg fogja erősíteni azt a meggyőződését, hogy Pia eltűnése nem váratlan, hanem előre kitervelt esemény.

Hamarosan apjával is közölni fogja a gyanúját. A fiánál fürgébb észjárású Troon azonnal összeállít egy keresőcsapatot. Vagyis Piának és Hannak a lehető leggyorsabban el kell rejtőznie.

A távolból kutyák hangját hallották, Szélvész visszaugatott. Túl korai volt ahhoz, hogy Troon keresőcsapata legyen, a kutyák valószínűleg az erdőlakókhoz tartozhattak.

Váratlanul két erdőlakó jelent meg a semmiből, ott álltak előttük, husánggal a kezükben. Pia próbálta mondogatni magának, hogy nyugodtnak kell maradnia. Az erdőlakók szinte mindig barátságosan viselkedtek.

A kettő közül az alacsonyabbik jóképű volt, és valószínűleg hiú is, mert fogakból készült nyakláncot viselt. Mondott valamit az erdőlakók nyelvén.

Han tenyérrel felfelé széttárta a kezét, hogy mutassa, nincs nála fegyver.

– Békével jöttünk.

A másik erdőlakó megszólalt:

– Ismerlek téged. Te vagy Han.

Han egy hosszú pillanatig meredt rá.

– Bez?

– Igen.

– Ő pedig a fivéred, Fell.

Fell a nevét hallva szélesen elmosolyodott, és bólintott.

– A nyakláncról tudnom kellett volna!

Pia meglepetten nézte Hant.

– Mondtátok is, hogy a Nyugati Erdőből jöttetek – idézte fel Han. – Most már emlékszem!

– Kedves voltál a testvéremhez és hozzám, amikor éhesek voltunk és reményvesztettek – mondta Bez. – Úgy viselkedtél velünk, ahogy a saját törzsünk tagjai tették volna. Így most a törzs tagjaként üdvözöllek. – Piára nézett. – És a társadat is.

– Köszönöm – biccentett Pia.

Fell végignézett a ruháikon.

– Meg kell száradnotok. Gyertek velünk.

„Rejtekhelyet kellene találnunk – gondolta Pia idegesen. – De talán Han erdőlakó barátai ebben is segíthetnek.”

Követték Bezt és Fellt az erdőn keresztül egy tisztásra, ahol hét kunyhó állt. A középsőből egy nő lépett ki, akit Bez Gidaként mutatott be. Vonzó, középkorú nő volt, és Bez hangsúlyából Pia arra tippelt, hogy Gida különleges a férfi számára.

Gida beinvitálta őket a kunyhóba. A középen égő tűz körül legalább nyolcan feküdtek a földön. A levegő fülledt volt, a mosdatlan testek szaga pedig erős, de Piát nem érdekelte, mert a meleg körbeölelte.

Gida mondott valamit a többieknek, Pia hallotta a tekintélyt a hangjában. Kétségtelenül azt közölte velük, hogy kik a látogatók. A jelenlévők mosolyogva bólogattak, láthatóan elfogadták, hogy Hant a törzs tagjaként kell kezelniük. Helyet szorítottak a tűz mellett, Pia és Han leültek. Hamarosan már gőz szállt fel Pia kabátjából. Le is vette magáról, és hagyta, hogy a tűz melengesse csupasz karját.

Bez és Fell letelepedtek melléjük, Gida pedig a tűzön melegedő edényből levest mert négy tálba. Pia úgy szürcsölte a levet, hogy bele sem gondolt, mi lehet az.

Amikor végzett a levessel, Bezhez fordult.

– Menekülőben vagyunk. A földművesek üldöznek minket, hogy visszavigyenek Tanyaföldre.

Bez bólintással jelezte, hogy érti.

– Szükségünk van egy búvóhelyre.

– Ez a legjobb hely az elrejtőzésre – mondta az erdőlakó. – Feküdjetek le közénk, háttal az ajtónak. Nem engedjük be őket. Ha benéznek, csak egy csapatnyi erdőlakót fognak látni.

– És ha be akarnak jönni?

– Nem fognak. Vannak husángjaink.

Pia Hanra nézett.

– Mit gondolsz?

– Jó ötletnek tűnik. És amíg itt maradunk, vannak szövetségeseink, ha rosszul alakulnának a dolgok.

Pia nem igazán nyugodott meg, de úgy döntött, ez a legjobb, amit tehetnek. Bólintott.

– Köszönjük, Bez.

Az eső folyamatosan esett, senki sem hagyta el a kunyhót. Han elaludt a földön fekve, és hamarosan Pia is követte a példáját, bármennyire ideges is volt.

Kavarodásra riadtak fel: kutyák ugattak, férfiak kiabáltak, erdőlakók mozogtak odakint. Szélvész felállt, nyakán felborzolódott a szőr. Két, husángot szorongató erdőlakó odaállt az ajtó elé.

Pia kilesett a vesszőfonatos vályogfal egyik résén. Stam vonult be a tisztásra négy Kopója kíséretében, vállukra vetett íjjal, a derekukon tegezzel. Arcukról esővíz csorgott, szokásos hetvenkedő parádézásuknak nyoma sem maradt – igazából inkább ijedtnek tűntek. Itt semmire sem mentek az erőfitogtatással, az erdőlakók létszámfölényben voltak.

Pia az ajkába harapott. Tudta, hogy ez megtörténhet. És nem tudta, hogyan fog végződni. Csak annyit tudott, hogy inkább meghal itt és most, mint hogy visszamenjen Tanyaföldre.

– Egy bűnös földműves lányt keresünk, aki meggyilkolta a testvérét, és elmenekült. Látta valaki?

Azért találták ki ezt a történetet, hogy együttérzést keltsenek. Hanról a jelek szerint nem tudtak.

– Nem láttunk itt idegeneket – felelte Bez, aki kiment, hogy beszéljen a jövevényekkel. – Talán megfulladt az esőben.

Stam láthatóan nem értékelte a tréfát.

– Körül kell néznünk.

– Körülnézhettek, de a kunyhóinkba nem léphettek be. Az emberek alszanak.

Stamnek ez nem tetszett, de nem erőltette a dolgot.

– Maradjatok kint, de alaposan nézzetek át minden kunyhót! – utasította az embereit.

– Gyorsan, feküdjetek le! – súgta Gida Piának és Hannak.

Pia felvette a kabátját, Han a fal felé fordulva végignyúlt a földön. Azonnal erdőlakók vették körül, férfiak, nők és gyerekek. A lány ráterítette a kabátot a fejére, hogy elrejtse szőke haját és hatalmas termetét, majd odafeküdt mellé, szembe vele. Úgy gondolta, a fiú teste eltakarja az övét.

Közeledő, cuppogó lépteket hallott, visszatartotta a lélegzetét.

– Hú, micsoda bűz! – Stam hangja. Azután hosszú csend. Majd távolodó léptek.

Feszülten várakozott. Vajon Stamet kielégíti ez a felületes ellenőrzés? Hallotta a hangját, de túl halk volt ahhoz, hogy ki tudja venni, mit mond. De érezhetően ingerült volt.

– Nincsenek itt, indulás! – adta ki végül a parancsot.

Pia továbbra is mozdulatlanul feküdt, a rémülete nem múlt el.

Néhány pillanat múlva újra lépteket hallott, és Bez szólalt meg:

– Elmentek.

Pia fellélegzett. Hannal együtt felültek.

– Köszönöm – hálálkodott Beznek. – Megmentettél minket.

– Nem kedvelem az egyfülű kölyköt – mondta Bez. – Gonosz a képe.

– A szíve is hasonló – bólintott Pia.

– Elküldtem valakit, hogy kövesse őket. Tudni fogjuk, ha úgy döntenek, vissza akarnak jönni.

– Köszönjük.

Bez távozott, majd nem sokkal később jó hírrel tért vissza:

– Elhagyták az erdőt.

Pia Hanhoz fordult.

– Szeretnék eltűnni innen, amilyen hamar csak lehet.

Han láthatóan nem sietett ennyire.

– Gondoljuk ezt át alaposan. Egy kóbor földműves megláthat minket. Talán biztonságosabb, ha alkonyatig itt maradunk.

Pia nagyon szeretett volna elmenni, de látta az észszerűséget Han érvelésében.

– És akkor elindulunk a dombok felé?

– Először útba ejtjük Véntölgyet, és kérünk Zadtól egy tehenet.

Ebben is igaza volt. A lány nagy nehezen úrrá lett türelmetlenségén.

– Jól van.

Dél körül elült a vihar. Pia és Han kiléptek a kunyhóból, megálltak az ajtó előtt. A párás levegőt hűsnek és frissítőnek érezték. Han felnézett.

– Látod azt? Kék ég. Tudod, mit jelent ez?

– Hogy elállt az eső? – találgatott a lány.

– Azt jelenti, hogy éjszaka útra kelhetünk. Ha látom az Északi Csillagot, megtalálom az utat.

Pia lenyűgözve hallgatta. A földművesek nem sokat vándoroltak, és nem kellett éjszaka tájékozódniuk, ezért soha nem is tanulta meg.

– Örülök, hogy éjjel megyünk, legalábbis egy ideig. Jó messzire el kell távolodnunk a földművesek területéről, mire megmutathatjuk magunkat a napnak.

Han egyetértően bólintott.

– Ez esetben ma éjjel kellene indulnunk, miután meglátogattuk Zadot.

– Rendben.

Visszamentek a kunyhóba, és lefeküdtek pihenni. Ha egész éjszaka gyalogolni fognak, szükségük lesz az erejükre.

Pia nem hitte, hogy el tud aludni, mégis sikerült neki. Mély álomban volt, amikor Gida óvatosan felrázta. Az első pillanatban azt hitte, a cickafarkfüves bozótosban van, és ideje hazaindulnia Han mellől; aztán eszébe jutott, hogy elszökött, és azonnal megszállta a tettrekészség.

Felállt és kinézett. Nem látta a napot a fák miatt, de a fények alapján úgy gondolta, alkonyodhat. Felvette a kabátját, amely időközben megszáradt a kunyhó melegében.

Köszönetet mondtak Beznek, Gidának és Fellnek, és útra keltek. Már sötétedett, amikor kibukkantak az erdőből a Nagy Síkságra. Stam és csapata nyilvánvalóan rég feladták a keresést. Troon mostanra levonhatta a következtetést, hogy Pia Folyóvölgybe menekült.

Han vezetésével elérték Véntölgyet, ahol a fiú negyedévig élt – legalábbis elméletben, hiszen az éjszakákat az erdőben töltötte Piával. A lány a gondolatra elmosolyodott.

Könnyen megtalálták Zadot, Biddyt és a gyermeküket, Dinit, akik éppen végeztek a vacsorával. Han elmesélte, hogyan rejtőztek el az erdőlakóknál Stam keresőcsapata elől.

– Most azt hiszik, Pia Folyóvölgybe ment – mondta. – Így lesz néhány napunk, hogy elhagyjuk a síkságot, és bevessük magunkat a dombok közé.

– Helyes – bólintott Zad.

Han vett egy mély lélegzetet, és előállt a kérésével.

– Nyolcéves korom óta pásztor vagyok. Mit gondolsz, megérdemlek egy tehenet, hogy magammal vihessem az útra?

Zad elmosolyodott.

– Meg. Gyere, válasszunk ki egyet, amíg még van fény.

Pia ott maradt beszélgetni a sötét szemű, sötét hajú, ovális arcú Biddyvel. Pia gyönyörűnek találta a nőt.

– Miért üldöznek a földművesek? – kérdezte Biddy. – Miért nem hagynak elmenni?

Láthatóan keveset tudott a földművesek szokásairól. Pia azon töprengett, hogyan tudna egy egész életet néhány szóban megfogalmazni.

– Az erős és fiatal emberekre szükségük van a föld megműveléséhez – felelte végül. – És a nézeteik szerint a nők a férfiak tulajdonát képezik.

– A tulajdonukat?

– Igen.

Biddy megdöbbent.

– Most már értem, miért menekültél el… annak ellenére, hogy gyermeket vársz.

Pia elmosolyodott.

– Máris látszik?

Biddy bólintott.

– Ha tudod, mit kell nézni. Szerintem úgy egynegyed éve lehetsz várandós. A baba nem sokkal a tavaszi szertartás után fog megszületni. – Apró mosollyal tette hozzá: – Hat gyerek közül a legidősebb voltam, anyám öt várandósságát néztem végig.

Pia nem rendelkezett ezzel a tapasztalattal. Ő a legfiatalabb volt három testvér közül, de kettő nagyon korán meghalt, így mindig is egyedüli gyerek volt. Lenyűgözte, amit Biddy mondott, és a férfiak visszatéréséig már csak a várandósságról és a szülésről beszélgettek.

Pia kiment megnézni a tehenet. Fiatal állat volt, vékony, de erős.

– Tudnál adni egy darab kötelet is, hogy éjszakára megköthessem? – kérdezte Han Zadot.

– Persze. – Zad bement a házba, és egy kötéllel jött vissza, amelyet azonnal a tehén nyakára hurkolt.

Pia türelmetlen volt, már alig várta, hogy induljanak.

– Menjünk!

– Elkísérlek titeket az ösvényhez, amit az erdőlakók szoktak használni – mondta Zad. – Északra van innen, nem olyan messze. Azt kell követnetek a dombokig.

– Köszönjük – hálálkodott Pia.

Búcsút vettek Dinitől és Biddytől, és útnak indultak. A hold felkelt, miközben gyalogoltak, az éjszaka szinte fényárban úszott. A tehenek összegyűltek a patakoknál.

– Legalább néhány napig nem kell őket lehajtanom a folyóhoz – jegyezte meg Zad.

– Vajon ezzel véget ér az aszály? – tűnődött Han.

– Reménykedjünk benne.

Szélvész terelőkutya volt, ezért mindvégig a tehén mellett maradt, gondoskodott róla, hogy ne maradjon le és ne kószáljon el.

Nemsokára széles, kitaposott, az esőzéstől sáros ösvényhez értek.

– Itt is vagyunk – mondta Zad. – A Napisten mosolyogjon rátok.

– Sosem felejtem el a kedvességed, Zad – búcsúzott el tőle Han.

– Elhoztad nekem Hant, azután segítettél nekünk elmenekülni – tette hozzá Pia. – Csodálatos ember vagy.

– Remélem, egy nap visszatértek.

„Én is” – gondolta Pia.

Zad megfordult és visszament arra, amerről jöttek.

Pia és Han a holdsütötte ösvényt nézték. Eddig még soha egyikük sem hagyta el a Nagy Síkságot.

– Ezzel elkezdődik az új életünk – mondta Pia.

Megfogta Han kezét, és együtt indultak el.

*

Az őszi szertartás a Szentélynél kisebb eseménynek számított, közel sem gyűlt össze akkora tömeg, mint nyárközépkor. Ani úgy látta, most még a szokásosnál is csendesebb. Az emberek kovakövet és élelmet cseréltek, de senki nem akart cserzett bőröket.

A két nappal korábbi felhőszakadás biztató jel volt, de a Nagy Síkságnak ennél sokkal több esőre lett volna szüksége, hogy helyreálljon a normális állapot.

Zad ellátogatott a szertartásra. Ani semmit sem hallott Hanról, mióta távozott a síkság nyugati végébe, Piához. Zad most halkan, hogy senki más ne hallja, elmondta neki, hogy Pia elszökött Tanyaföldről, és Hannal együtt az Északnyugati Dombok felé indultak. Ani egyszerre örült és aggódott. Örült, hogy kikerültek Troon felügyelete alól, de nem tudta, hogy fogják átvészelni a telet a dombok közt. Az erdőlakók is mindig visszajöttek onnan nyár végén.

Tucatnyi földműves is jelen volt a szertartáson, de nem kerülte el a figyelmét, hogy csak férfiak jöttek, nők nem. Látta, hogy Joia gyerekkori barátja, Vee egy vékony, hajlott orrú férfival beszélget, és felismerte benne Shent, Troon talpnyalóját. Veenek láthatóan nem volt ínyére a társalgás. Amikor a beszélgetés véget ért, Ani odament hozzá.

– Mit akart az a csúszómászó?

– Tudni akarta, Piának vannak-e itt barátai. Mondtam neki, hogy gyerekként sokat játszottak Hannal, de azóta itt nem szerzett barátokat.

Ani megijedt. Jó lett volna, ha Vee nem említi Han nevét. Azonban ezt nem mondta ki hangosan. Vee nem akart rosszat.

Valamivel később Shen újra megjelent, és odajött Anihoz.

– Mindig öröm téged látni, Ani – mondta.

– Mit keresnek itt ezek a földművesek? Hiszen szinte nincs is árujuk, amivel kereskedhetnének.

– Ó, az ilyen szűkös időkben minden apróság számít, nem igaz? Egyébként mi van a fiaddal, Hannal? Nem látom őt sehol.

Ani rájött, hogy Shen követte a Veetől kapott nyomot, és rájöhetett, hogy esetleg a gyerekkori barátságból felnőttkori szerelem lett.

– Han itt van valahol – hazudta. – Előbb vagy utóbb biztosan belebotlasz.

– Nehéz elvéteni, amilyen magas – mondta Shen behízelgően. – Valaki azt mondta, a síkság nyugati szegélyén dolgozik.

– Nem, itt van. Mi dolgod a fiammal?

– Ó, semmi különös, csak felfigyeltem a hiányára.

Shen eloldalgott. Ani aggódott. A férfi makacs volt, rá fog jönni Han titkára.

Amint Shen beleolvadt a tömegbe, megjelent Vee anyja, Kae.

– Gyűlölöm ezeket a földműveseket – közölte.

– Miben sántikálnak már megint?

– Annyira faragatlanok! A családtagjaimat faggatják, azt mondják, tudni akarják, hová ment Han azzal a földműves lánnyal.

Ani dühbe gurult. Ennek véget kellett vetnie.

– Örülök, hogy elmondtad nekem, Kae. Nem tűrjük az efféle viselkedést. Azonnal intézkedem.

– Köszönöm.

Ha a pásztorok viselkedtek volna így Tanyaföldön, a földművesek azonnal erőszakkal reagálnak. Meg kellett érteniük, hogy a pásztorok is tudnak határozottak lenni. Megkereste Scaggát, aki a kötélkészítőkkel, Evvel és Feevel beszélgetett. Félrevonta, és elmondta neki, amit Kaétól hallott.

– Alaposan elpáholjuk őket – mondta habozás nélkül Scagga. – Eltörünk néhány csontot, bezúzunk egy-két fejet. Abból majd tanulnak.

– Valós erőszak nélkül szeretném elijeszteni őket. Ne feledd, minket arról ismernek, hogy itt a Szentélynél békés összejöveteleket tartunk.

– Igazad lehet – bólintott vonakodva Scagga.

– Van egy nagy, üres ház a folyó mellett.

– Ismerem. Senki sem alszik benne, mert beázik a tető.

– Össze tudnál gyűjteni huszonöt erős férfit és nőt kalapácsokkal és más szerszámokkal, és odaküldeni őket a házba?

– Gond nélkül.

– Mondd meg nekik, hogy valószínűleg nem kell harcolniuk, csak nézzenek ki fenyegetően.

Scagga elvigyorodott.

– Rá akarsz ijeszteni a földművesekre.

– Pontosan.

– Megszervezem.

Scagga hamarosan vissza is tért.

– Minden készen áll. Huszonöt erős fiatal, felfegyverkezve.

– Helyes. – Aninak most gondoskodnia kellett róla, hogy a terve mozgásba lendüljön.

Megkereste Troont. A férfi tucatnyi másik földművessel – köztük a fiával, Stammel – az egyik tűznél álldogált, ahol egy pásztor széthasított marhacsontokat pirított, hogy az ízletes velőt ki lehessen belőlük szopogatni. A földművesek gabonából és sajtból készült süteményekkel, szokásos útravalójukkal fizettek a csemegéért.

Ani félrevonta Troont.

– Megtaláltam Piát – mondta.

A férfi láthatóan kételkedett.

– Valóban?

– Ha akarod, elviszlek hozzá.

– Miért tennéd ezt?

A nő számított a kérdésre, és készen állt a válasszal.

– Mert a kutakodásod megzavarja az ittenieket, és a pásztorok nem szeretik a konfliktusokat.

Troon csapdától tartott.

– Egyedül nem megyek.

– Hozd az embereidet is. Akár mindegyiket.

A Nagy Ember láthatóan megnyugodott.

– Rendben.

A földművesek végeztek a velős csontjaikkal, megtörölték a kezüket a tunikájukban, és követték Anit. A Szentélytől átsétáltak Folyóvölgybe, majd a falun keresztül a folyó mellett álló nagy házhoz. Scagga ott állt az ajtó mellett.

– Odabent van – mondta.

– Erre. – Ani előrement.

Elégedett volt Scagga előkészületeivel. A hely teljesen sötét volt, csak középen világított egy kis tűz.

– Nem látok semmit – morogta Troon Ani háta mögött. – Hol van Pia?

Az ajtó döngve becsukódott.

– Kérek egy kis fényt – mondta Ani.

Sötét alak hajolt a tűz fölé, meggyújtott egy fáklyát, és a magasba emelte.

A földművesek meglepetten hördültek fel. Huszonöt fiatal pásztor állt a tűz túlsó oldalán, mindegyik kezében fegyver. Nem mozdultak, csak fenyegetően néztek. A földművesek egy pillanatnyi döbbent habozás után menekülőre fogták. Csakhogy az ajtó nem nyílt ki, Scagga a túloldalról eltorlaszolta.

Troon dühösen és ijedten fordult Ani felé.

– Mindannyiunkat le akarsz gyilkolni!

– Ma senkit nem ölünk meg – felelte a nő. – De nem tűröm, hogy te és a verőlegényeid megfélemlítsék Folyóvölgy népét. Most szépen hazamentek. Ha valaha visszajöttök, békésen fogtok viselkedni, amíg itt tartózkodtok. És ha megint megszegitek a szabályaimat, akkor végzünk veletek. Nem lesz második esély. – Felemelte a hangját. – Kinyithatod, Scagga!

Az ajtó kinyílt.

A földművesek eliszkoltak.

A fiatal pásztorok között megindult a beszélgetés és a nevetgélés, ahogy enyhült a feszültség.

– Mindenkinek köszönöm – fordult hozzájuk Ani. – Remélem, ezzel sikerült véget vetnünk a képtelen viselkedésüknek.

Megkönnyebbülést érzett. Csak most ismerte fel, mennyire feszültté tette ez az epizód. Kilépett az épületből, és lassan elindult vissza a Szentélyhez. Még mindig aggódott Han miatt, de úgy gondolta, sikerült megakasztania Troon nyomozását.

Amikor odaért a Szentélyhez, újra összetalálkozott Zaddal, aki éppen őt kereste.

– Valamit elfelejtettem elmondani. Pia gyermeket vár. Han apa lesz.

Ani fellelkesült. Újabb unokája születik.

– Hát ez csodálatos! És mikor?

– Az én Biddym szerint jövő tavasszal. Az Északnyugati Dombok között fog megszületni.

Ani gyorsan körülnézett, de senki sem volt hallótávolságon belül.

– Kérlek, ezt ne említsd senkinek!

– Természetesen nem fogom – ígérte meg Zad, de Ani látta, hogy a férfi a homlokát ráncolja.

– Nem mondtad el senkinek, ugye?

– Nem. Igazából… egyvalakinek, aki viszont a barátja.

Ani gyomra görcsbe rándult.

– Ez a barát nagyon aggódott Han miatt, és az iránt érdeklődött, jól van-e, mert a földművesek megölnék, amiért elrabolta az egyik nőt a falujukból. Annyira aggódott és kétségbeesett volt, hogy úgy gondoltam, nem lehet baj belőle, ha elmondom neki, hogy Han és Pia biztonságban vannak, és az Északnyugati Dombokhoz tartanak.

– Ez a barát, aki annyira aggódott… megmondta a nevét? – kérdezte félve Ani.

– Igen. Shennek hívják.

*

Han és Pia a harmadik napon elérték a dombokat. Nem haladtak gyorsan, főként mert időnként meg kellett állniuk legeltetni a tehenet. Közben mogyorót és almát gyűjtöttek. Szélvész elkapott egy mókust is, de hagyták, hogy megegye.

Folyamatosan olyan helyet kerestek, ahol felépíthetnének egy menedéket. Távol kellett lennie az ösvényektől, hátha a földművesek a keresésükre indulnak. Abban reménykedtek, hogy olyan helyet találnak, ahol tudnak vadászni és gyűjtögetni is. A tehén nem tart ki örökké. Úgy fognak élni, mint az erdőlakók, reggel elindulnak megkeresni a vacsorának valót.

Az ösvény egy folyó mellett vezetett. Az egyik szélesebb szakasznál, az iszapos part közelében elhagyatott házra bukkantak. A közeli domboldalon kis kőkör állt. Pia szerint valamilyen szent hely lehetett, bár nyilvánvalóan rég nem használták.

A házba nem költözhettek be, mert túlságosan látható volt, az ösvény mellett állt. A folyó közepén azonban észrevettek egy kisebb szigetet.

– Átkelünk és megnézzük? – kérdezte Han.

– Mindenképpen – döntött Pia.

Ehhez kellett némi előkészület. Mindketten folyó mellett nőttek fel, így tudtak úszni. A kutyák és a tehenek is, a kihívást inkább az jelentette, hogyan tartsák egyben a csapatot. Han szorosabban megkötötte a kötelet a tehén nyakán.

– Én majd tartom a tehenet, te figyelj Szélvészre.

A kabátjukat összehajtották és letették a parton. Azokért majd később visszajönnek.

Begázoltak a vízbe. A sodrás nem volt erős. A tehenet könnyű volt vezetni, Szélvész viszont vonakodott. Azonban nem akarta, hogy hátrahagyják, így némi huzavona után beugrott, és úszni kezdett.

A tehén együtt akart haladni az árral, ezért Hannak állandóan vissza kellett húznia, miközben a saját fejét is megpróbálta a víz felett tartani. Pia látta, hogy Szélvész tud vigyázni magára, ezért inkább Hannak segített. Amikor mindketten erősen húzták a kötelet, a tehén végre engedelmeskedett.

Hamarosan elérték a szigetet, kikászálódtak a partra.

Piának feltűnt a dús növényzet. Természetesen itt is volt aszály, de a gyökereket nedvesen tartotta a folyó. Felegyenesedett, és ahogy körülnézett, békét és nyugalmat érzett.

Szélvész megrázta magát, alaposan lefröcskölte Piát és Hant, akik csak nevettek. A tehén meglátta a zöld füvet, és azonnal legelni kezdett.

Han visszaúszott a másik partra, és a feje felett tartva áthozta a kabátokat.

– Nézzünk körül – javasolta, miután felöltöztek.

Pia a tehénre és a közeli folyóra nézett.

– Ő már nem fog visszamenni – nyugtatta meg Han. – Itt sokkal jobb a fű.

Pia hitt neki. Elvégre ő volt a pásztor.

Elindultak körülnézni. A sziget nem volt nagy, vissza is értek a kiindulási pontra annyi idő alatt, amíg egy fazék víz felforr. Emberi életnek nem látták nyomát, Pia gyanította, hogy a legtöbb ember számára a folyó, illetve az átkelés szükségessége elképzelhetetlenné tette, hogy a sziget otthonként számításba jöhessen.

A két szökevénynek azonban tökéletesen megfelelt.

Szarvasokat nem találtak, de láttak galambokat a levegőben, mókusokat a fákon és nyulakat a bokrok között. Ezenkívül mogyoróbokrok is voltak, az évnek ebben a szakában tele terméssel, ami átsegíthette őket a téli időszakon.

Találtak egy helyet a sziget közepén, ahol úgy látták, fel tudnak húzni egy tetőt egy tölgyfa széles törzse mellett.

– Hozok gerendákat az elhagyott házból – mondta Han.

– Az ráér holnap. Most az a legfontosabb, hogy legyen tüzünk.

Száraz gallyakat és lehullott leveleket gyűjtöttek gyújtósnak, valamint néhány vastagabb ágat. Han talált egy elhagyott darázsfészket, ami kiválóan égett. Szikrát csiholtak, és meggyújtották a tüzet.

Szélvész elkapott egy nyulat. Megnyúzták, kibelezték és megsütötték a tűz fölött. A kutya megkapta a csontokat.

Amikor eljött az este, felszították a tüzet, és lefeküdtek. Szeretkeztek a szürkületben, a tűz fénye megfestette a testüket, és az egész különösen izgalmasnak tűnt, mert Pia most először tette ezt szabad emberként.

Utána magukra terítették a kabátjukat, hogy melegen tartsa őket, és hamarosan mindketten elaludtak.

*

Stam hosszú távollét után, fáradtan és mogorván jelent meg újra Yana házánál. A nő tudta, merre járt: mindenki tudta. Egyszerre érzett megkönnyebbülést és diadalt.

– Mi történt? – kérdezte az érzelmeit elleplezve.

– Adj valamit enni! – morogta válasz helyett Stam.

Yana lágy sajtot tett egy nagy tálra, és darabolt vadalmát adott hozzá. Stam gyorsan befalta az ételt, és ettől valamelyest az ingerültsége is mérséklődött.

Yana többet akart tudni a keresésről.

– Miért egyedül mentél? Azt hittem, magaddal viszel néhány Kopót is.

– Túl zajosak. Előre tudták volna, hogy közelednek. Egyedül csendes vagyok.

– De így sem találtál senkit.

– Tudom, hol van Pia és Han – mondta Stam már-már védekezve. – Vagyis nagyjából tudom.

Yana gyűlölt beszélni ezzel az emberrel, de további részleteket akart.

– Ezt hogy sikerült kiderítened? Senki más nem találta meg őket. – Tudta, hogy a fiúnak hízelegnie kell.

Stam arcára kiült az önelégültség.

– Követtem a tehén nyomát. Senki sem visz szarvasmarhát a dombok közé, főként az évnek ebben a szakában. Ráadásul csak egy tehén nyomait láttam. Valahol arrafelé kell lenniük, ahol a nyomok eltűntek. Kutattam, de nem találtam őket.

„Jól elrejtőztek – gondolta Yana. – Nagyszerű.”

– Aztán elfogyott az ennivalóm – folytatta Stam. – Elejtettem egy galambot, de nem tudtam megsütni, mert elfelejtettem tűzkövet vinni. A nyers galambhús megbetegít. Fel kellett adnom.

– Apád mit mondott?

– Nem örült. Ő sosem örül semminek.

– Hát, jobb, ha ezt elfelejtjük. Eltűntek, és ezzel vége.

– Nem, nincs vége! – fogadkozott hevesen Stam. – Tavasszal, amikor melegebb lesz az idő, újra megpróbálom. Nem adom fel. – Az arckifejezése ádázzá vált. – Pia azt hiszi, figyelmen kívül hagyhatja apám fennhatóságát, és túljárhat az eszemen. De nem így van. Ő csak egy kislány, akit meg kell leckéztetni. Előkerítem, és megmutatom neki, ki az úr a háznál.

14

Nem sokkal a télközepi szertartás előtt Joia és Seft ellátogattak a Kővölgybe. Az időjárás kellemes volt, az eső alig esett: az aszály még nem ért véget. Egy téli délutánon, alkonyat felé érkeztek meg.

Továbbra is mindketten eltökélten próbálták megvalósítani a Szentély újjáépítését kőből. Pontosan ismerték a nehézségeket, de nem voltak hajlandóak elhinni, hogy a problémák megoldhatatlanok.

Joia meglepetten látta az új házakat ott, ahol legutóbb még semmi sem volt. Seft helyettese, Tem itt élt a társával, Veevel, Joia régi barátnőjével. Más ügyeskezűek is ideköltöztek a családjukkal, hoztak magukkal fél tucat szarvasmarhát és néhány sertést is, hogy mindenkinek legyen élelme. A hely mostanra kisebb faluvá nőtte ki magát. Joia erről nem is tudott. Seft nem híresztelte.

Temmel és a családjával vacsoráztak a tűz körül. Vee azt mondta, Hol, a rossz szagú pásztor a dombtetőről örült neki, hogy ilyen sok elszáradt ágat égetnek el, mert szerinte így még több fű fog nőni, amit a birkái lelegelhetnek.

Miközben a vadalmával főzött sertésragut ették, Joia odafordult Sefthez:

– Sokat gondolkodtam azon, milyen sokáig tarthat egyetlen követ elszállítani a Szentélyhez. Ha igaz, amit Ello mondott, ötven napba is beletelhet, és nem nagyon látok hibát az érvelésében.

– Ez engem is foglalkoztatott – bólintott Seft.

– Talán össze tudunk állítani két vagy három csapatot önkéntesekből, akik nagyjából egyszerre dolgoznának.

– Ez enyhítené a problémát.

Joia a homlokát ráncolta.

– Csak nem vagyok biztos benne, hogy rá tudom venni az embereket egy ötvennapos, önkéntes munkára. Ez nem annyira tűnik ünnepnek, sokkal inkább büntetésnek.

– Felmerült néhány új ötlet – mondta Seft. – Holnap reggel mutatok neked egy-két dolgot. Azt hiszem, rájöttünk a megoldásra.

Joia disznóhússal és reménnyel telve tért nyugovóra.

Másnap reggel odakint borús, téli égbolt fogadta, alacsonyan úszó felhőkkel. Viszont észrevett valamit, ami előző nap, az alkonyi félhomályban elkerülte a figyelmét. Vagy száz, egyenként két ember hosszúságú, egymás mellé fektetett gerendából valóságos ösvényt hoztak létre a talajon. Az ösvény egyik végénél nagy méretű homokkő tömb hevert, amelyet már beleforgattak egy kötelekből font zsákba.

Seft odajött hozzá.

– Ello ellenünk dolgozik, de a pesszimizmusa hasznos – mondta. – Amikor arról beszélt, hogy milyen hosszú ideig tartott elmozgatni a földműves kövét, a probléma lényegére irányította a figyelmemet, ami nem más, mint a talaj egyenetlensége. Egy vontatott kő állandóan megáll, amikor a széle buckával, gödörrel, kővel vagy pocsolyával találkozik, ezért mindig meg kell emelni azt az oldalát, hogy át tudjon haladni az akadályon, ami nehézkes és időrabló folyamat. Ezért elkezdtünk olyan módszereken gondolkodni, amelyekkel kiegyenesíthetnénk a talajt, hogy a kő gyorsabban mozoghasson, és ne állítsák meg a kisebb akadályok.

Közben az ügyeskezűek lassan, egyesével-kettesével odagyűltek köréjük. Joia örömmel ismerte fel, hogy ezek az emberek mind elkötelezettek a kő-Szentély felépítése mellett.

– Egyébként a gerendák nem gördülnek el – jegyezte meg Seft. – Erősen bele vannak verve a talajba, hogy stabilabb legyen az ösvény.

– Megmutatjuk neki, Seft? – kérdezte az egyik ügyeskezű, Jero. Ő nem rendelkezett Seft türelmével, állandóan sietett. Az apja, Effi is ilyen volt.

Viszont Seft most nem látta okát a késlekedésnek.

– Igen, lássunk neki.

Az ügyeskezűek felkapták a vontatóköteleket, és felkészültek a kő mozgatására. Joia szerint a szikla körülbelül tizedakkora lehetett, mint a nagy monolitok, vagyis nagyjából megegyezett a földműves kövének méretével. Az ügyeskezűek feleségei és gyermekei is előjöttek segíteni, összesen körülbelül húsz ember gyűlt össze.

Joia emlékezett a földműves kövének mozgatására, amikor még csak tizennégy nyárközepet ért meg. A földterületet a többéves gazdálkodás nagyjából elegyengette, de még így is akadtak rajta akadályok.

Tem vezette a vontatócsapatot, gyorsan meg is mozdították a követ. Joia elképedve figyelte, milyen simán csúszik végig a rönkökből épített ösvényen. Két alkalommal beleakadt egy rönkbe, amelyik jobban kiállt a többinél, és mindkétszer lelassult egy időre, majd a kiálló részt szétmorzsolva továbblendült. Az ügyeskezűek egészen az ösvény végéig elhúzták a követ.

– Ez csodálatos! – lelkendezett Joia Seftnek. – Megoldottad a problémát!

Seft a fejét csóválta.

– Ez csak rövid távolságra használható. Ha utat akarnánk építeni rönkökből innen a Szentélyig, a Nagy Síkság összes fáját fel kéne használnunk. Csak a kivágásuk évekbe telne.

– Nem használhatnátok kevesebb rönköt úgy, hogy a hátsókat mindig előreviszitek, ahogy a kő mozog?

– Próbáltuk – mosolygott Seft. – Az emberek kimerültek a rönkök cipelésében, ahogy párokban dolgozva mindig előrevitték őket. De a valódi probléma az, hogy amikor a rönköket lefektetjük a mozgó kő elé, nem ágyazódnak be szilárdan, így a kő egyszerűen félresodorja őket az útból.

Joia öröme ugyanolyan gyorsan el is illant, ahogy érkezett.

– Vagyis ott vagyunk, ahonnan elindultunk.

– Nem egészen. – A rönkösvény végénél egy egészen másfajta út kezdődött, amelyet különféle méretű ágakból és laza földből építettek. – Ezt könnyebb létrehozni, néhány hét alatt felépíthetünk valami hasonlót egészen a Szentélyig. Viszont túlságosan gyenge. – Seft bólintott Temnek, aki jelzett a vontatóknak.

Joia azonnal látta a problémát. Míg a kő a gerendákat egyszerűen csak mélyebbre nyomta a talajba, az ágakat félretúrta. Az ösvény hamar szétrombolódott, a kő minduntalan elakadt, a haladása lelassult.

– A semminél jobb, de ez még mindig kevés – állapította meg Seft.

– Tehát mind a kétfajta utat szeretnéd használni…

– De ez még nem rövidíti le az ötven napot ötre.

– Mégsem tűnsz teljesen csalódottnak. Van még valami a tarsolyodban.

– Túl jól ismersz. Valamit még meg akarok mutatni neked. Gyere!

Odavezette Joiát egy durván összeácsolt épülethez, amely egyértelműen műhelyként funkcionált. Tele volt kovakő szerszámokkal, de voltak ott élezőagancsok és kötelek is, valamint egy őrlőkő csiszoláshoz és fényezéshez. Négy ügyeskezű a műhely mögül előhozott valamit, amit Joia nem ismert fel.

A tárgy egy magas fa törzséből készült, a lapos eszköz a Kővölgy legnagyobb kövénél is hosszabb volt. Szélessége és vastagsága egy ember karjával vetekedett. Teljesen egyenes volt, az egyik vége – nyilvánvalóan az lehetett a fa alja – felfelé hajlott, akár egy vesszőcsónak orra. Gondosan lecsiszolták és megolajozták, ezért fényesen csillogott a gyenge téli napfényben.

– Ahelyett, hogy a talajt próbálnánk egyenesebbé tenni, a követ tesszük azzá – magyarázta Seft.

Joia ezt nem értette.

– Mi ez? – kérdezte.

– Egy talpgerenda.

– Ráteszitek a követ?

– Valahogy úgy. Ez csak egy része a teljes szerkezetnek. Két talp lesz, amelyeket keresztlécek kötnek össze, ez alkotja majd a szán alapját. Az alapra egy alacsony emelvény kerül, ezen fekszik majd a kő. Nagyon gondosan kell összeállítani, facsapokkal, rövid, vastag fadarabokkal, hogy ne hulljon darabokra a súly alatt. A talpak felhajló végei lehetővé teszik, hogy a szánt megállás nélkül át lehessen húzni a kisebb akadályokon.

– Ha ez beválik…

– Akkor egy követ két-három nap alatt el tudunk vinni innen a Szentélyig.

Joia ezt szinte el sem merte hinni. Seftre nagyon nem volt jellemző, hogy olyan ígéreteket tegyen, amelyeket nem tud betartani, de ez szinte túl szépnek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen.

– Alig várom, hogy lássam a kész szánt.

– Te leszel az első. De még várnod kell rá egy ideig.

Beszélgetésüket egy feltűnően szép nő zavarta meg, aki a pásztorház felől ereszkedett le a dombról.

– Hoztam egy kis ürühúst – mondta vidáman. Joia látta, hogy egy hússal teli kosarat tart a kezében.

Joia le sem tudta venni róla a szemét. A nőnek széles, folyamatosan mosolyra álló szája volt, szőke hajának tincsei lépéseinek ütemére hullámoztak. Körülbelül egyidős lehetett vele, túl fiatal ahhoz, hogy Hol asszonya legyen.

– Köszönöm, Dee – mondta Seft. – Nagyon kedves a nagyapádtól, hogy húst küld nekünk reggelire.

„Tehát ő Hol unokája, és a neve Dee” – gondolta Joia.

– Nagyapa azt mondja, ha esetleg valamikor akarnátok adni neki egy malacot, örömmel elfogadná. A sertéshús üdítő változatosság az ürü után.

Joia csak bámulta a fiatal nőt. Szinte áradt belőle a jókedv és a melegség.

– Még ma küldök neki egyet – ígérte Seft. Fontosnak tartotta a barátság megőrzését az öreg pásztorral. Elvégre betolakodtak a völgyébe, és azt akarták, hogy a jelenlétükben előnyt lásson, ne zavaró tényezőt. – Egyébként ő Joia, az egyik papnőnk.

Dee a formális kézfogás után azt mondta:

– Nagy megtiszteltetés találkozni egy papnővel.

– Jártam már itt, de még nem láttalak – felelte Joia. – Nem is tudtam, hogy Hol az unokájával él.

– Azért lehet, mert nem élek vele, túl szagos – nevetett Dee.

– Nekem van egy nyájam a szomszédos völgyben, ott élek a fivéremmel és a feleségével. Csak időnként átjövök a dombokon meglátogatni nagyapát.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk – mondta Joia.

– Hasonlóképpen. – Dee letette a kosarat. – Jó étvágyat a húshoz. – Azzal megfordult és távozott.

– Az istenekre! – suttogta Joia. – Hát nem csodálatos teremtés?

Seft furcsa pillantást vetett rá.

– Főzzük meg a húst – javasolta.

15

Az a tél volt Pia életének legboldogabb időszaka.

Ott volt neki Han, és minden nappal egyre jobban szerették egymást. Végre szabadnak érezte magát: senki sem mondta meg neki, mit tegyen, és minden reggel átérezte az édes függetlenséget, amikor eldönthette, hogyan töltse a napját. Elegendő élelmük akadt: ősszel, amikor a vadak elrejtőztek és a madarak egy része délre vonult, leölték a tehenet. A hús nagy részét megfüstölték, és felakasztották a tető alá, ahol a tűz füstje összegyűlt. Szárazon és melegen tudták tartani magukat, még hóesésben is. Han jól megépítette a menedéket, a tetőt a folyó mellől hozott páfránnyal fedte le, több rétegben. Báránybőr kabátjukkal betakarózva, egymáshoz bújva, mennyei kényelemben aludtak.

Hiányzott neki az anyja, de hitt benne, hogy egy nap újra együtt lesznek.

Han nem mutatott érzelgősséget. Láthatóan nem hiányolta a családját. Nem szomorkodott amiatt, hogy el kellett szakadnia az anyjától és két nővérétől, Joiától és Neentől. Szeretettel beszélt Neen gyermekeiről, két unokahúgáról és az unokaöccséről, de soha nem mondta, hogy látni szeretné őket, vagy beszélne velük. Nem bánkódott utánuk.

Mire kezdett elfogyni a hús, kitavaszodott. A fák rügyeztek, és hamarosan új élelemforrásra számíthattak: fiatal vadnyulakra és mókusokra, madártojásokra, friss növényekre.

Közeledett a szülés ideje is. Pia hasa hatalmasra duzzadt, bőre feszessé vált, és gyakran érzékelt mozgást. Ahogy most éberen feküdt, hirtelen kitüremkedett a hasa, ahogy a gyermek kinyújtotta a lábát szűkös bezártságában. Már nagyon várta a pillanatot. Folyamatosan fáradt volt, és a reggeli felkelés is komoly erőfeszítést igényelt. Hamarosan már nem lesz várandós, és a kezében tarthatja a gyermekét.

Az élet csodálatos volt, de a szíve mélyén tudta, hogy ez csak annyira valóságos, mint egy álom vagy egy mese. A nyár még szép lesz, de a jövő csak bizonytalanságot tartogatott. Nem tudta, hogyan élik túl a következő telet. Nem lesz újabb tehenük. Az éhes anyák gyenge tejet adtak, ezt mindenki tudta; a gyenge tej pedig beteg gyermeket eredményezett.

Mindent a maga idejében, mondogatta magának. Először a szülés. Aztán a nyár. Utána majd újra átgondolnak mindent.

Érezte, hogy Han megmoccan mellette. Hajnalodott. Párja megcsókolta őt, majd felkelt.

*

Han szeretett korán vadászni menni. Ivott egy kis vizet a saját maga által kifaragott fakorsóból, majd magához vette íját és nyílvesszőit. Amikor kilépett a menedékből, a keleti égbolton már feltűnt egy szürkés sáv. Nem vette fel a cipőjét, hogy lépteivel ne csapjon zajt.

Az ismerős utat választotta az erdőn keresztül egy kis tisztásig. Hangtalanul lefeküdt egy tüskés bokor mellé, amelyen már kezdtek előbújni az első levelek. A vadállatok még nem jöttek elő éjjeli rejtekhelyeikről. Mozdulatlanul és csendben feküdt, bal kezében az íja, a jobb keze mellett fél tucat nyílvessző. Csak a szeme mozgott. Ezeket tartotta a nap legszebb pillanatainak: amikor a levegő friss és hűvös, az erdő párában úszik, amikor csend és béke uralkodik.

Két galamb jelent meg elsőként, belekezdtek násztáncukba az egyik fán. Mókus futott végig az ágon. A tisztáson nyúl ugrált keresztül, túl gyorsan ahhoz, hogy lelőhesse. Eljött a vadászat ideje.

Lassan nyílvesszőt helyezett az íjára, és óvatosan megfeszítette a húrt. Ha szerencséje lesz, egy kövér kacsa tipeg ki a bozótból a tisztásra, lassan, kiváló célpontot nyújtva.

Hirtelen három nyulat pillantott meg a fűben. Gondos célzás után lelőtte az egyiket, majd gyorsan kilőtt még két nyílvesszőt. A második célba talált, de a harmadik nyúl sértetlenül eliszkolt. A mókus eltűnt, a galambok felreppentek.

Han elégedetten gyűjtötte be a nyulakat, és a nyílvesszőket is összeszedte.

A nap felkelt. Visszafelé menet a talajt vizsgálta, korai ehető növényeket keresett. Talált egy kis zöldhagymát, azokat kihúzkodta, és a folyónál lemosta róluk a földet.

Visszatért a menedékbe, és megmutatta Piának a zsákmányt. A lány egy edényben feltette forrni a vizet. Han megnyúzta és kibelezte a nyulakat, a zsigereket odaadta Szélvésznek. Amikor a víz felforrt, Pia feldarabolta a hagymát, és a nyúllal együtt feltette főni.

Han gondosan megtisztogatta a bőröket, és közben arra gondolt, hogyan szokta anyja, Ani kezelni a marhabőrt.

– Ezekből jó meleg ruhákat lehetne varrni a kicsinek – mondta. – Jó lenne kikészíteni őket, ahogy anyám szokta, de nincsenek meg a szükséges anyagok.

– Majd mi melegen tartjuk őt – mondta Pia.

– Később kimegyek, átnézem a fészkeket. Lehet, hogy már vannak tojások. – Hannak eszébe jutott valami. – A babák ehetnek tojást?

– Nem tudom. Bárcsak megkérdezhetném anyámat.

*

Az idő egyre melegebb lett, a Nyugati Erdő lakói felkészültek, hogy a dombok közé vonuljanak. Bez ismét tanácskozott Joiával, a barátságos második főpapnővel, és arra számítottak, hogy a szarvasok két nap múlva kezdik el a vonulást. Nyílvesszőket készítettek a vadászatra, kiélesítették a kovakő fegyvereket, és főzőedényeket, fatálakat és egyéb tárgyakat pakoltak a vállukra vethető bőrzsákokba. Érződött a várakozás izgalma, az emberek hangosan beszélgettek, és sokat nevettek. Az út maga is kaland volt, még azok számára is, akik már sokszor részt vettek rajta. A kutyák tudták, mi történik, és türelmetlenül futkároztak, folyton az emberek lába alatt voltak.

Bez és Fell az egyik kunyhóban tárgyalták meg az első vadászatot. Fell új kutyája, amelyet az orrán lévő fehér foltról lehetett megismerni, a lábuknál aludt.

– A múlt évi helyválasztás szerencsés volt – mondta Bez. – Idén is ugyanoda kellene mennünk.

Fell a fejét rázta.

– A szarvasok emlékezni fognak rá, és elkerülik a helyet.

– Ne butáskodj. Múlt évben egyetlen őz menekült el, és egyébként sem tudják figyelmezteti egymást. Nem beszélnek.

– Ebben nem vagyok biztos – vélte Fell. – Meglehetnek a módszereik.

„Senki sem tudhatja az igazságot” – gondolta Bez, ezért nem is volt értelme vitázni.

– Akkor találjunk egy még jobb helyet.

Mindketten azonnal felfigyeltek rá, hogy a falu egy pillanat alatt elcsendesedett.

– Baj van – mondta Bez.

Kisiettek.

Mindenki ugyanabba az irányba nézett. Bez követte a tekintetüket, és megpillantotta az íjjal és nyílvesszőkkel felfegyverzett Stamet. Ezúttal egyedül jött. A földműves felismerte Bezt.

– Hé, te! Te tudsz emberi nyelven. Gyere ide!

Bez egy lépést sem mozdult.

– Szívesen látunk téged, Stam, amennyiben békével jöttél.

– Tudod, miért vagyok itt.

– Talán megint a szökevényt keresed. Nem volt itt az elmúlt évben, és nincs itt most sem.

– Ő nem szökevény. Egy pásztor elrabolt egy földműves lányt. Kiderítettük, ki volt az – kérkedett Stam. – A neve Han. Magas, szőke hajú, nagy lábú.

– Nincs itt. És a lába sem.

A falusiak kuncogtak, de Stam nem értette a tréfát.

– Szerintem itt voltak, amikor a múlt ősszel kutattunk utánuk, de ti elrejtettétek őket. Ezért halált érdemelnétek.

Az erdőlakók nyugtalanul mocorogtak. Fenyegetve érezték magukat, amit nem tűrtek jól.

– Jobban teszed, ha nem beszélsz vérontásról, Stam, amikor ennyien állunk veled szemben – figyelmeztette Bez vészjósló hangon.

– Nem félek tőletek! – horkantotta megvetően a földműves.

– Nincs is mitől félned, amíg nem fenyegetőzöl. Most pedig úgy gondolom, ideje távoznod, mielőtt a szavaiddal komoly bajba kevered magad.

– Elmegyek – közölte Stam. – De ne feledd: ha egyszer kiderítem, ki rejtőzik itt, akkor már nem csak beszélni fogunk a vérontásról.

*

Han félrebillentett fejjel hallgatózott.

– Mi ez a zaj?

Pia is feszülten figyelt.

– Mintha emberek beszélgetnének.

– A folyó északi partjáról jön. Megyek, megnézem.

– Veled tartok. – Pia küszködve felállt. Nagyon félt. Az emberek veszélyt jelentettek.

Kiosontak a partra, és a lombok mögül leskelődtek. Szélvész csatlakozott hozzájuk.

Az északi parton erdőlakók csoportja sétált el az elhagyatott ház mellett, olyan sokan voltak, hogy meg sem tudták őket számolni. A domboldalon álló kőkörre ügyet sem vetettek. Néhányan kisgyerekeket cipeltek, a legtöbbjük vállán bőrtáska lógott. Azoknak az embereknek a kimért tempójával lépdeltek, akik előtt még hosszú út áll.

Szélvész morogva figyelte a kutyáikat, de Han leintette.

– Csend legyen!

Szélvész elhallgatott.

– Ilyenkor vándorolnak – mondta Pia. – Követik a szarvasokat. Mi viszont nem láttuk őket.

– A szarvasok halkan mozognak. Ha hallottam volna őket, lövök egyet magunknak. Valószínűleg pont ezért olyan csendesek. Ami az erdőlakókról nem mondható el. Tudnak halkak lenni, ha akarnak, de most kifejezetten zajosak.

– Mert jól érzik magukat. Ez innen is látszik. Amikor az emberek nagy csoportban hosszú útra indulnak, élvezettel töltik az időt, idegen helyeket látnak, talán még szerelembe is esnek.

Egy ideig figyelték a menetet, majd visszatértek a menedékhez. Han azt mondta, az erdőlakók nem jelentenek fenyegetést, de Pia aggodalma nem szűnt meg.

Han három kövér galambot lőtt, és a főzőedényből ínycsiklandó illat áradt. Egy hegyes bottal kiemelte a galambmellet a vízből.

– Majdnem megfőtt. – Mindig éhséget érzett, de mindent igazságosan megfelezett, még akkor is, ha ő sokkal nagyobb termetű volt, mert Piának a babát is táplálnia kellett.

Szélvész hirtelen ugatni kezdett.

– Csendet! – szólt rá Han.

A kutya égnek meredő fülekkel nézett észak felé, amerre a vándorló erdőlakók elhaladtak. Han felállt, elindult abba az irányba, Pia követte. Amikor a partra értek, két embert pillantottak meg a folyóban. Az erdőlakók nem voltak jó úszók, egy fatörzsbe kapaszkodva csapkodtak a lábukkal, így haladtak előre. Egy fehér foltos orrú kutya erőfeszítés nélkül követte őket.

– Ó, ne! – lehelte Pia. – Megtaláltak minket!

– Semmi baj – nyugtatta meg Han. – Ők barátok.

Pia alaposabban is szemügyre vette a jövevényeket.

– De hiszen ezek… Bez és Fell!

Amikor az erdőlakók odaértek a parthoz, Han letérdelt, és segített nekik kikapaszkodni a vízből. A túlsó partról gunyoros éljenzés harsant fel, amikor kiértek a szárazföldre. Han a fatörzset is kihúzta, hogy legyen mivel visszajutniuk.

Pia gyorsan beterelte őket a sziget belsejébe, nem akart sokáig szem előtt lenni. Nem tetszett neki, hogy ennyi ember látja, hol élnek Hannal. Amint takarásba kerültek, sor került a barátságos üdvözlésre. A kutyák gyanakodva szaglászták egymást.

A menedék előtt leültek a földre.

– Hogy találtatok ránk? – Ez volt Pia első kérdése.

– Megláttuk a füstöt – felelte Bez. – Sejtettük, hogy csak ti lehettek.

Pia ezt nem szívesen hallotta.

– Más is hasonlóképpen gondolkodhat.

– Attól tartok, igazad van – ismerte el Bez. – Mielőtt elindultunk, Stam meglátogatott minket. Még mindig utánad szaglászik. Tudja, hogy Hannal vagy, de azt nem, hol lehettek. Azt gondolja, mi rejtegetünk titeket a Nyugati Erdőben.

– Tehát veszélyben vagyunk – állapította meg Pia.

– Azért vagyok itt, hogy megvédjelek – mondta Han. – De igazad van, ébernek kell lennünk.

Fell rámosolygott Piára.

– Hamarosan jön a baba.

– Nagyon remélem. – Pia ellenőrizte a galambragut, és megállapította, hogy a hús elkészült. – Kértek enni?

Örömmel fogadták el a kínálást.

Piának csak két evőtálja volt, ezért Hannal osztoztak az egyiken, Bez és Fell pedig a másikon. Az erdőlakók nem használtak kanalat, kiszürcsölték a levet, majd az ujjaikkal halászták ki a húsdarabokat.

Az étel hamar elfogyott.

– Most már ti is erdőlakók vagytok! – vigyorgott Bez.

„Valóban azok – gondolta Pia. – Föld és csorda nélkül.”

– De nekünk nincs törzsünk – mondta.

– A mi törzsünk a ti törzsetek.

Pia ezen elgondolkodott. Képes lenne Bez népével élni a Nyugati Erdőben? Nem lenne rosszabb, mint itt, ráadásul élveznék a törzs védelmét. Azonban úgy vélte, nem tetszene neki az ő életmódjuk, különösen az, hogy a nők több férfival is hálnak.

– Mi hír a Nagy Síkságon? – kérdezte Han.

Bez komoran csóválta a fejét.

– Ősszel nagy vihar volt, télen pedig havazott, de most megint nem láttunk esőt napok óta. Reméljük, hogy a dombok közt jó fűre lelünk.

– Tehát folytatódik a szárazság. Ez lesz a harmadik nyárközép, amikor aszályos év van.

– Sokan nem érik meg a negyediket.

– Beszéltetek a nővéremmel, Joiával?

– Igen. Ismét elmondta, mikor számíthatunk a szarvasok vonulására. Remélem, most sem tévedett.

– Hogy van?

– Ugyanúgy, bár rengeteget beszél valami nagy kövek mozgatásáról. Nem értem az okát.

– Az véget fog vetni az aszálynak?

– Ki tudja?

Bez felállt.

– Indulnunk kell. Még félnapi járóföld a megszokott táborhelyünk. Köszönjük, hogy megosztottátok velünk az ételetek. Ha jó vadászatunk lesz, hozunk nektek vadhúst.

– Azt nagyra értékelnénk – hálálkodott Pia.

Visszatértek a partra, és az erdőlakók a fatörzs segítségével újra átkeltek a folyón.

– Kérlek, segíts nekem friss páfrányt gyűjteni – mondta Pia.

– Rendben, de mire kell?

– A szülés elég nagy kosszal tud járni.

Han meghökkent.

– Hát elkezdődött?

– Igen. Már korábban éreztem a fájdalmat, de mostanra még rosszabb lett. Ne aggódj, a fájdalom teljesen normális dolog. Láttam már nőket szülni. A fájdalommal fizetünk a szerelemért.

– Értem. – Hannak nagy erőfeszítésébe került, hogy nyugodt maradjon. Pia tudta, hogy ő a legfiatalabb gyerek a családban, ezért valószínűleg még nem látott szülést. A folyó melletti nedves földben rengeteg páfrány nőtt, egy egész nyalábot szedett belőle.

Amikor visszatértek a menedékhez, Pia levette a tunikáját, nehogy összekoszolódjon.

– Terítsd le a páfrányt a földre – utasította Hant. – Szükségem lesz tűzre, hogy melegen tartsa a babát és engem, főleg, ha éjszaka is eltart majd.

– Olyan sokáig?

– Reméljük, nem így lesz.

Amint Han leterítette a páfrányszőnyeget, Pia már le is feküdt rá, és az oldalára fordult. Han odatérdelt mellé.

– Mit kell tennem?

– Csak maradj velem, és ne ijedj meg, ha kiabálok.

Először csak felnyögött időnként. Han megnyugtatóan simogatta a karját, de ostobán érezte magát tőle, ezért abbahagyta.

– Folytasd csak, segít – kérte Pia.

Szélvész nagyon izgatott volt. Bejött a menedékbe, megszaglászta Piát, majd újra kirohant, mintha magyarázatot keresne.

Pia nyögései kiáltásokká alakultak. Halványan érzékelte az idő múlását, a dél melegét és a délután elhalványodását. Amikor a fájdalom erőssé vált, tudta, hogy a baba készen áll a világrajövetelre. Átgördült és négykézlábra emelkedett.

– Térdelj mögém – mondta Hannak.

Han engedelmeskedett. Pia hallotta a fiú döbbent kiáltását.

– Látom a fejét… de nagyon nagy, túl nagy!

– Ne aggódj, csak készülj fel rá, hogy megtartsd, amikor kijön! – Pia újra felkiáltott fájdalmában.

Érezte, ahogy előbukkan a fej, és tudta, hogy a fájdalom legrosszabb részén már túl van, bár a szülés még nem ért véget.

– Megvan, tartom! – harsogta diadalmasan Han.

Lassan, fájdalmasan a váll is kijött, majd a baba többi része. Pia arccal előre a földre rogyott, zihálva lélegzett, mintha rohant volna. Egy pillanattal később felsírt a csecsemő. A lány megfordult, óvatosan átemelte a lábát a köldökzsinóron, amely még mindig összekötötte a gyermekével. Rámosolygott Hanra, aki lenyűgözve bámulta az apró kis testet a kezében.

– Mondd már… fiú vagy lány?

– Nem tudom megmondani. Vagyis… dehogynem! Fiú. Mit szólsz hozzá? Egy kisfiú!

Ebben a pillanatban minden csodának tűnt. Pia felült, Han a karjába helyezte a babát.

A csecsemő azonnal abbahagyta a sírást, az ajka már mozgott, mintha máris táplálkozna. Pia a mellbimbójához érintette a száját, és a baba meglepő energiával kezdett szopni.

– Fogj két hosszú, vékony hajtást, és két helyen kösd el a zsinórt. Aztán egy kovakővel vágd el a csomók között.

Han láthatóan örült, hogy tehet valami hasznosat. Kilépett a kunyhóból, de már vissza is tért a megfelelő indákkal.

– A hasa közelében kösd el – irányította Pia.

Han követte az utasításokat, és elvágta a köldökzsinórt.

A csecsemő abbahagyta a táplálkozást, álomba merült. Pia átadta őt Hannak.

– Annyira kimerült vagyok. – Hátradőlt a páfrányokon.

Han fogta az egyik nyúlbőrt, és beburkolta vele a csecsemő vállát.

– Mi lesz a neve? – kérdezte.

– Nem tudom.

– Apámat Olinnak hívták.

– Ez tetszik. Olin.

Han a melléhez szorította a babát. Olint valószínűleg meg kellett volna mosdatni, de az várhat. Hatalmas kezével a tőle telhető legnagyobb gyengédséggel törölgette meg az apró arcot.

– Olin – mondta. – Hogy tetszik a neved, Olin? – A csecsemő nem reagált, aludt tovább. – Úgy látom, nem tiltakozol.

Pia valamilyen válaszon gondolkodott, de végül inkább elaludt.

*

Olin életének első heteiben nagyon sokat változott. Kinyitotta a szemét, és láthatóan nagyon figyelt, amikor meglátta Pia vagy Han arcát. Néha mintha még el is mosolyodott volna. Nappal egyre kevesebbet, éjjelente többet aludt. Dühösen sírt, amikor éhes volt, folyamatosan nyöszörgött, ha kényelmetlenül érezte magát, és elégedett mormogással hunyta le a szemét, amikor elaludt. És Pia mindennap egyre nehezebbnek érezte a karjában.

Han énekelt neki. Elmondta Piának, hogy hirtelen eszébe jutott vagy tucatnyi ének gyermekkorából, és arra a következtetésre jutott, hogy ezeket a dalokat még Ani énekelte neki. Egyszerű dallamuk volt, gyakran teljesen képtelen szöveggel, de Olin látható csodálattal hallgatta. Pia is ismerte egyik-másik dalt, azokhoz csatlakozott.

Szerette volna megmutatni Olint az anyjának. Yana biztosan lelkesedne, és nagyon büszke lenne a lányára, valamint első unokájára. Egy nap biztosan látni fogja Olint, de mikor? Ráadásul közben nem részesülhet abban az örömben, amit a gyermek fejlődésének és tanulásának megfigyelése jelent.

Az idő a nyár közeledtével egyre melegebbé vált, és az eső továbbra is elmaradt. Egy nap, amikor Pia a kunyhó előtt ringatta Olint, Han pedig nyúlbőrökből takarót varrt a csecsemőnek, a lány összeszedte a bátorságát, és megszólalt: – Még a tél előtt szeretnék átköltözni Folyóvölgybe.

Han meglepődött.

– Szerintem túl korai. Troon még biztosan nem feledkezett meg rólad. Ha meghallja, hogy visszajöttél, megpróbál elrabolni.

– Tudom. De ha itt maradunk, attól félek, mindhárman éhezni fogunk.

– Eddig is megoldottuk.

– De előző télen még volt egy tehenünk.

– Talán szerezhetünk másikat.

Pia a fejét csóválta.

– Te elhagytad a pásztorközösséget. Zad nem adna neked másikat. És ha ellopsz egyet, könnyen lehet, hogy az egyik pásztor lelő az íjával.

– Akkor egy szarvast. Egy gímszarvassal egész télen kihúzhatnánk, azon van annyi hús, mint egy tehénen.

– Még sosem vadásztál szarvasra. Nehéz elkapni és megölni őket. Amikor az erdőlakók vadásznak rájuk, az egész törzs felvonul.

Han mintha megsértődött volna, amiért Pia nem hitt benne.

A lány megpróbálta tompítani szavai élét.

– Nézd, ha csak kettőnkről lenne szó, ahogy múlt télen, azt mondanám, próbáljuk meg, és ha meghalunk, hát együtt halunk meg. Viszont, ha mi éhezünk, Olin is éhezik, és azt nem vagyok hajlandó kockáztatni. Te igen?

Erre csak egy válasz létezett.

– Nem, természetesen nem. – Han ennek ellenére sértettnek tűnt.

Olin panaszosan felsírt, Pia áttette a másik mellére.

– Átmehetnénk a Nyugati Erdőbe, és élhetnénk Bez törzsével. Gyakorlatilag ő is ezt ajánlotta fel.

– Gondolkodtam már rajta. – Pia úgy döntött, nem említi az erdőlakók egyedi párzási szokásait, inkább más érvet hozott fel ellenvetésként. – A Nyugati Erdő veszélyesen közel van Tanyaföldhöz és Troonhoz.

Han bólintott.

– Egyelőre még nem kell meghoznunk a döntést. Előttünk az egész nyár. Nem tudjuk, mi fog történni. – Láthatóan felderült. – Troon akár meg is halhat!

– Rendben – bólintott Pia –, maradjunk az őszi átmenetig, amikor az éjszaka ugyanolyan hosszú, mint a nappal. Ha addig nem szedünk össze annyi élelmet, ami kitart tavaszig, elmegyünk.

– Egyetértek.

Szélvész felállt, halkan morgott. Valaki közeledett, de a látogatót nem ítélte veszélyesnek. Észak felé figyelt, tehát valaki átkelhetett a folyón. Han fogta az íját és a nyílvesszőit, és elment megnézni, ki az. Pia ott maradt Olinnal.

A lány legnagyobb meglepődésére Han Fell-lel tért vissza. Ez volt az első alkalom, hogy Fellt a testvére nélkül látta. A kutya a fehér folttal az orrán viszont ott volt vele.

Fell a bal vállára vetve egy őz tetemét hozta, amelyet már kibelezett, de még nem nyúzott meg. Derekán nehéz kovakő fejsze lógott vérfoltos pengével, nyilván azt használta a zsigereléshez. Megkönnyebbült sóhajjal dobta le a tetemet a földre.

– Nektek – mondta.

– Ez csodálatos ajándék! – Pia nem tudta, mennyire érti Fell a pásztorok nyelvét. Általában Bez beszélt.

– Nagyon nagylelkű tőled – mondta Han is. – Köszönjük.

– Ülj le! – kínálta hellyel Pia. – Kérsz egy kis vizet?

Fell bólintott, Han hozott neki vizet egy fatálban.

– Hogy van a testvéred, Bez? – érdeklődött Pia.

– Bez jól van. És Bez boldog, mert ott van neki Gida, én meg eltűntem. – Nevetéssel jelezte, hogy a megjegyzését nem kell túl komolyan venni.

Pia azonban kíváncsi volt.

– Tehát te és a bátyád osztoztok Gidán?

A férfi elmosolyodott.

– Mindkettőnket szeret. Szerencsések vagyunk.

Fell láthatóan elégedett volt ezzel a felállással, de Pia nem hitte, hogy valaha is hozzá tudna szokni ehhez.

Szélvész felugatott. Most is észak felé nézett, de ez a jövevény láthatóan sokkal jobban aggasztotta.

– Bez lehet az? – kérdezte Han.

– Nem – felelte Fell. – Ő még a dombok között van. – A tetemre mutatott. – Ilyenekre vadászik.

– Lehet, hogy követett valaki?

– Nem tudom.

Piát félelem szállta meg.

Han fogta az íját és a vesszőit, és Szélvész kíséretében elindult a part felé.

Pia figyelte, ahogy eltűnik egy bokorcsoport mögött, majd különös hangot hallott: pendülést és suhogást, mint amikor nyílvesszőt lőnek ki, egy mordulást, és végül puffanást, mintha valami lezuhant volna.

– Han lőtt? – kérdezte.

Szélvész hisztérikusan ugatott, aztán hirtelen ő is elhallgatott. Pia Olinnal a kezében felállt.

– Han? Jól vagy, Han? – Ijesztő csend támadt, nem érkezett válasz.

Fell leakasztotta a fejszét a derekáról, és egyik lábát a tetemre helyezte, mintha attól félt volna, hogy egy tolvaj elvonszolhatja.

– Han? – Pia egyre fokozódó idegességgel sietett oda a bokrokhoz, amelyek mögött magas szilfa állt. Megpillantotta a fa árnyékában a hátán fekvő Hant. A torkából nyílvessző állt ki, a nyaka vérben úszott.

Egy nagyon hosszú pillanatra megbénult. Nem hitte el a képet, amit lát. Ez nem történhetett meg.

Olin felsírt.

Pia sikoltani akart, de félt, hogy azzal megrémisztené Olint. Elfojtotta a rémületét, és letérdelt Han mellé. A fiú alig mozgott.

– Beszélj hozzám, Han! – szólt hozzá félig sírva, félig suttogva. Úgy tűnt, nem tud megszólalni. Pia a nyílvesszőre meredt, tehetetlennek érezte magát. Hányingere támadt, nyelt egy nagyot. Amilyen óvatosan csak tudta, kihúzta a nyílvesszőt. A vér gyorsabban kezdett folyni.

– Ne! Ne, ne, ne!

Han mellett Szélvész hevert nyílvesszővel a hátában. Még élt, lélegzett, de ettől eltekintve mozdulatlan volt. Milyen szomorú és dühös lenne Han, ha ezt látná!

Felnézett. A könnyein keresztül Stamet látta alig néhány lépésnyire, amint éppen új vesszőt helyezett az idegre.

– Te tetted! – sikoltotta.

Újra Hanra nézett, és megpróbálta a kezével elállítani a vérzést. Nem ért el semmit. Tudta, hogy reménytelen a helyzet, de még erősebben nyomta a sebet. Olin most már panaszosan üvöltött, és erősen kapaszkodott az anyjába, aki Han fölé hajolt.

– Ne halj meg, szerelmem, ne halj meg!

A vérzés csillapodott. Tudta, hogy ez rossz jel. Látott már leölt állatokat, és tudta, hogy amikor a vérzés eláll, az állat meghal. De nem volt képes elfogadni.

– Rendbe hozlak, meggyógyítalak! – De elméjének racionálisan gondolkodó része pontosan tudta, hogy Han már sosem lesz jobban.

Újra felnézett, és látta, hogy Stam céloz – nem rá, hanem a háta mögé. Megfordult, és megpillantotta Fellt magasba emelt fejszével. Ugyanabban a pillanatban hajította el, amikor Stam lőtt. A fejsze súrolta Stam vállát, a nyílvessző viszont Fell gyomrába fúródott.

Fell felüvöltött a fájdalomtól, és térdre rogyott.

A kutyája elfutott.

Stam a vállához kapott, arca eltorzult a fájdalomtól, majd odalépett a sebesült Fellhez, eldobta az íját, és előhúzott egy kést az övéből. Pia ösztönösen tudta, hogy végezni akar Fell-lel. Továbbra is Olint fogva rávetette magát Stamre, és szabad kezével ütlegelni kezdte.

Stam káromkodva pofon ütötte. Erős ember volt, kemény kézzel. Pia megszédült, a látása elhomályosult. Stam újra ütött, Pia megtántorodott, zúgott a feje. A harmadik ütéstől a földre került, és Olin is kicsúszott a karjából. Azonnal felkapta a csecsemőt, és szorosan a melléhez szorította. Csak utána nézett fel.

Stam Fellhez fordult, aki hihetetlen módon talpra állt, és megragadta támadóját. Néhány pillanatig egymásnak feszültek, de Fell végzetes sérülést szenvedett, és a harc egyenlőtlen volt. Stam a földre vitte Fellt, lehajolt, és a kovakő késsel elvágta a torkát.

Pia felállt. Olin üvöltött, de meg tudta állapítani, hogy nem a fájdalomtól, hanem a félelemtől. Rettenetes pusztítás vette körül. Pillanatokkal korábban Hannal még beszélgettek, tervezgettek, vendéget üdvözöltek; hogyan fekhet ott most ilyen mozdulatlanul és némán? Soha többé nem fog hozzá szólni? És a jószívű Fell is ott hevert mellette.

Lassan kezdte felfogni, hogy amit lát, az a valóság. Han elment. Han halott. A veszteség borzalma teljesen elborította, őrjöngő harag szállta meg. Felkapta a Han nyakából kihúzott nyílvesszőt, és sikoltva, az ölés szándékával rohant rá Stamre.

– Megölted az én Hanomat, te szörnyeteg, te vadállat, te veszett vadkan!

Stam védekezve felemelte a kezét, és félresöpörte a nyílvesszőt, de az éles kovakő hegy végigszántotta az alkarját. Dühében és fájdalmában felkiáltott.

Pia visszahúzta a kezét a végzetes szúráshoz, de Stam túlságosan gyors volt. Ahelyett, hogy támadott volna, kikapta Pia kezéből Olint. A csecsemőt az egyik bokájánál tartva felemelte a kőkést, amelyen még ott vöröslött Fell vére, és a meztelen gyermek bőréhez érintette.

Pia azonnal megadta magát.

– Ne, kérlek, ne bántsd őt! – Hangjából kiveszett minden harag és agresszió, nem maradt más, csak a kétségbeesett behódolás. Előrelépett, hogy visszavegye Olint.

– Maradj, ahol vagy, különben leszúrom! – förmedt rá Stam.

Pia térdre hullott.

– Add őt vissza, kérlek!

– Meg kell értened valamit. Visszaviszlek Tanyaföldre, mert apám ezt akarja, de kétlem, hogy érdekelné, mi történik a kölyköddel. Én azonban hagyom, hogy megtartsd, amíg jól viselkedsz és azt teszed, amit mondok. Ha viszont gondot okozol, bedobom a folyóba, és végignézem, ahogy megfullad.

A fenyegetés hatására újabb könnyek buggyantak elő Pia szeméből.

– Jó leszek, ígérem! – zokogta. – Megteszek bármit, amit kérsz! Kérlek, add vissza!

– És nem próbálsz elszökni.

– Nem, esküszöm!

Stam továbbra is a bokájánál fogva visszaadta Olint Piának. A lány elvette és magához szorította a csecsemőt, ringatta, halkan suttogott a fülébe.

– Jól van, minden rendben!

A baba sírása már nem volt olyan hisztérikus.

– Menj, hozz nagy, széles leveleket és néhány indát – parancsolt rá Stam. – Van két vérző sebem, és az egyiket te okoztad. A kölyköt hagyd itt. Nem adom meg neked az esélyt, hogy átússz a folyón, és megszökj.

Pia tétovázott. Nem akarta magára hagyni Olint.

– Épp az imént ígérted meg, hogy megteszel bármit, amit kérek – emlékeztette Stam.

Pia megértette, hogy nem fogja bántani Olint, amíg felhasználhatja a gyermeket az ő irányítására. Óvatosan letette a csecsemőt, és elment leveleket keresni.

Amikor visszajött, Olinnak nem volt semmi baja.

Miközben Stam sebeit kötözte, újra elkezdett benne gyűlni a harag. Azt az embert ápolta, aki meggyilkolta Hant. Mindent elveszített Stam miatt. Han meghalt, és vissza kell mennie Tanyaföldre, vissza a rideg földművesközösségbe. Minden, amiben reménykedett, porrá vált. Ha nem lenne Olin, a vízbe vetné magát. De el kellett fojtania a haragját. Ott forrt benne, mintha mérget evett volna, de el kellett rejtenie az érzéseit.

– Most pedig készíts nekem ételt – utasította Stam, amikor végzett a kötözéssel. – Éhes vagyok.

Pia kis híján közölte vele, hogy valamit tenniük kellene a halottakkal, de úgy döntött, nem vitatkozik. Letette Olint, amíg szelt némi hideg húst egy megfőzött kacsáról, és vágott hozzá a folyónál talált legyezőfűből. Az ételt egy tálba tette, és odaadta Stamnek, aki kézzel látott hozzá. Amikor végzett, megszólalt: – Nem sokkal múlt el dél. Délután még jelentős távolságot meg tudunk tenni. Induljunk.

Pia összeszedte a bátorságát.

– El kellene égetnünk a halottakat.

– Nincs rá idő.

– Akkor legalább hadd vigyem be őket a kunyhóba!

– De gyorsan.

Pia először Han testéhez ment oda. A látványtól olyan erősen tört rá a zokogás, hogy alig tudott lehajolni és megfogni a bokáit. Még mindig sírva odavonszolta őt a kunyhóhoz. Durvának és tiszteletlennek tűnt, hogy így mozgatja, de tudta, hogy nem tudná őt felemelni. Túl nehéz volt, a gyilkostól pedig nem kérhetett segítséget.

Bevonszolta Hant a menedékbe, és elrendezte a testet: a lábait kinyújtotta, a kezeit a mellére helyezte. A fiú a tunikáját és a nagy cipőjét viselte.

Még mindig sírva megismételte ugyanezt Fell-lel is, aki sokkal könnyebb volt. A két halott így egymás mellett feküdt.

Végül bevitte a menedékbe Szélvészt is, aki időközben elvérzett. Odatette Han mellé.

Felvette Olint, és elénekelte a Földisten dalát. Ez mintha megnyugtatta volna a csecsemőt. Félt, hogy Stam közbeavatkozik, és magával vonszolja őt, de a férfi nem tett semmit, így befejezhette az éneket.

Helytelennek tűnt így itt hagyni Hant és Fellt, de ennél többet nem tehetett.

Kilépett, visszanézett a menedékre. Több mint fél évig volt az otthona. Látta életének legjobb és legszörnyűbb pillanatait.

– Elkészültél végre? – morogta Stam.

Pia bólintott.

– Akkor indulás.

Maguk mögött hagyták a helyet.

16

Az erdőlakók az Északnyugati Dombok között vadásztak. Jobban ment, mint az elmúlt két évben, amikor alig ejtettek el valamit. A téli hó feltöltötte a patakokat a dombvidéken. Amikor megérkeztek, friss fű fogadta őket, ami ugyan mostanra jórészt eltűnt, de így is elejtettek néhány szarvast, és megtöltötték a gyomrukat.

Bez, Gida, Lali és a társaik a hasukon feküdtek, szél ellenében, és a nagy, húsban gazdag szarvasokat figyelték. A gímszarvasoknak volt más vonzerejük is: a terebélyes agancs, amelyből értékes szerszámokat lehetett készíteni. Forró nap volt, ezért a nők meztelenek voltak, a férfiak pedig csak bőr ágyékkötőt viseltek. Előrébb araszoltak, mert elég közel kellett lenniük, hogy az állatok elriasztása nélkül használhassák íjaikat. Fegyelmezett csendet tartottak: a szarvasok hallása kitűnő volt.

Már majdnem a megfelelő helyen voltak, amikor hirtelen az egész csorda idegessé vált. Néhány állat felnézett, mások tettek néhány lépést oldalra, vagy megugrottak. Megéreztek volna valamit? Aztán meglátták a szomszédos dombon baktató kutyát. A szarvasok készen álltak a menekülésre. A vadászok felpattantak, néhányan kilőtték a nyílvesszőjüket, de túlságosan távol voltak. A csorda elmenekült.

A kavarodást okozó kutya fáradtnak és csüggedtnek tűnt. Az erdőlakók dühösen kiabáltak rá, amiért elrontotta a vadászatot, de láthatóan túl fáradt volt ahhoz is, hogy törődjön velük.

– Ez Fell kutyája! – ismerte fel a fiatal, éles szemű Lali.

A kutya meglátta Bezt, és örömteli vakkantással odarohant hozzá. A férfi megsimogatta, de közben nagyon rossz előérzete támadt.

– Mit keres itt a gazdája nélkül? – kérdezte Gida.

– Én is ezen gondolkodom – felelte Bez komoran.

– Valami baj történt.

Bez bólintott. Neki is hasonló érzése volt.

– Fell tegnap elment, hogy vigyen egy őzet ajándékként Hannak és Piának – mondta.

– Tehát érdemes először a szigeten keresnünk őt.

– Igen.

– Veled megyek – jelentette ki Gida olyan határozottsággal, ami elejét vette minden vitának.

Bez felnézett az égre.

– Sötétedés előtt nem érünk oda. Hajnalban induljunk.

*

Másnap délben elérték az elhagyatott házat a folyóparton. Találtak egy fatörzset, és belökték a vízbe, ám ekkor Fell kutyája elkezdett furcsán viselkedni. Nyüszített, lekuporodott, újra felugrott, megközelítette a vizet, majd elhátrált tőle, mintha félne valamitől.

Bez és Gida úgy döntöttek, otthagyják. Ha meggondolja magát, át tud úszni hozzájuk.

Bez átkelés közben tele volt nyugtalansággal, de nem tudta pontosan meghatározni, mitől fél. Az erdőlakóknak nem voltak ellenségeik a dombok között. A területet gyéren lakták, főként pásztorok, kisebb nyájakkal. Lehetséges, hogy az egyikük megölte volna Fellt a vadhús miatt, ami nála volt?

Kimásztak a folyóból a partra. Senki sem jelent meg, hogy köszöntse őket, Bezen egyre inkább eluralkodott a tragédia előérzete.

Átvágtak a növényzeten a kis házig. Minden csendes és mozdulatlan volt. Bez megállapította, hogy nincs itt senki.

A szarvas teteme a földön hevert, a madarak és a kisebb húsevők már belecsipkedtek. Tehát Fell járt itt. De az ajándékot mintha félredobták volna, és nyoma sem volt sem az ajándékozó, sem a fogadó félnek.

Aztán benéztek a kunyhóba.

Bezből önkéntelenül kitört a zokogás, ahogy felismerte a fivérét. Gida ugyanabban a pillanatban panaszosan felkiáltott: – Fell! Ó, Fell, drága Fellem!

Első pillantásra békésnek tűnt a kép: két férfi a hátán fekve, a mellükön összekulcsolt kézzel, mellettük egy kutya. Aztán Bez szembesült az oszlás első jeleivel: a szürkés bőr a lilás foltokkal; a felfújódott has; a rothadás halvány szaga.

Egy pillanat múlva elborzadva ismerte fel, hogy a vadállatok már meglátogatták a holttesteket. A szemeket kivájták, az ajkakat megcsipkedték, a kezeket megrágták.

Elfordult, akárcsak Gida. Zokogva összeölelkeztek, és nagyon sokáig maradtak így. Végül Gida szólalt meg a könnyein keresztül: – Pia nincs itt.

– Talán sikerült elszöknie.

A nő a fejét rázta.

– Vagy a várandóssága utolsó szakaszában van, vagy már meg is szült. Egyébként is kétlem, hogy itt hagyta volna Hant és Fellt. Szerintem a gyilkos vitte magával.

– Vagyis Stam.

– Csak ő lehetett.

Tűzifát gyűjtöttek, a fizikai munka valamelyest enyhített a gyász elviselhetetlen nyomásán. Dupla szélességű máglyát emeltek. Mire végeztek, már nem fortyogott bennük a gyász és a harag, egyszerűen csak fáradtak voltak és szomorúak.

Bez levette a medvefog nyakláncot Fellről. Meg akarta mutatni a törzsnek, amikor beszámol nekik Fell haláláról.

Felemelték a testet, Bez a vállánál fogta, Gida a combjánál. Óvatosan odavitték a máglyához, és letették az egyik oldalára.

Bez utána magához vette Han jellegzetes cipőit is. Sötétvörös foltok éktelenkedtek rajtuk, minden kétséget kizáróan vér volt. A nyaklánchoz hasonlóan ez is bizonyítékként szolgált arra, amit Bez látott. Han nagyobb és nehezebb volt Fellnél, és csak küszködve tudták megemelni, de végül sikerült odavinniük a máglyához, és lefektetni Fell mellé.

Végül Bez felemelte Han kutyájának holttestét, és odahelyezte a gazdája lábához.

Meggyújtották a tüzet, és Gida elénekelte az erdőlakók egy szomorúságról és veszteségről szóló dalát.

Miközben égett a tűz, a máglya mellett állva Fellről beszélgettek. Gida felidézte, ahogy Fell elkészítette a nyakláncát: fáradságos munkával, egy vékony kovakő lyukasztóval fúrta ki a lyukakat.

– És amikor elkészült, olyan büszke volt! Mindenhová elment vele, várta, hogy az emberek észrevegyék és megdicsérjék.

Bez a testvére születésére emlékezett vissza. Anyja akkor azt mondta neki: „Egy kistestvér neked, akire mindig vigyáznod kell.”

– Én próbáltam, nagyon próbáltam, de kudarcot vallottam – mondta most Gidának.

Ahogy a testek lassan hamuvá váltak, megjegyezte:

– Mindketten szerettük őt.

Gida bólintott.

– Igen, mindketten.

Maguk mögött hagyták a füstölgő maradványokat, és távoztak a szigetről.

A kutya türelmesen várt rájuk az elhagyatott ház mellett.

– Azt hiszem, most már az én kutyám leszel – mondta Bez. Ahogy elindultak vissza a táborba, a kutya végig ott ügetett a sarkában.

Amikor visszaértek, az emberek éppen végeztek a vacsorával. Az erdőlakók mind abbahagyták, amivel foglalatoskodtak, és odagyűltek Bez és Gida köré, hogy megtudják, mi történt. Gida elmondott nekik mindent, miközben Bez megmutatta Fell nyakláncát és Han cipőjét.

Az erdőlakók feldühödtek. Fell ennek a törzsnek a szülötte volt, Hanra pedig tiszteletbeli tagként tekintettek. Kettőt az övéik közül meggyilkoltak.

– És tudjuk is, ki tette! – mondta Omun, az egyik képzett vadász. – Tudjuk, hogy Stam Piát és Hant kereste, és hallottuk, amikor azt mondta, megöl bárkit, aki rejtegeti őket. Teljesen nyilvánvaló. Eljött Piáért, és hazavitte magával.

Bez ebben nem volt ennyire biztos. Szeretett volna valamilyen bizonyítékot. De nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy hangot adjon kételyeinek.

– Viselnéd Fell nyakláncát? – kérdezte meg Gidát.

– Nem. Neked kell viselned.

Bez tétovázott. Aztán rájött, hogy fivérének egy része így mindig ott lesz vele.

– Rendben, akkor majd én.

A nő mögé lépett, és a nyakába helyezte a láncot. A medvefogak hidegen simultak a bőréhez. Gida az ujjai hegyével végigsimított a bőrén, miközben az arcán egy könnycsepp gördült végig.

Bez a többiekhez fordult.

– Mindig emlékezni fogunk Fellre. Mindig!

Néhányan megismételték a szót:

– Mindig!

– Egyensúlynak kell lenni! – kiáltotta Omund.

Többen csatlakoztak hozzá.

– Ó, igen – bólintott Bez. – Az istenek egyensúlyt követelnek. A csapást viszonozni kell. Amit elloptak, vissza kell szerezni. A hazugság igazságot követel, a gyilkosság pedig halált. Egyensúly lesz. Ezt megígérhetem.

*

Pia ismét Tanyaföldön volt, az anyja földjén, és vizet hordott a folyóról a mezőre egész nap, mindennap, ahogy korábban is, csak most ott lógott a csípőjén Olin is. A háta fájt, a válla sajgott, és nagyon nyomorúságosan érezte magát.

Nem akarta letenni Olint, amíg dolgozik. Veszélyes lett volna. A vadon élő állatok éheztek. Napokkal korábban egy vaddisznó megtámadott egy kisgyereket, és szegénynek szinte teljesen lerágta a combját, mire a sikolyokra odaért a gyermek anyja.

Olin volt az egyetlen fény az életében. Most már negyedéves elmúlt, rengeteget mosolygott, és néha még nevetett is. Minden új hangra odafordította a fejét, és mindent megragadott, amit elért: kanalat, virágot, az anyja haját – bár gyakran elvétette a célt. Pia szeretett volna sokkal több időt vele tölteni, egyszerűen csak játszani vele, énekelni neki, puszilgatni puha bőrét.

Yana imádta első unokáját. Minden alkalmat megragadott, hogy a kezében tarthassa. Mókás arcokat vágott neki, amitől Olin gügyögve kacagott. Ő is szeretett volna még több időt tölteni vele.

Csakhogy az aszály elhúzódott. A téli hó óta csupán néhány kisebb esőt kaptak. A mezőkön megjelentek a zöld hajtások, de csak mert a földművesek a folyóvízzel locsolták a talajt. Nem tarthattak szünetet.

Egy este, vacsora után, amikor Stam elment otthonról, Yana és Pia pedig Olinnal játszottak, meglátogatta őket Katch, Stam anyja. Pia sosem tudta, hogyan kellene viszonyulnia hozzá. A férje, Troon gonosz ember volt, a fia, Stam pedig egy szörnyeteg. De erről nem ő tehetett. Ráadásul Katch Pia nagynénje volt, így talán kötötte valamiféle hűség az unokahúgához.

Yana vízzel kínálta egy korsóból, Katch elfogadta, és leült. Mindig is szelíd nőnek tűnt, de Yana azt mondta, az engedelmessége mögött erő rejtőzik. Talán erősnek is kellett lennie, hogy kibírja Troon mellett.

Olin a földre terített bőrön, a hasán feküdt, egyszerre kalimpált minden végtagjával. Felemelte a fejét, és bizonytalanul nézte a jövevényt, nem volt ismerős számára. A nő odahajolt hozzá, és megsimogatta az álla alatt.

– Tudod, hogy idegen vagyok, igaz? De kedves idegen, nem kell aggódnod.

A kisfiú láthatóan nem nyugodott meg.

Katch visszaült a helyére, és belekortyolt a vízbe.

– Bizonyára észrevettétek, hogy Stam mostanában sokszor tölti nálam az éjszakát.

– Igen – bólintott Yana. – Azt mondja, Olin sírása felébreszti.

Katch a fejét rázta.

– Nem ez az oka. Ő bármilyen zajban képes aludni. A gyereksírás nem ébresztené fel.

– Hát akkor?

Katch Piára nézett.

– Fél tőled.

– Ő fél tőlem? – hitetlenkedett a lány.

– Azt mondja, folyamatosan gyűlölködve nézed őt.

Ez valószínűleg igaz lehetett. És ha így van, nem is fogja abbahagyni.

Katch folytatta:

– Fél, hogy éjszaka elvágod a torkát. – Yanára pillantott, nyilván eszébe jutott, hogy a nő már tett ilyen fenyegetést.

– Ha utálkozva nézek rá, abban nincs semmi meglepő – mondta Pia. – Meggyilkolta az emberem, a gyermekem apját, életem szerelmét. – Elsírta magát. – Mégis, mit vársz tőlem?

– Meggyilkolta? – hökkent meg Katch. – Úgy tudom, küzdelem volt…

– Semmiféle küzdelem nem volt! – vágott közbe méltatlankodva Pia. – Ott voltam! Stam hidegvérrel belelőtt egy nyílvesszőt. Átfúrta Han nyakát, és pillanatok alatt elvérzett. Ha az én gyűlöletem Stam egyetlen büntetése, akkor nagyon enyhén megúszta!

– Talán véletlen volt…

Pia gúnyosan horkantott.

– Stam egy ártatlan erdőlakót is megölt. És egy kutyát. Olint pedig a lábánál fogva felemelte, és azzal fenyegetőzött, hogy leszúrja a késével.

Yana döbbenten szisszent fel. Pia a történetnek ezt a részét még neki sem mesélte el.

Katch elfintorodott. Anyaként ő sem tudta visszafogni a reakcióját, amikor csecsemők bántalmazásáról volt szó.

– Nem élhetsz állandó gyűlöletben – mondta mégis. – Nem tudnád ezt magad mögött hagyni? Bocsáss meg neki, és kezdjetek mindent elölről.

– Mi van? – Pia képtelen volt visszafogni döbbent hitetlenkedését, de ennél többet nem tudott mondani.

Yana szólalt meg:

– Katch, Troon utasított, hogy gyere ide és beszélj velünk erről?

Katch láthatóan szégyellte magát.

– Igen, ő.

– És ő mondta azt is, hogy kérj meg minket, bocsássunk meg Stamnek?

– Igen.

„Ez mindent megmagyaráz – gondolta Pia. – Katch nem saját gondolatait vagy érzéseit tolmácsolta, csak azt mondta, amire Troon utasította.”

– Troon nagyon dühös – mondta Katch.

Pia sajnálatot érzett a nő iránt, akinek ezzel a rettenetes emberrel kellett együtt élnie.

Ismét Yana reagált:

– Nézd, Katch, miért nem mész haza és mondod meg Troonnak, hogy figyelmesen meghallgattunk és megígértük, hogy nagyon komolyan elgondolkodunk azon, amit mondtál?

Katch arca felderült.

– Igen, azt hiszem, az majd megbékíti.

Pia elismerő pillantással jutalmazta anyját. Ez nagyon diplomatikus megoldás volt.

Katch felállt.

– Megmondhatom Stamnek, hogy szívesen fogadjátok majd, ha hazajön éjszakára?

„Biztosan nem” – gondolta Pia, de a választ ráhagyta az anyjára.

– Talán az a legjobb, ha erről inkább nem szólsz semmit. A szavak könnyen félreérthetők.

– Rendben – bólintott Katch. – Köszönöm, hogy meghallgattatok. A Napisten mosolyogjon rátok.

– És rád is – felelte Pia és Yana egyszerre.

Katch távozott.

Pia kilépett a házból, figyelte, ahogy a másik nő távolodik a mezőn. Időközben este lett, de az éjszakák mostanában világosak voltak, mert a csillagokat ritkán takarták felhők. Amikor Katch látótávolságon kívülre ért, váratlan hang szólalt meg mellette, amitől összerezzent.

– Én vagyok az, Bez. Ne félj.

Pia megperdült. Valóban ő volt.

– Megijesztettél.

– Beléphetek a házadba?

– Igen, természetesen.

– Köszönöm.

Yana üdvözölte Bezt, és hozott neki vizet. Pia azon töprengett, vajon Bez tudja-e, hogy a fivére, Fell meghalt. Lehet, hogy neki kell elmondania, de nem tudta, hogyan fogjon hozzá. Meglehetősen sután próbálkozott.

– Ami Fellt illeti…

– Tudom. Gidával megtaláltuk a holttesteket.

– Ez rettenetes! – sóhajtotta Yana.

– Elhamvasztottuk őket, és Gida elénekelt egy dalt.

– Annyira hálás vagyok! – mondta Pia. – Stam nekem nem engedte.

– Sejtettem. De bizonyára te fektetted le őket olyan szépen a menedékben.

– Mindössze ennyit tehettem.

– Megnyugvással töltött el, hogy a fivérem testét ilyen tisztelettel kezelték, amiért köszönettel tartozom neked.

Pia örült, hogy sikerült valami jót cselekednie a borzalmak közepette.

– A kutyát Han lábához tettem a máglyára – folytatta Bez.

Pia elsírta magát.

– Köszönöm!

– De csak a történet végét ismerem. Az elejét neked kell elmondanod. Meg kell értenem mindent.

– Persze. – Pia letörölte a könnyeit, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. – Fell hozott nekünk egy őzet, ami nagylelkű ajándék volt. Leültünk beszélgetni, amikor Szélvész ugatni kezdett, és tudtuk, hogy idegen közeledik. Han elment megnézni, ki az. Éreztem, hogy valami nincs rendben, és követtem. A földön fekve találtam rá, nyílvessző fúródott a nyakába, és elvérzett. Sajnálom, nem bírom ki sírás nélkül.

– Én sajnálom, hogy sírásra késztetlek – mentegetőzött Bez. – De tudnom kell, mi történt. Mit láttál még?

– Ott állt Stam, és éppen újabb nyílvesszőt készült kilőni.

– Tehát Stam volt a gyilkos?

– Igen.

– Nem volt ott senki más?

– Nem. A második nyílvessző megsebesítette Fellt, azután Stam egy késsel elvágta a torkát.

Bez bólintott.

– Sejtettük, hogy Stam lehetett, de tőled is hallanom kellett.

– Bez, van valami oka, amiért teljesen biztosnak kell lenned ebben? – kérdezte jelentőségteljesen Yana.

– Igen – felelte komoran az erdőlakó. – Az istenek egyensúlyt követelnek. Ha van egy csapás, azt viszonozni kell. És ha gyilkosság történik, a gyilkosnak meg kell halnia. Az istenek pörölyének le kell sújtania a bűnös fejére.

*

A nyárközepi szertartás előtti napon a papnők elgyakorolták a rituáléjukat. A hozzá tartozó táncot és éneket évente mindössze egyszer adták elő, ezért szükség volt a próbára. Joia felügyelte a gyakorlást, mindenkivel elismételtette a szavakat, és vezette őket, ahogy a faoszlopok között keringtek. Ez volt a második ismétlés. A harmadikkal már meg volt elégedve, és mindannyian visszavonultak a közös épületbe ebédelni.

Takaros sorokba rendeződve leültek a padlóra, és várták Ello főpapnő érkezését; a szarvasmarha-agyvelőből és pitypangból készült ételt csak azután szolgálták fel. Most kevesebben voltak, mert három idős papnő meghalt a tél folyamán.

– Esetleg fel kellene vennünk új növendékeket – jegyezte meg Joia. – A nyárközepi szertartás nagyszerű alkalom, az emberek akkor a legjobb oldalunkat látják.

– Még több papnő még több éhes szájat jelent – mondta Ello rosszkedvűen.

– De meg kell őriznünk a dalainkban lévő tudást. Ha a papnők kihalnak, a tudás öröke elvész.

– Tisztában vagyok vele, Joia. Megkérnélek, hogy ne oktass ki.

Joia azonban nem tágított.

– Legalább az elhunyt papnőket illene pótolnunk.

– Bölcsebb lenne várni, amíg véget ér a válság.

Tipikus. Ello mindig talált okot arra, hogy ne tegyen semmit.

– De…

– Nem veszünk fel növendékeket, amíg véget nem ér az aszály – vágott közbe Ello. – Ez a döntésem.

Joia pontosan tudta, mennyire rossz a helyzet. A szárazság előtt kidolgozott egy módszert arra, hogy megbecsüljék a pásztorközösség szarvasmarháinak számát. Ehhez szükség volt a legnagyobb számokra is azok közül, amelyeket Soo tanított neki tíz télközéppel korábban.

Elképzelt egy négyszöget, amelynek a sarkait a Szentély, Folyóvölgy, egy Vizes Rét nevű kis falu és a Hárompatak Erdő alkották. Végigsétált a négyszög oldalai mentén, és megszámolt minden látható tehenet. Feltételezte, hogy a felüket sem látta, ezért megduplázta a számot, és kilencvenhatot kapott, amit felkerekített százra. Becslései szerint a Nagy Síkság körülbelül húsz ilyen négyszögből állt, vagyis a teljes állomány kétezer állat lehetett.

De ez még az aszály előtt volt. Néhány nappal ezelőtt megismételte a számolást, és ezúttal ötszáz jött ki végeredményként.

Ijesztő változás. Mennyi idő múlva csökken ez a szám nullára?

Amikor véget ért az ebéd, és elhagyták az épületet, Joia megpillantotta nővérét, Neent, aki rá várt. Mindig örült a találkozásnak Neennel. Bár az életük teljesen más irányban haladt, megőrizték a régi, szeretetteljes testvéri kapcsolatot, amelyben Neen volt a bölcs, idősebb nővér, Joia pedig a fiatalabb, akire vigyázni kellett.

Más-más módon, de mindketten szerették Seftet. Joia nagyon sok időt töltött vele, és közös álmon osztoztak. Neen elismerte, hogy régen ez zavarta őt. Még az anyjával is beszélt róla. Ani azt mondta neki: – Egy nő tudja, hogy egy férfi mikor szereti őt, és azt is, hogy mikor nem.

– Seft mindig is szeretett, ez nem változott.

– Akkor ne aggódj. Joiát egészen más módon kedveli.

Neen beszámolt erről a beszélgetésről Joiának, aki úgy gondolta, anyjuknak tökéletesen igaza volt – mint szinte mindig.

Joiát most nővére kerek arcára és dús hajára pillantva elöntötte a szeretet érzése. Aztán észrevette, hogy Neen arcáról hiányzik a megszokott széles mosoly.

– Valami baj van?

– El kell jönnöd anya házába – mondta Neen. – Ott van egy erdőlakó, aki beszélni akar mindhármunkkal.

– Valószínűleg Bez lesz az. Vajon mit keres itt? Szarvasra kellene vadásznia az Északnyugati Dombok között.

Gyorsan Ani házához siettek. Bez odakint várt rájuk, az erdőlakó komornak tűnt. Neen két lánya, Denno és Anina kíváncsisággal vegyes félelemmel bámulták. Denno hat nyárközepet látott, Anina viszont még szinte kisbaba volt. Az idősebbik gyermek, Ilian elment Sefttel.

Bez egy bőrbe burkolt, kis csomagot tartott a kezében.

Mindannyian leültek, Bez kibontotta a csomagot. Egy pár régi cipő volt benne, nagyon nagy méretű, bőrfűzővel.

– Ez Han cipője – mondta komoran Ani.

Joia ijedten kapkodott levegő után, Neen átkarolta a vállát, és magához ölelte.

Bez átadta a cipőt Aninak.

– Mi ez a folt rajta? – kérdezte a nő remegő hangon. – Vérnek látszik.

– Azért jöttem, hogy elmondjam, Han meghalt – közölte Bez.

– Nem! – kiáltott fel könnyes szemmel Joia. – Az nem lehet!

– Sajnálom. Nyílvessző ölte meg.

Joia Neen vállára hajtotta a fejét.

– Nem lehet halott, hiszen a testvérem! – suttogta.

Neen is zokogott.

Ani hangja is bizonytalan volt, de fel kellett tennie bizonyos kérdéseket.

– Baleset volt?

– Nem.

– Ki lőtte ki a nyílvesszőt?

– Stam, Troon fia.

Joia könnyes szemmel felnézett.

– Tudtam! Megölte Hant, mert Pia szerette őt!

Bez bólintott.

– Náluk azt beszélik, Han elrabolta Piát tőlük.

– Mintha a tulajdonuk volna!

– Ők így gondolkodnak.

Neen elvette a cipőt Anitól, és a melléhez szorította.

– Szegény Han, a mi Hanunk, ami nagy kistestvérünk!

– Anya, miért sírsz? – tette fel a kérdést Denno, az idősebbik lány.

– Mert Han nagybácsid meghalt.

Denno nem értette.

– Miért? Miért halt meg?

– Egy rossz ember lelőtte íjjal.

– Az nagyon fájhatott! – A kislány is sírva fakadt.

Joián úrrá lett a gyász. Elveszítette a testvérét. Akárcsak Neen. Ani elveszítette az egyetlen fiát, Denno a nagybátyját, Pia az emberét. Még hevesebben zokogott. Úgy érezte, soha nem fogja tudni abbahagyni a sírást, soha nem fogynak el a könnyei.

Bez hosszú hallgatás után szólalt meg újra:

– Szerencsére Pia jól van. És a baba is.

– A baba! – kiáltott fel Ani. – Hát persze, most tavasszal kellett megszületnie!

– Kisfiú – mondta Bez.

– Az unokám! Tudod, hogy hívják?

– Olinnak.

– Az egykori emberem neve. – Ani elgondolkodott. – Olin nemzette Hant, azután meghalt; Han nemzette Olint, azután ő is meghalt. – A hangja keserűvé vált. – Így játszadoznak velünk az istenek?

Bez erre nem tudott mit mondani.

– Olin – mormolta Ani. – Olin. – Egy ideig hallgatott, majd újra megszólalt, tűnődve: – Vajon látom őt valaha?

*

Bez megvárta, hogy a többi erdőlakó is visszatérjen a dombok közül, majd nekilátott a terve végrehajtásának. Jó terv volt, bár nem nélkülözte a kockázatot.

Először is el kellett fogni a bűnöst.

Három egymást követő estén is átment a Nyugati Erdőből a Keleti Erdőbe. Ott egy másik törzs élt, de a Nagy Síkság erdőlakó törzsei nem ellenségeskedtek egymással. Más nyelvet beszéltek, de tudtak kommunikálni valamiféle keverék nyelven, amelyikben még a pásztorok nyelvéből is előfordultak szavak. A Keleti Erdő törzsei tudták, hogy a területükön jár, de békén hagyták.

Letelepedett a bokrok takarásában, és türelmesen várakozott. Megállapította, hogy a földművesek még a pásztoroknál is többet dolgoznak. Felszántották a földet, magokat vetettek, vizet hordtak és gyomláltak, ám végeredményben nem ment jobban a soruk, sem a jó, sem a rossz időszakokban. Mi lelte ezeket az embereket, hogy így vesztegetik el az életüket?

Főként arra a házra koncentrált, ahol Pia élt az anyjával, a gyermekkel és Stammel. A három felnőtt egész nap dolgozott, Pia a fiát cipelve. Minden este együtt vacsoráztak, majd – a házból kiszűrődő zajok alapján – Stam párosodott Yanával. Nem sokkal ezután, amikor már alkonyodott, vagy be is sötétedett, Stam elhagyta a házat, és másnap reggelig vissza sem tért.

Megszokott mintázatnak tűnt. Aminek jó hasznát vette.

Bez a negyedik nap estéjén három erős erdőlakóval tért vissza. Mindegyikük hamuval kente be az arcát, a kezét és a lábát, hogy a sötétben nehezebben lehessen őket észrevenni. Bez a leölt szarvasok inából készített erős kötelet is hozott magával, valamint egy kis darab, nagyjából ökölnyi méretű, puha bőrt. Az erdőben várakoztak, figyelték a házat az alkonyatban. Amikor valaki a rejtekhelyük közelében sétált el, mozdulatlanná váltak.

A közösülés hangjai adták meg a jelet az indulásra.

Bez végignézett a sötét tájon. A földeken nem volt senki, sem a folyó partján, sem a másik oldalon.

– Gyerünk! – adta ki a parancsot.

Halk léptekkel jöttek elő az erdőből. Amilyen gyorsan csak tudtak, átkeltek a mezőn addig a pontig, ahol volt egy kis mélyedés a talajban, éppen csak akkora, hogy egy ember fekve elrejtőzhessen benne. Kissé széthúzódtak, hogy lefedjék az utat, ahol Stam általában közlekedni szokott.

Hamarosan elő is bukkant, és ez volt a legkockázatosabb pillanat. Vajon észreveszi őket a csillagfényben, ahogy ott fekszenek mozdulatlanul a sötét mezőn? Ha menekülőre fogja, utol tudják érni? A négy erdőlakó képes lesz legyűrni egy ilyen nagy és erős fiatalembert?

Stam közelebb ért. Teljesen gyanútlannak tűnt. Ha túl korán észreveszi őket, lehet, hogy elfut a legközelebbi házig, és segítségért kiált, akkor pedig menekülniük kell.

Beznek ez esetben újabb tervet kellene készítenie, egy második elrablási kísérletet, amit már sokkal nehezebb lenne végrehajtani, mert Stam óvatosabbá válna.

Egy pillanattal azelőtt, hogy Bez felkészült volna az ugrásra, Stam hirtelen megállt, és meglepetten felmordult.

Bez felpattant, három társa követte.

Stam megfordult, hogy elfusson, de egy pillanattal elkésett, és az erdőlakók már rajta is voltak.

Bez gyorsan beletömte a bőrdarabot Stam szájába, nehogy kiáltani tudjon. Aztán a földre teperték és leszorították. Stam próbált kiáltani, de csak tompa morgás hagyta el a száját. Küzdött, de már nem menekülhetett.

Bez felnézett Pia házára. Nem látott mozgást. Pia és Yana nem hallottak meg semmit. Ez jó. Holnap kikérdezik őket Stam eltűnéséről, de nem fognak tudni semmit.

Bez Stam nyaka köré hurkolt egy kötelet, amelyik a fogai közé akasztva megtartotta a szájpecket.

Levették a lábáról a szandált, majd kisebb küzdelmek árán a tunikájától is megszabadították. Végül összekötözték a kezét a háta mögött, és felállították.

A terv eddig működött.

Meztelenül bekísérték az erdőbe. Ketten szorosan fogták a karját, egy ember előtte haladt, Bez a háta mögött. Stam nem próbált szökni.

Az erdő szélén megálltak. Bez hátrafordult, végignézett a mezőn. Senki sem látta az emberrablást. Stam tunikájával és cipőjével a kezében lesietett a folyóhoz. A tunikát összehajtotta, lehelyezte a partra, a víz mellé, és a tetejére rátette a lábbelit. Azután visszatért az erdőbe.

Keresztülvezették Stamet az erdőn. Át kellett kelniük a Mezsgyén, ahol könnyen megláthatták őket, de már senki sem volt ébren. A földművesek mélyen aludtak.

Végre elérték a Nyugati Erdőt, és hálásan vetették be magukat a rejteket adó növényzetbe.

A falu közelében ástak egy Stam magasságával és szélességével nagyjából megegyező méretű gödröt.

A felébredő és kunyhóikból előbukkanó erdőlakók szeme láttára megkötözték a fogoly lábát, és ellenőrizték a csuklóján lévő kötelet is. Bez úgy döntött, a szájpecket is újra rögzíti, nehogy Stam hangoskodjon. Ehhez eloldotta a kötelet, és kivette a bőrdarabot a szájából.

– Kérek… vizet! – hörögte Stam.

– Te adtál vizet a fivéremnek, amikor elvérzett? – Azzal visszatömte a bőrt Stam szájába, és szorosabbra kötötte a kötelet.

Végül beleeresztették Stamet a gödörbe.

Minden erejével küzdött a kötelékei ellen, és hangosan morgott a szájpecken keresztül. Valószínűleg attól félt, hogy élve eltemetik. Igazából Bez sokkal rosszabb halálnemet talált ki számára.

Ágakat halmoztak rá. Az egyik nagyobb darab a mellén landolt, amitől újra felnyögött. Valószínűleg eltört az egyik bordája. A gallyak hagytak neki elegendő levegőt.

Az ágakra leveleket és páfrányokat tornyoztak, elzárva előle a kilátást. Már a mozgását sem lehetett hallani. A halomból nagyjából kör alakú dombot formáltak, így az eredmény úgy nézett ki, mint egy összehordott lombkupac.

Bez érzékelte, hogy az emberek furcsán néznek rá, és időnként gyorsan elkapják a tekintetüket. Tudta, hogy az arca olyan merev, akár a kő. Valami rettenetesen kegyetlen dolgot művelt, de elhatározta, hogy most már végigviszi. Nem fog érzelmet mutatni, és nem hátrál meg.

Lefeküdt a halom mellé, hogy őrizze, a többiek pedig visszavonultak a házaikba.

Hamarosan mindenki aludt.

*

Troon kora reggel érkezett meg Pia és Yana házához.

– Látom, Stam nincs itt – nézett be az ajtón.

– Nem a te házadban van? – kérdezte Yana.

– Ha ott lenne, nem keresném itt, nem gondolod?

– Innen a szokásos időben távozott, és nem értem, hogy tévedhetett el, amíg átért hozzád.

Pia nem értette, mi történik. Valaki megölte Stamet? Ha így volt, nem figyelmeztették előre sem őt, sem Yanát. Ami valószínűleg bölcs döntés volt.

– Nem mondta, hová megy? – kérdezte Troon.

– Szokás szerint elköszönt, és elindult a te házadhoz.

Troon Piára nézett.

– Ha kiderül, hogy a pásztor barátaid megölték…

A lány megrémült. Őt fogják hibáztatni valamiért, amit nem is tett meg? De elhatározta, hogy nem fog félelmet mutatni Troon előtt.

– Remélem, valaki végzett vele – mondta indulatosan. – Meggyilkolt két embert, kiérdemelte a halált!

Troon ezzel nem vitatkozhatott, ezért inkább a kérdéseire koncentrált.

– Beszéltél mostanában pásztorokkal?

– Nem.

– Vagy láttad őket?

– Nem.

A Nagy Ember megvonta a vállát.

– Egyébként is valószínűtlen. Azokban az emberekben nincs bátorság a bosszúhoz.

Troon talpnyalója, Shen jelent meg a háta mögött.

– Találtunk valamit – mondta. – Ruhákat a folyó mellett. Egy tunikát és egy pár szandált. Stam mérete.

– A folyó mellett?

– A parton.

– Rendben – bólintott Troon. – Fésüljétek át a partokat, mindkét irányban. És ne feledjétek, talán már nem él. Holttestet is keressetek.

*

Troon este érkezett meg Bez falujába.

Az erdőlakók vacsoráztak. Mindenki tudta, hol van Stam, de ugyanúgy viselkedtek, mint máskor: megosztották az ételüket a gyermekeikkel, morzsákat dobáltak a kutyáknak.

Troon mögött maroknyi fiatal férfi érkezett, íjakkal felfegyverkezve. Az erdőlakók is felálltak, magukhoz vették a fegyvereiket. Bez biztos volt benne, hogy a földművesek nem fognak támadni, hiszen többszörös túlerővel néztek szembe.

– Hol van? – kérdezte Troon.

Bez volt az egyetlen, aki valamelyest beszélte a földművesek nyelvét.

– Ki veszett el? – kérdezte.

Troon a fogát csikorgatta. Gyűlölte elismerni a gyengeségét.

– A fiam, Stam.

– Stam, a gyilkos – bólintott Bez. – Igazából nekünk kellene őt keresnünk. Meggyilkolta a törzsünk egyik tagját.

– Ha bosszúból megöltétek…

Troon emberei megemelték az íjukat, az erdőlakók izmai megfeszültek.

– Nem, nem öltük meg – mondta Bez. Igazat mondott, bár csak idő kérdése volt. – És ha megöltük volna, azzal csak helyreállítjuk az egyensúlyt.

– Átkutatjuk a falut.

Az erdőlakók felhördültek, de Bez leintette őket.

– Hadd keresgéljenek. Így szabadulunk meg tőlük a leggyorsabban.

A földművesek benéztek minden házba, és átfésülték a környező erdőt. Egyikük egy nyílvesszővel a levélhalmot is megbökte, Bez teste megfeszült, de a férfi továbbment.

– Az egész erdőt átkutatom – mondta Troon Beznek. – Ha itt van valahol, téged teszlek felelőssé.

– Tedd csak, vesztegesd az időd.

Amikor távoztak, Bez Omunra és Aravra, a két könnyű léptű vadászra mutatott.

– Kövessétek őket. Szóljatok, ha feladták és elhagyták az erdőt.

A két vadász a földművesek után eredt, akiknek fogalmuk sem lehetett róla, hogy milyen közelről figyelik őket.

A többiek befejezték a vacsorát, elmosták az edényeket, majd összegyűltek az egyensúlyi szertartásra. Bez már kiválasztott egy megfelelő fát, amelynek a tövébe odakészített egy kötéltekercset.

Az erdőlakók csendben, áhítattal figyelték, és Bez csak most jött rá, hogy a legtöbben még nem láttak kivégzést. Az ilyesmi nem volt gyakori a Nagy Síkságon.

Sötétedett, mire Omun és Arav jelentették, hogy a földművesek hazatértek.

Bez bólintott.

– Vegyétek ki a földből.

A növényzetet eltávolították, és kiemelték Stamet. A szeme vörös volt a sírástól, és reszketett a félelemtől. Bez eltávolította a szájpecket.

Stam azonnal könyörögni kezdett.

– Kíméljétek meg az életem, kérlek! Nem akarok meghalni, még túl fiatal vagyok! Mutassatok könyörületet!

Bez a kiválasztott fára mutatott.

– Kössétek ahhoz az ághoz. Fejjel lefelé.

Stam kétségbeesetten vonaglott, de nem tudott ellenállni, és a bokája hamarosan hozzá lett kötve az ághoz, a feje karnyújtásnyira lógott a föld fölött.

Bez belekezdett egy gyászénekbe, a törzs pedig csatlakozott, hangjuk betöltötte az erdőt.

Összegyűjtött néhány száraz levelet, lehullott gallyat, és apró máglyát rakott belőlük Stam feje alá. Utána hozott egy zsarátnokot az egyik tábortűztől.

Stam most már tudta, mi fog történni.

– Ne! – üvöltötte. – Ne, kérlek, ne!

Bez meggyújtotta a kupacot. Hamar lángra kapott, adott még hozzá száraz fát. A tűz egyre magasabbra nyújtózott.

Bez hangosan beszélt, hogy az egész törzs hallja.

– Fell hamvai távol vannak, de most itt, az otthonában gyászoljuk őt.

Stam felüvöltött, ahogy a tűz elkezdte perzselni a fejét és meztelen vállát. Kétségbeesetten lengett egyik oldalról a másikra. Minden alkalommal, amikor rövid időre sikerült kikerülnie a hőségből, azonnal vissza is lendült, de így is jutott neki néhány pillanatnyi megkönnyebbülés. Bez türelmesen figyelte, tudta, hogy Stam ezt nem folytathatja sokáig.

Végül valóban kimerült, abbahagyta a küzdelmet. A tűz most már magasan égett, Stam elkezdett sikoltozni. Fejbőre alatt a megolvadt zsír verejtékként távozott a pórusain. Ugyanez történt az arcával. A zsírcseppek a tűzbe hullottak, és rövid időre fellángoltak.

Bez rakott még fát a tűzre.

Stam haja tüzet fogott, a sikoltozás folytatódott. A lángok körbeölelték a fejét, leégették a bőrét, elfeketítették az arcát. Amikor a tűz lelohadt, jól látszott kidülledő szeme, és az eltűnt ajkak mögött a fogai. De még lélegzett.

A gyászdal halkan és lágyan folytatódott, a szomorúság és a veszteség éneke szólt.

A sikoltozás abbamaradt, de Stam nem halt meg. Ijesztően eltorzult szájából halk nyöszörgés tört elő, egy pokolbéli lélek hangja.

Végül, amikor már az agya is megfőtt, a test elernyedt.

Bez odament, és megállapította, hogy nem lélegzik.

Újra felélesztette a tüzet, mások pedig eloldották a kötelet, hogy a holttest a lángok közé hulljon. Stam lassan elhamvadt.

Bez a törzs felé fordult.

– Most már alhatunk. Az egyensúly helyreállt.

17

A nyár egyre forróbbá és szárazabbá vált, még az őszi átmenet közeledtével sem ígérkezett enyhülés. Pia azon elmélkedett, hogy az izzadsága több vizet tartalmazhat, mint a tömlő, amit cipelt. És a tömlő mellett még Olin is ott volt a hátára szíjazva.

Tartott egy rövid szünetet a munkájában, hogy sajgó teste megpihenhessen. Ameddig csak ellátott a folyó partja mentén mindkét irányban, a mezők a naptól felperzselt föld és a satnya termés látványával szolgáltak, a képet csak a lélekölő munkát végző fáradt, görnyedt alakok törték meg.

Erőfeszítéseik azonban nem voltak hiábavalóak. A számtalan tömlőnyi víz, amit ő és a többiek felhordtak a folyótól, megtette a hatását. A kiszáradt talajon növények nőttek. A hajtások csenevészek voltak és erőtlenek, de végül bezöldültek, és mostanra aranysárgává változtak. Lesz elég gabonájuk. A teje tápláló marad, és Olin egészségesen fejlődik majd.

Szegény Olin. Soha nem fogja megismerni az apját. Nem fog emlékezni a nagy emberre, aki énekelt neki. Nem lesznek dalai, amelyeket majd elénekelhet saját gyermekeinek.

Piának a nap minden pillanatában hiányzott Han. Tudta, hogy soha többé nem fog úgy szeretni senkit. Miért nem? Mert egy másik férfi rendelkezhet ugyan mindazokkal az erényekkel, amire egy nő vágyik, de akkor sem lesz Han. Próbálta emlékeztetni magát, hogy miért is kellene boldognak lennie. Örült, hogy az anyjával lehetett, imádta Olint, és hálás volt, hogy Stam kikerült az életéből.

Nem tudta, mi történt vele. Zad azt mondta, a pásztoroknak semmi közük a dologhoz, de ő mindenképpen ezt mondta volna. Bez nem szólt semmit, de egy alkalommal megemlítette, hogy az istenek helyreállították az egyensúlyt. Az is lehetséges, hogy Stam aznap éjjel valóban elment úszni, és belefulladt a folyóba.

Troon dühöngött, de nem tudta, kit hibáztathatna.

Yana őszintén hálás volt, amiért megszabadították a kellemetlen gyerekembertől.

– Csak annak örülök, hogy már túl öreg vagyok a fogantatáshoz – mondta. Szerencsére Tanyaföldön nem akadt másik egyedülálló férfi, Bort pedig már elutasította őt, így Troon nem kényszeríthette hozzá valaki máshoz.

A nap legforróbb szakaszán, amikor Pia érezte, hogy abba kell hagynia a munkát, különben elájul, Yana elküldte őt vadalmáért az erdőbe. Pia kosárra cserélte a tömlőt, és hálásan sétált be a fák viszonylagos hűvösébe. Olin érdeklődő gügyögéssel nyugtázta a táj változását. Ő sokkal nagyobb figyelmet szentelt a környezetének.

A korai almák jó része olyan apró volt, hogy szinte csak héjból és magházból álltak, és Pia addig keresgélte a nagyokat, amíg a Keleti Erdő szegélyén kibukkant a síkságra. Nem látott pásztort, és szarvasmarhát is csak néhányat, amit különösnek talált. A csorda nyugatra húzódott. Kíváncsian indult el ő is abba az irányba.

Az állatokat mintha a Mezsgye vonzotta volna, állapította meg, amikor odaért. Sokan közülük dél felé figyeltek, a mezőkön túlra, ahol vagy húsz földműves dolgozott. Amikor ennyi állat összegyűlt egy helyen, a szaguk mindent beborított.

A tehenek különösen viselkedtek. Nem legelték a csenevész füvet, csak álltak mozdulatlanul. Pia egyenesen fenyegetőnek látta őket.

Sosem érezte jól magát a szarvasmarhák közelében, miközben Han úgy járt-kelt közöttük, mintha emberek volnának. Elmagyarázta Piának, hogy nem szabad őket hátulról megközelíteni, sem közvetlenül elölről, mert azt kihívásként fogják fel. És sokat beszélt hozzájuk, hogy megszokják a jelenlétét. Nyolcéves kora óta terelt állatokat, egészen a menekülésükig, így ösztönösen értett hozzá. Pia azonban továbbra is ideges maradt a tehenek közelében.

Most már látta, hogy a pásztorok ott vannak az állatok előtt, és hosszú, hajlékony terelőbotjaikkal próbálják visszaszorítani őket. Felismerte Zadot és Biddyt. Kislányuk, Dini az erdő széléről figyelt egy csapatnyi másik gyerekkel együtt. Mi folyik itt?

Letette a kosarat a gyerekek mellett, és odament Zadhoz. A pásztor a csorda előtt járkált fel és alá, kiabálva lengetett egy leveles ágat, hogy elijessze őket. Nem sok sikerrel.

– Mi történt a tehenekkel? – kérdezte Pia.

A szokásos, elbűvölő mosolynak most nyomát sem lehetett látni. Zad kurtán felelt: – Szomjasak, és érzik a folyót.

Pia megrémült. Több szarvasmarha volt itt, mint amit bárki meg tudott számolni. Hatalmas és félelmetes erőt képviseltek, nem nagyon lehetett őket kordában tartani.

– De ha átmennek a mezőn, letapossák a termést!

– Ezért fordítjuk vissza őket – mondta Zad ingerülten. – Nem akarunk harcot a tieiddel.

Ijesztő helyzet alakult ki. A földművesek nem veszíthettek el egyetlen szál gabonát sem. Yana földje valamivel lejjebb terült el a folyó mentén, így Pia és a családja nem volt közvetlenül érintett, de ha a szomszédjaik éhezni fognak, segíteniük kell rajtuk – márpedig semmiből nem volt felesleg.

Végignézett a Mezsgyén dolgozó földműveseken. Úgy tűnt, nincsenek tisztában a veszéllyel. Biztosan látták a csordát, de nem volt nyilvánvaló számukra, hogy mire képes ennyi állat. Piának figyelmeztetnie kellett őket.

Olinnal a hátán átvágott a mezőn. Az első ember, akivel találkozott, Deg volt, Bort fia.

– A tehenek megpróbálnak eljutni a folyóhoz – mondta neki. – Készülj fel, hogy félre kell állnod az útjukból!

Deg látható kétkedéssel fogadta a figyelmeztetését.

– A tehenek nem jöhetnek erre! – mondta felháborodva. – Letaposnák a terményt.

– Akkor mondd meg nekik! – vágott vissza türelmetlenül a lány, és már ment is tovább, amilyen gyorsan csak tudott.

A következő földműves Duff volt, aki egy tömlőben vizet cipelt a földjére. Ő sokkal értelmesebb volt Degnél. Pia megismételte az üzenetet.

– Rendben. – Duff kiöntötte a vizet tömlőből. – Mi lenne, ha én a nyugati oldalon figyelmeztetnék mindenkit, te pedig a keletin?

Pia hálát adott az isteneknek, hogy egy ilyen emberrel akadt össze.

– Nagyszerű! – És már indult is a dolgára.

Úgy tett, ahogy Duff javasolta, a Mezsgye keleti oldalán beszélt mindenkivel. Egyikük sem volt olyan ostoba, mint Deg. Idegesen nézelődtek a távoli csorda felé, és megköszönték a figyelmeztetést.

Mire mindenkivel beszélt, újra a folyó közelébe ért. Lihegve állt meg. Ebben a pillanatban Troon és Shen jelentek meg mellette.

– Mi folyik itt? – kérdezte dühösen Troon.

Olin azonnal sírni kezdett. Pia levette a hátáról, és addig ringatta, amíg meg nem nyugodott.

– Na? – mordult rá Troon.

Pia a csordára mutatott.

– A szomjas marhák megérezték a folyót – mondta még mindig zihálva. – A pásztorok megpróbálják visszafordítani őket, de lehet, hogy át fognak gázolni a mezőn. Figyelmeztettem az embereket.

– Ez felháborító!

– Ne fáradj megköszönni, hogy szóltam mindenkinek.

A férfi érzéketlen volt a szarkazmusra.

– A teljes Mezsgye termését tönkretehetik!

Pia elvesztette a türelmét.

– Akkor tegyél valamit ahelyett, hogy itt állsz és velem kiabálsz!

Troon Shenhez fordult.

– Szedd össze a fegyvereseket, és küldd őket a Mezsgye északi végébe, ahol a marhák vannak. Ott találkozunk.

Shen elsietett.

Troon még utánakiáltott:

– És hozzatok tüzet is! – Azzal elindult a mezőn felfelé.

Pia kimerült volt, de tudni akarta, mi fog történni. Másik utat választott a Keleti Erdő peremén, ahol kihasználhatta a fák árnyékát.

Lassan lépdelt, útközben több, kalapácsot és íjat markoló fiatal földműves is megelőzte – valószínűleg Shen küldte őket. Köztük volt Deg kelletlen asszonya, Mo is, egy lángoló fáklyával.

A földművesek Troon irányításával elkezdtek tüzeket rakni. Csakhogy ahhoz fát is kellett gyűjteni, ezért lassan haladt a munka. Ráadásul a Mezsgye nagyon széles volt, Pia attól félt, hogy a marhák egyszerűen átrohannak a tüzek között. Nagyon sok máglyára volt szükség, és egymáshoz sokkal közelebb, hogy visszariasszák a csordát – amely időközben egyre délebbre nyomult, meghátrálásra késztetve Zadot és a többi pásztort.

Troon is hasonló következtetésre juthatott, mert parancsára a földművesek kövekkel kezdték el dobálni a teheneket. Az állatok szinte nem is reagáltak a hátukat és oldalukat ért találatokra, de amikor a fejükön vagy a lábukon koppant egy kő, dühösen bőgtek.

Pia visszahátrált a fákhoz, Olin fejét a kezével védte a tűző naptól.

Látta, hogy Zad megfordul, és előretartott kézzel a földművesek felé indul.

– Állj! – kiabálta.

Néhány pásztor felszedte a köveket, és célba vették velük a földműveseket.

Kezdett elfajulni a helyzet.

Egy Narod nevű földműves, Stam egyik Kopója megragadott egy követ, amikor Zad egyenesen elindult felé.

– Ne dühítsétek fel őket! Ezzel csak kiváltjátok a pánikot! – kiáltotta neki a pásztor.

Narod ügyet sem vetett rá, eldobta a követ, amely a szeme mellett találta el az egyik bikát.

Zad arcon ütötte Narodot, aki összeesett.

– Ne egymással harcoljatok! – kiáltotta Pia.

A földművesek üvöltözve rohantak rá Zadra, egyszerre támadták minden oldalról. Meglendítette terelőbotját, és az egyik támadót leverte a lábáról, ami meghátrálásra késztette a többieket. A következő pillanatban nyílvessző fúródott a karjába. Pia mellett Dini felkiáltott: – Apa!

Ám a pásztorok is észrevették, mi történt, és azonnal Zad segítségére siettek. Pillanatok alatt kitört a verekedés, a földművesek kalapáccsal és nyílvesszőkkel támadtak, a pásztorok terelőbotokkal. Troon is belevetette magát a forgatagba, de ahelyett, hogy megpróbálta volna leállítani a harcot, nekiesett a pásztoroknak.

A csorda egyre hangosabban és türelmetlenebbül bőgött. A földművesek figyelmét ez nem keltette fel, de a pásztorokét igen. Hirtelen mindegyik otthagyta a harcot, és futásnak eredt a Mezsgye keleti vagy nyugati széle felé. A földművesek tanácstalanul figyelték, ahogy ellenfeleik egyik pillanatról a másikra gyáván megfutamodnak.

A csorda megmozdult.

– Ne! Ó, ne! – sikoltotta Pia.

A földművesek végre észlelték a veszélyt, és ők is menekülőre fogták.

A marhák lassan indultak el. Zad és Biddy elérték az erdőt, ahol Pia várakozott Olinnal és Dinivel. Aztán a tempó felgyorsult, és a marhák pillanatok múlva már hatalmas porfelhőt felverve, a világvégét megidéző zaj kíséretében vágtattak le a lejtőn.

Pia döbbenten látta, hogy Mo és Pilic eltűnnek a dübörgő paták alatt. A por olyan sűrű volt, a jelenet pedig annyira zűrzavaros, hogy nem látta, mi történt velük, miután a földre kerültek, de tudta, hogy nincs sok esélyük az életben maradásra.

Olint védelmezőn magához szorítva visszahátrált a fák közé. A megmenekült földművesek és pásztorok ugyanígy tettek, már el is feledkeztek a konfliktusról. A csorda félelmetesen közel zúgott el, letaposta a növényzetet az erdő szélén, és legázolt mindent, Pia azonban behúzódott két nagy fatörzs mögé, amit az állatok kikerültek. Ennek ellenére nagyon megrémült. A szarvasmarhák mintha az eszüket vesztették volna. A bőgésük most inkább tűnt üvöltésnek. Pia még hátrébb húzódott, hogy Olin ne lélegezze be a port.

A csorda továbbállt. A dübörgés dél felé távolodott, a por lassan leülepedett. A gyerekek Pia körül sírtak, de nem esett bántódásuk.

Zad egy fiatalabb, erősnek látszó, hosszú lábú pásztorral beszélgetett. Pia úgy vélte, sebesfutár lehet, és igaza is volt. Zad arra kérte, hogy siessen Folyóvölgybe, és számoljon be a bölcseknek a történtekről.

– Sötétedés előtt oda tudsz érni, ugye? – A fiú bólintott. – Akkor a bölcsek holnap estére itt lehetnek.

A fiú futva távozott kelet felé.

Mindenki más déli irányba indult, a csorda nyomában. Pia lassan követte őket a mezőn. Elkeseredetten nézte a félig beérett gabonában okozott pusztítást, a földből kiforgatott és eltiport növényeket. Szívszorító látvány volt. Azokra az emberekre gondolt, akik gondozták ezeket a földeket, hogy milyen sok napot töltöttek azzal, hogy a folyóból hozott vízzel öntözzék a termést. Erőfeszítésük néhány pillanat alatt vált semmivé. Mit fognak így enni?

Elborzadva fedezte fel a letiport Mo holttestét. Barátnője teste teljesen szétroncsolódott, alig lehetett felismerni, hogy valaha emberi lény volt, de az arca különös módon érintetlen maradt, Pia még a szeplőit is jól látta. Valahogy ez még rettenetesebbnek tűnt, mint a teljes pusztítás. Pia hirtelen úgy érezte, nem képes megállni a lábán. Szédelegve leült, és tehetetlenül bámulta Mo szeplős arcát. Barátnője mindössze tizennyolc nyárközepet ért meg, és miután Troon olyan kegyetlenül elbánt vele, most itt ért véget az élete.

Egy idő után felállt. Látta, hogy a csorda időközben elérte a folyót, az állatok végre olthatták őrjítő szomjukat. Érezte, hogy a veszélyt most már a dühös emberek jelentik, földművesek és pásztorok egyaránt.

Mire odaért, a csorda szétszóródott. Az állatok egy része a sekély vízben állva, mohón ivott. Mások átúsztak a túlsó partra. Egyes tehenek valamivel feljebb vagy lejjebb találtak olyan helyet, ahol a fejüket lehajtva inni tudtak. Mostanra megnyugodtak, a pánik elmúlt, őrült haragjuk elpárolgott. A Mezsgye két oldalán, az erdőségek és a folyó közötti földeken ép maradt a termés.

Az emberek, az állatoktól eltérően, nem nyugodtak meg. Férfiak és nők zokogtak, mások tomboló dühbe lovallták magukat. Troon Zaddal üvöltözött.

– Az emberek éhezni fognak amiatt, amit tettetek!

Zadot láthatóan nagyon megrázták a történtek, és a válla is vérzett, de nem volt hajlandó vállalni a felelősséget.

– Ki volt az féleszű ökör, aki felszántotta a Mezsgyét?

– Az már régi történet. Ez most a mi földünk!

– Ne nekem mondd, hanem a teheneknek!

– Nincs különbség! Elpusztítottátok az emberek földjeit, ezért most nektek is kell megmentenetek őket az éhezéstől! Adjátok oda a csordát a földműveseknek, kárpótlásként a pusztításért, amit okoztatok!

– Egyetlen állatot sem kaptok meg! – vágott vissza dühösen Zad. – Nézz oda! Az az ember megpróbál elvinni egy tehenet!

– Tegye – vonta meg a vállát Troon.

Pia felismerte a férfit. Bort volt az.

Zad Biddyre nézett, és bólintott, a nő nyílvesszőt helyezett az íj idegére. Troon megpróbálta megállítani, de Zad elállta az útját. A nyílvessző elrepült. Távoli, nagy ívben leadott lövés volt, a vessző Bort lába mellett fúródott a földbe. A földműves sértetlen maradt, de otthagyta a tehenet, és elfutott.

– Szerencséd, hogy elhibáztad, asszony! – morogta Troon vészjóslón Biddynek.

– Szerencséje, hogy elfutott, mielőtt még egyet lőhettem volna – jött Biddy válasza.

Az egyik földműves válaszlövése nem sokkal Pia mellett csapódott be. Sikoltva ölelte magához Olint, és amilyen gyorsan csak tudott, eliszkolt. Csak akkor nézett vissza, amikor már biztonságos távolságba ért a csordától.

Egy másik földműves is megpróbált magával vinni egy tehenet. Pia nem látta az arcát, és nem tudta, ki lehet az. Egy pásztor rálőtt, és a nyílvessző ezúttal célba talált. A földműves elterült.

Ezután már senki nem akart tehenet lopni.

Több nyílvesszőt nem lőttek ki. A dráma véget ért, de sok ember az éhezéssel nézett szembe.

A délután beszürkült, ahogy a nap elindult lefelé. A pásztorok összegyűjtötték az állatokat, és visszavezették őket a Mezsgyén keresztül. A földművesek nem akadályozták őket.

Yana jelent meg Pia mellett.

– Hol voltál? – kérdezte a lány. – A csorda megindult. A Mezsgye termése le lett taposva, tönkrement az egész.

– Mindent láttam – bólintott Yana. – Gyere haza velem, mutatni akarok valamit.

A folyó partját követték, amíg egy vonalba nem értek a házzal, majd rátértek egy felfelé vezető, keskeny ösvényre.

– Nézz be a házba – mondta Yana.

Pia benézett, és megpillantott egy tehenet. Vigyorogva fordult az anyjához.

– Elloptad!

Yana bólintott.

– Mielőtt még a pásztorok leértek a folyóhoz.

– De nem tarthatjuk meg. Másoknak nagyobb szükségük van rá, mint nekünk.

– Arra gondoltam, odaadjuk Mónak – mondta Yana. – Ő és Bort mindent elveszítettek.

– Mo meghalt.

– Ó, ne!

– Letaposták a tehenek. Az arca viszont ép maradt, láttam.

– Nagyon sajnálom. Bátor lány volt.

– A bátorsággal egy nő nem sokra megy Tanyaföldön.

Yana elgondolkodott.

– Akkor odaadjuk Duffnak. Az ő tanyája is a Mezsgyén van. Ő is elveszített mindent.

– Valószínűleg meg fogja osztani a szomszédaival, akik hasonló helyzetbe kerültek.

– Nem baj. Azon töprengek, mi fog történni holnap.

Pia erre már tudta a választ.

– A pásztorok bölcsei még napnyugta előtt ideérnek. Zad elküldött egy sebesfutárt.

– Remélem, Han anyja is köztük lesz. Ő képes észhez téríteni az embereket.

*

Ani másnap Keff, Seft és Scagga kíséretében átkelt a Nagy Síkságon. Megdöbbentette, milyen kevés szarvasmarhát látott útközben. Joia megpróbálta megszámolni őket, és mivel Ani nem értette a számokat, leegyszerűsítette neki az eredményt: – Ahol azelőtt négy tehén volt, most csak egy van.

Ani elszörnyedt az eredmény hallatán.

Csak a legszívósabb tehenek ellettek, és a fiatal borjak száma nem haladta meg a pásztorok élelmezésére leölt állatokét. Egy idő után el fognak fogyni a borjak.

A nyugati csorda megszenvedte a Mezsgye felszántását. Az állatok nagyon legyengültek, mire a hosszú kerülő úton eljutottak a folyóhoz. Jobb időszakokban ez nem okozott volna gondot, most viszont létfontosságú tényezővé vált. A bölcseknek megoldást kellett találniuk.

Először Véntölgybe mentek. Biddy közölte velük, hogy Zad elterelte a csordát a földművesek közeléből, akik a terményt ért kárért cserébe el akarták kobozni a marhákat.

– Nevetséges ötlet! – háborodott fel Keff. – Egy tolvaj ellopja az íjadat, és amikor eltörik, újat követel tőled!

Biddy elkísérte őket a Mezsgyéhez.

Pia és Yana ott vártak rájuk. Pia a most már majdnem féléves Olint is magával hozta. Ani nagyon megörült legfiatalabb unokájának. Amikor a karjába vette, Olin boldogan gügyögött, és megpróbálta megragadni nagyanyja orrát.

– Ugyanúgy néz ki, mint Han ilyen idősen! – mondta Ani.

Elmentek Troon házához. A Nagy Ember az ajtó előtt ült Shennel, a csatlósával, valamint fél tucat Kopóval. Ani nem ijedt meg tőlük. A földművesek nagy része is odagyűlt, kíváncsian várták, mi fog történni.

Troon nem kínálta őket vízzel.

– Elpusztítottátok a termést, ezért fizetnetek kell! – harsogta köszöntés helyett.

– Gondoskodnunk kell róla, hogy ez többé ne történhessen meg – mondta nyugodtan Ani.

Troon ebbe nem tudott belekötni.

– Seft kitalált valamit – folytatta Ani. Igazából közösen találták ki, de tudta, hogy Troon sokkal könnyebben elfogad valamit, ami egy férfitól származik. Nagy reményekkel állt hozzá ehhez a kompromisszumhoz, és remélte, hogy Troon is elfogadja majd.

Troon vitára számított arról, hogy ki a felelős, erre egyáltalán nem volt felkészülve. Így csak bólintott.

Ani Seftre nézett. Jól emlékezett még arra, amikor a fiú először megjelent Folyóvölgyben, jóképű, ám a családjában elnyomott ifjúként, aki rabul ejtette a lánya, Neen szívét. Mostanra köztiszteletben álló férfivá érett, és a pásztornép egyik vezetőjévé vált.

Seft nyugodt magabiztossággal beszélt.

– Nektek meg kell művelnetek a Mezsgyét, nekünk pedig itatnunk kell az állatainkat. Kell hogy legyen valami módja annak, hogy mindketten megkapjuk, amit akarunk. – Egy pillanatra elhallgatott. A földművesek kíváncsian várták, mivel áll elő. – Az állatoknak nincs szükségük a Mezsgye teljes szélességére, hogy eljussanak a folyóhoz. Mindössze egy húsz lépés széles ösvényt kell kialakítani.

– Badarság! – horkantotta Troon. – Letérnek az ösvényről, hogy lelegeljék a termést.

– Valószínű – felelte nyugodtan Seft. – Ezért kell árkot ásnunk és földsáncot emelnünk az ösvény és a megművelt földek közé.

Troon továbbra is mogorvának tűnt, de Ani látta, hogy a földművesek közül többen bólogatnak.

Seft folytatta:

– Az árok elég mély, a földsánc elég magas lenne ahhoz, hogy a tehenek ne tudjanak átkelni rajta.

Troon a Mezsgye felé nézett, próbálta elképzelni az ösvényt.

– Ez hatalmas munka – tűnődött.

– Ha a teljes földművesközösség csatlakozik, akkor a felügyeletem mellett körülbelül tizenöt nap alatt elkészülhetünk vele.

Troont nem az idő érdekelte.

– Húsz lépés széles ösvény, mellé az árok és a sánc legalább még tíz. Ez egy harminc lépés széles sáv a termékeny földön, a síkságtól a folyóig. – A fejét csóválta. – Hatalmas terület, legalább akkora, ami egy családot ellátna.

– De a teljes földművesterületnek csak egy apró része – mutatott rá Seft.

Troon megrázta a fejét.

– Nekünk több földre van szükségünk, nem kevesebbre. Nem veszíthetek el ennyi értékes termőföldet, csak hogy utat biztosítsunk a teheneknek.

Ani ingerült volt és lehangolt. Ő és Seft úgy gondolták, tetszeni fog Troonnak, ha előállnak egy megoldással a problémára. Troon azonban túlságosan kapzsi volt. Nem számított, mekkora földön gazdálkodtak, a földműveseknek még többre volt szükségük a gyarapodó családok ellátásához.

– Te megőrültél, Troon! – förmedt rá dühösen Scagga. – Te vagy a földművesek legnagyobb ellensége. Itt egy tisztességes ajánlat, ami szinte mindent megadna nektek, amire vágytok, és te nemet mondasz!

– Ezt a földet én uralom. A pásztoroknak ott van az egész Nagy Síkság. Ez itt az enyém, és én döntök róla!

Scagga a letarolt Mezsgyére mutatott.

– Hát nem érted? A csorda dönt, nem te! Ha újra bevetitek a területet, a marhák jövő ilyenkor valószínűleg megint átvonulnak rajta!

Néhány földműves egyetértően mormogott, de Troon hajthatatlan maradt.

– Jövőre már felkészülünk. Megöljük a marhákat, mielőtt megközelítenék a földjeinket. Figyelmeztetlek. Lemészároljuk őket, és velük együtt minden pásztort, aki megpróbál az utunkba állni!

Ani kétségbeesett. Éppen az ellenkezője történt annak, amiben reménykedett. Ahelyett, hogy együttműködve előreléptek volna, dühvel teli holtpontra jutottak.

Látta, hogy a földművesek közül többen elégedetlenek. Ők inkább választották volna a védett földek biztonságát. Ugyanakkor azt is felismerte, hogy nem mernek ellenszegülni a vezetőjüknek.

A konfliktus nem ért véget.

Ki kellett találnia valami mást.

18

Ani és Seft Folyóvölgyben sétáltak. Seft a szán felépítését magyarázta Aninak, és hogy hogyan lehet vele sokkal gyorsabban mozgatni az óriási köveket. Ani hirtelen megfogta Seft karját.

– Oda nézz!

Cassra, Vee testvérére mutatott, aki egy köteg frissen vágott ágat cipelt a vállán. A fadarabok nagyjából egyforma méretűek voltak, körülbelül akkorák, mint maga Cass. Némelyikhez egészben vágták ki a csemetét, voltak, amik idősebb fák felhasogatott törzséből lettek kivágva.

– Az tiszafa – mondta Seft.

– Az bizony – bólintott Ani. – Üdv, Cass. Ezek a fák olyanok, mintha íjakhoz lennének.

– Jól látod. A háborúhoz kellenek.

Ani elnyomta a késztetést, hogy megkérdezze: milyen háborúhoz? A bölcsek tanácskoztak a földművesek elleni háborúról, és végül ellene döntöttek, legalábbis egyelőre. De valami zajlott a háttérben, és Casstól talán többet megtudhatott, ha úgy tesz, mintha már tudná, miről van szó.

– És hogy haladtok?

– Nagyon jól. Sok fiatal dolgozik, többen, mint amit meg tudok számolni. Alig győzöm őket ellátni fával.

Ez meglepő volt. Kit akarnak megölni ezekkel a fegyverekkel? Aniban a kíváncsiság keveredett a szorongással.

– Elmegyünk veled és megnézzük – mondta.

Cass egy tisztáshoz vezette őket a falutól délre. És valóban, fiatal férfiak és nők sokasága készítette a fegyvereket. Ani döbbenten és dühösen nézett körül. Egyesek szarvasmarhák lábínjait sodorták íjhúrrá. Mások mogyorófa nyílvesszőket csiszoltak, vagy kovakövet éleztek háromszögű nyílheggyé. Valaki egy levegőtlen, befedett gödörben nyírfakérget füstölt, amíg az anyag ragadós enyvvé nem alakult. Az idősebbek végezték a legfontosabb munkát: a nyílhegyeket a vesszők végén lévő vájatokba illesztették, és a két darabot enyvvel összeragasztották. Két külön kupacba gyűjtötték az elkészült íjakat és nyílvesszőket.

A tisztáson vidám hangulat uralkodott, a közös célért dolgozó emberek láthatóan élvezték, amivel foglalatoskodtak. „Ostobák – gondolta keserűen Ani. – A háború nem móka, hanem bezúzott koponyák, vérontás és gyászoló családok.”

– Nézd csak, ki a vezetőjük – mondta Seftnek.

– Scagga.

– Hát persze.

– Háborúra készül.

– Nekünk pedig meg kell állítanunk. – Ani kézbe vett egy kész nyílvesszőt, és odasétált Scaggához. – Csak nem háborúra számítasz? – kérdezte tőle.

A férfi egyszerre tűnt bűntudatosnak és dacosnak.

– Számítok? Nem, egyáltalán nem számítok rá. Én fogok gondoskodni róla, hogy megtörténjen.

– És ki lesz az ellenséged?

– Természetesen Troon és a földművesek.

– Úgy emlékszem, te is ott voltál a gyűlésen, amikor a bölcsek a háború ellen döntöttek.

Scagga megvetően horkantott.

– A bölcsek nem döntenek, csak tanácsot adnak. Ha össze akarok gyűjteni egy csapatnyi bátor fiatalt, hogy megleckéztessük a földműveseket, megtehetem. És meg is teszem.

„Sajnos ez igaz” – gondolta elkeseredetten Ani. A bölcseknek nem állt hatalmukban erővel betartatni a döntéseiket: csak azt remélhették, hogy az emberek megbíznak a bölcsességükben. Ez többnyire így is volt. De egy Scaggához hasonló bajkeverő könnyen felszíthatta az agressziót a fiatal pásztorok között.

– Lehetett volna benned annyi előzékenység, hogy elmondod a többi bölcsnek: a döntésük ellenében cselekszel, figyelmen kívül hagyod a tanácsainkat, és aláásod a tekintélyünket.

– A többi bölcsnek? – Scagga felemelte a hangját, így a közelben állók is hallhatták. – A bölcsek behódoltak a földműveseknek tizenegy nyárközéppel ezelőtt, amikor Troon felszántotta a Mezsgyét. – Ani egyetértő mormolást hallott. Azt az esetet senki nem felejtette el. Akkoriban Ani és a többi bölcs mindenképpen el akarta kerülni a háborút. Néhányan azonban úgy érezték, a pásztorokat megalázták. – Akkor kellett volna háborút indítanunk. A földművesek azóta sokkal pimaszabbá váltak.

– Ebben én is egyetértek veled. – Ani óvatosan megérintette az éles kovakő nyílhegyet. – Azonban nem hiszem, hogy ez elegendő ok arra, hogy a fiataljainkat ehhez hasonló nyílvesszők záporába küldd.

– Troon azt mondta, a földművesek lemészárolnak minden marhát, amelyik átkel a Mezsgyén. – Scagga most még hangosabban beszélt, és Ani rájött, hogy elsősorban a többieknek szánja szavait. – Az állatainknak azonban vízre van szükségük, még ha meg is kell harcolnunk érte!

– Mert a harctól bizonyára elered az eső.

Valaki felnevetett.

A nevetés bosszantotta Scaggát, és ettől csak még jobban megmakacsolta magát.

– Túlerőben vagyunk a földművesekkel szemben. Tíz emberünk jut mindegyikükre. Nem veszíthetünk!

A hallgatóságból többen éljeneztek.

Ani feltette a szokásos kérdését, azzal a keserűséggel, amit mindig érzett.

– És miközben győzünk, hányan fognak az itteni fiatalok közül elvérezni a harcmezőn, a fájdalomtól üvöltve és az anyjuk után sírva? – Körbehordozta a tekintetét, mindenkinek a szemébe nézett. Többen összerezzentek. Ők eddig nem így gondoltak a háborúra.

Scagga látta, hogy Ani előnybe került, ezért gyorsan rávágta:

– Ez egy gyáva kérdés!

– Az egy anya kérdése.

– Az anyák is lehetnek gyávák.

Az efféle sértések nem hatottak Anira, továbbra is próbált józanul érvelni.

– Mi csak annyit szeretnénk, hogy az erőszak az utolsó lehetőség legyen, ne az első.

– Én pedig csak annyit szeretnék, hogy öljük meg a földműveseket! – kiáltotta Scagga a fiatalok üdvrivalgásától kísérve. – Öljük meg mindet, gyújtsuk fel a házaikat, és a földjeiket alakítsuk át legelővé a csorda számára! – Újabb egyetértő kiáltások harsantak.

Ani legszívesebben üvöltött volna dühében. Scagga még csak arra sem volt hajlandó, hogy belegondoljon javaslata következményeibe, támogatói pedig nem vették észre ostobaságát. Belátta, hogy vereséget szenvedett, és kelletlenül úgy döntött, nem vitatkozik tovább. Bármit mondana, csak okot adna Scaggának a további tombolásra. Az a gondolat nyugtatta, hogy a kérdést nem Scagga és ez a csapatnyi fiatal fogja eldönteni. A pásztorok többsége biztosan nem lelkesedik a harcért, és nem lesz hajlandó háborúba vonulni.

Távozni akart, amikor az addig elgondolkodva hallgató Seft is megszólalt:

– A csorda útját a folyóhoz elzárja az erdő. Van ott egy nyiladék, amit mi Mezsgyének hívunk, de Troon most azt állítja, hogy az szántó, ezért nem tudjuk használni. Háborúzni viszont nem akarunk, tehát egy új nyiladékra lesz szükségünk.

Scagga azt hitte, már megnyerte a vitát, ezért valamelyest engedékenyebbé vált.

– Nézzétek, én is a békés megoldást támogatnám, de már megpróbálkoztunk vele, és a földművesek nem voltak hajlandóak együttműködni.

Seft a fejét rázta.

– Én most más megoldásról beszélek. Az új útvonal lehetne máshol. Megtisztíthatnánk egy sávot a Nyugati Erdő peremén. Kivágnánk az aljnövényzetet, a bokrokat és a facsemetéket, de meghagynánk a nagy fákat, mert az állatok azokat ki tudják kerülni. Így lenne egy húsz lépés széles ösvényünk, és mellette az árok és a töltés, hogy az állatok távol maradjanak a terménytől. Ez ellen Troon sem nagyon tiltakozhatna, hiszen nem az ő földjét vennénk el.

– Nem, hanem az erdőlakókét – mutatott rá Ani.

– Az egy nagy erdő, észre sem vennék.

– Tévedsz. Az erdő az ő életterük. Észre fogják venni, ha egy sávot elveszünk tőlük. Nagyon dühösek lesznek.

– Igazad lehet. – Seft a homlokát ráncolta. – Tudnánk adni nekik valamit kárpótlásként? Esetleg tárgyalhatnál Bezzel.

Ani bólintott.

– Néhány tehén biztosan jól jönne nekik ebben a szárazságban. – Seft ötlete magában hordozta a megoldás lehetőségét, és ismét feltámadt benne a remény. – Talán a törzs is belemenne egy keskeny erdősáv elvesztésébe.

– Nektek elment az eszetek – szólt közbe Scagga. – Hatalmas mennyiségű növényzet kiirtásáról beszéltek, a síkságtól egészen a folyópartig. Már maga az irtás is nehéz munka, és akkor még ott van a terület megtisztítása. Szerintetek ki fogja ezt elvégezni?

Ani körülnézett.

– Látok itt egy kisebb hadseregre való fiatal, erős embert. – A hangja kihívó élt kapott. – Azt mondtad, támogatod a békés megoldást, Scagga. Komolyan gondoltad? Rá tudnád venni ezeket az embereket, hogy munkához lássanak és kialakítsanak egy új útvonalat? Képes vagy rá?

A férfi tétovázott, látszott, hogy csapdában érzi magát.

– Természetesen – mondta végül. – Néhány nap alatt elvégezzük.

– Az valóban olyasvalami lenne, amire büszke lehetnél. Megoldanál egy vitát anélkül, hogy egyetlen fiatalnak is meg kellene halnia.

Scagga vonakodva bólintott.

– Lehet róla szó.

A megállapodás létrejött.

*

A Nyugati Erdő nagy területet fedett le, és Ani azon gondolkodott, vajon meg tudja-e találni az erdőlakók faluját. Miközben átvágott a sűrű aljnövényzeten, emberi település nyomait kereste.

Kétségbeesetten reménykedett abban, hogy Seft új terve beválik. A csordának el kellett jutnia a folyóhoz, különösen most, aszály idején. A létfontosságú első lépés azonban az erdőlakók beleegyezésének megszerzése volt. Ma ezt a feladatot kellett elvégeznie.

Elhaladt egy tó mellett, amelyikben még volt víz. Sejtette, hogy az erdőlakók valahol a közelben élhetnek. És valóban, nem sokkal később rábukkant a falura, amely alig több mint féltucatnyi házból állt egy tisztáson. Megállt a szélén, vett egy mély lélegzetet, és előrelépett.

Bez barátságosan üdvözölte mint Han és Joia anyját, ugyanakkor óvatos is volt. Vele volt Gida is. Leültek a földre. Az erdőlakók odagyűltek köréjük, bár nem értették a nyelvet. Mint meleg időben mindig, a nők és a gyerekek meztelenek voltak, és a férfiak is majdnem.

Anira kényes feladat várt. Az erdőlakók barátságosak voltak, de nem úgy gondolkodtak, ahogy a pásztorok, és az ember sosem tudhatta, melyik irányba fognak hajlani. Nagyon óvatosan kellett eljárnia.

Először megkérdezte Bezt, hogy látták-e a megvadult csorda rohamát. Igen, felelte a férfi, az egész törzs az erdő széléről nézte a pusztítást.

– Az állatoknak inniuk kell – mondta. – Ugyanúgy, mint az embereknek.

Ani bólintott.

– Pontosan ezért vagyok itt. A csordánknak új ösvényre van szüksége a folyóhoz.

– Ezt hogyan képzelitek el? – kérdezte Bez. – Hol lenne ez az új ösvény?

– Nem kell olyan szélesnek lennie, mint a Mezsgyének. – Ani egyelőre kikerülte a kérdést. – Olyan harminc lépés széles lenne. – Emlékezett rá, hogy az erdőlakók nem tudnak számolni. – Mint innen a tóig, nem több.

Bez nem engedte el a kérdést.

– De hol lenne?

– Seft most próbálja meghatározni.

– Láttuk őt. Nem sokkal hajnal után érkezett. – Az erdőlakók mintha mindig tudták volna, mi történik az erdő minden egyes szegletében.

Ani úgy döntött, nem kertel tovább.

– Szükségünk volna egy sávra az erdőtök keleti szegélyén, közvetlenül a Mezsgye mellett.

Bez mondott valamit az erdőlakók nyelvén, mire a körülöttük ülők dühös hangokat hallattak. Ani sejtette, hogy lefordította nekik a szavait. A férfi visszaváltott a pásztorok nyelvére: – Ott sok a mogyoróbokor. Évek óta metsszük és gondozzuk őket.

– Tudom. Azért jöttem, hogy felajánljak valamit az áldozatotokért cserébe.

– Mit tudnátok ti adni nekünk?

– Marhákat. Levághatjátok és feldolgozhatjátok őket. Lenne bőségesen ennivalótok most, és füstölt húsotok télen.

Bez ismét fordított. Az erdőlakók felélénkültek. A marhahúsra valóságos csemegeként tekintettek.

Gida mondott valamit, Bez tolmácsolta:

– Hány tehenet adnátok?

Ani felderült. A tény, hogy a feltételek iránt érdeklődtek, azt jelentette, hogy nem fogják egyből elutasítani az ajánlatot.

– Szerintetek mennyi lenne igazságos? – kérdezett vissza.

– Egy tehén minden mogyoróbokorért – felelte Bez.

– Egy tehénen jóval több étel van, mint egy bokron.

– Lehet, de a mogyoróbokrok minden évben ellátnak, egy életen át. Ha egy tehenet megeszel, annak örökre vége.

„Komoly érv” – gondolta Ani. De közben örült, hogy ilyen közel a megegyezés. Ez az egész a csorda túléléséről szólt. Megér néhány tehenet.

– Menjünk, nézzük át a területet, és számoljuk meg a mogyoróbokrokat.

– Igen. – Bez felállt. Nem tudott számolni, de talán gondoskodhat róla, hogy egy se maradjon ki, amíg Ani számol.

Ani és Bez mentek elöl, az egész falu követte őket. Látszott, hogy ez közösségi döntés lesz.

Ott találták Seftet és Temet, a két férfi a megtisztítandó terület határait jelölte ki. Seft cölöpöket vert a földbe, Tem pedig sekély árkot ásott köztük, hogy jól láthatóak legyenek a határok. Gyorsan dolgoztak, már majdnem el is érték a folyót.

Éppen hogy megérkeztek, Troon is megjelent a másik irányból, Shennel a nyomában. Odakiáltott Seftnek: – Mégis, mit művelsz itt?

– Nem a te dolgod. – Seft folytatta a munkát.

– Erre nem adtam engedélyt!

– Nincs is rá szükségem.

– De igen. Ezzel beleavatkozol a területünk működésébe.

– Nem fogok.

– Nem hiszek neked.

– Csak várd ki.

Amíg Troon a megfelelő válaszon gondolkodott, Bez is megszólalt:

– Az én engedélyemre van szükségük, nem a tiédre. Te most az erdőlakók területén állsz. Egyébként pedig ügyelj a kígyókra. Lehetnek itt viperák.

Troon idegesen lenézett, Bez nevetett.

– Jobb lesz, ha távol maradtok az erdőtől.

Troon halkan szitkozódva megfordult, és távozott.

Bez vonalba állította az erdőlakókat a folyó partján, és megkérte őket, hogy induljanak el lassan észak felé, a Seft által megjelölt határon belül maradva, és keressenek mogyoróbokrokat. Ha találnak egyet, szóljanak neki és Aninak.

Mire a sáv végére értek, Ani tizenkét mogyoróbokrot számolt meg. Az ujjával mutatta az eredményt.

– Meg kell kapnunk a teheneket, mielőtt ásni kezdtek – mondta Bez.

– Rendben. – A közelben nem voltak tehenek, de a síkság távolabbi részén látott egy csordát. – Várjatok meg itt.

Az erdőlakók letelepedtek a földre. Ani a csordához érve örömmel látta, hogy Zad vigyáz az állatokra. Ismertette vele a helyzetet.

– Tizenkét mogyoróbokrot veszítenek, ezért tizenkét tehenet kell nekik adnunk.

Zad láthatóan nem örült.

– Ez nagyon nagylelkű ajánlat!

– Nem annyira. – Egyes pásztorok nem látták át az erdőlakók helyzetét. – Ők gyakorlatilag mogyorón élnek, a bokrokat metszik és gondozzák, hogy többet teremjenek. Nagy értékről mondanak le.

– Lehet – tűnődött Zad.

– Válassz le tizenkét állatot a csordáról. És ne legyenek köztük beteg vagy haldokló állatok. Az erdőlakók nem ostobák, azonnal látni fogják, és az csak bonyodalmakhoz vezet.

– Rendben.

Zad egy kutya segítségével elkülönítette a tizenkét tehenet.

– Jobb lenne, ha te is velem jönnél – mondta Ani. – Meg kell bizonyosodnunk róla, hogy a tehenek eljutnak a faluba. Utána már az erdőlakók dolga lesz megakadályozni, hogy elkóboroljanak.

Odaterelték a teheneket a várakozó erdőlakókhoz, majd az egész törzzsel együtt visszamentek a faluba. Az erőlakók izgatottan csevegtek, örültek, hogy ilyen zsákmánnyal térnek haza, talán már a sült marhahús járt a fejükben.

Amikor Bez úgy vélte, már elég közel járnak a faluhoz, megállította a menetet.

– Nincs szükségük feltétlenül fűre, megkeresik maguknak az ennivalót – magyarázta neki Zad. – Megeszik a leveleket, a gyógynövényeket, a kisebb cserjéket, még a fakérget is. Jól meglesznek az erdőben. De ha meghallják a csordát, megpróbálhatnak visszatérni, ezért éjszakára kössétek meg őket.

– Köszönjük – bólintott Bez.

Az erdőlakók beterelték a teheneket a fák közé. Zad és a kutyája visszatértek a nagy csordához. Ani megkönnyebbülten sóhajtott fel. Sikerrel jártak.

Elindult a Mezsgye felé, hogy megnézze, hogy halad Seft és Tem.

Az árkot és a töltést már kijelölték. Troon nem jelent meg újra, talán rájött, hogy az új ösvény nem árt neki, és úgy döntött, békén hagyja a pásztorokat.

Késő délután Scagga is megérkezett a kis hadseregével.

Mindenki leült megenni a magával hozott hideg élelmet. Holnap majd megsütnek egy tehenet.

Ani rosszul aludt, és már fent volt, amikor a táborban megkezdődött a mozgolódás. A fiatalok lelkesen láttak munkához. Seft és Tem elvégezték a feladatukat, visszaindultak Folyóvölgybe. Ani velük tartott. Mélységes elégedettséget érzett. Ő és Seft készítettek egy tervet, végrehajtották, és új ösvény készül el viták és erőszak nélkül. Ani elégedett volt a végeredménnyel.

*

A földművesek learatták és eltárolták a gabonát, majd felszántották a tarlót. Most már nem kellett vizet hordani a folyótól a földekre, mert tavaszig nem fognak vetni. Pia hátfájdalma megszűnt.

De még rengeteg tennivaló akadt. Mogyorót és erdei gyümölcsöket gyűjtöttek, és eltárolták őket télire. Yana sok sajtot készített, a kecsketejhez mályvalevelet kevert, hogy keményebb, tartósabb terméket kapjon.

A fiatalabb földművesek nagyon kíváncsiak voltak rá, mit művelnek a pásztorok a Nyugati Erdő peremén. Egy reggel Pia is kiment Olinnal, hogy megnézze, és ott talált vagy fél tucat embert, köztük Duffot. Hideg, keleti szél fújt, Olin be volt bugyolálva egy báránybőrbe.

A munka majdnem elkészült. A pásztorok megépítették az árkot és a töltést, és most megtisztították a területet a sáv bal oldalán. Felásták a földet, és néhány tucat lépés szélességű ösvényt alakítottak ki.

– Ez mire kell? – kérdezte Pia Duffot a sávra mutatva.

– Nem tudom. Megkérdeztem az egyik pásztort, de ő sem tudta megmondani. Azt mondta, Scagga utasította őket.

Az árok és a felásott sáv között fél ember magasságban, mintegy húsz lépés szélességben növényi hulladékot halmoztak fel. Azt el kellett takarítani, mielőtt az állatok használatba tudnák venni az ösvényt. Ez a munka akár napokig is eltarthat.

Scagga felsorakoztatta a munkásait a sáv mentén, szemben az új úttal, háttal az erdőnek. Pia látta, hogy mindegyikük valamilyen szerszámot tart a kezében: lapos ásót, széles fadarabot, régi bőr derékaljat.

Aztán újabb emberek érkeztek lángoló fáklyákkal, és meggyújtották a növényi maradványokat.

– Ó, nem gondoltam volna, hogy ezt teszik – mondta Pia. Rájött, hogy ez valóban sokkal gyorsabb megoldás, mint elszállítani a hulladékot.

– A sötét sáv arra szolgál, hogy megakadályozza a tűz átterjedését az erdőre – ismerte fel Duff.

Pia a homlokát ráncolta.

– Lehetne szélesebb is.

– Azért állnak ott az emberek ásókkal, hogy közbelépjenek, ha a tűz elharapózna.

Piát ez valamennyire megnyugtatta.

A törmelék gyorsan lángra kapott. Háromévnyi aszály után minden száraz volt az erdőben. A tűz meglepő hevességgel égett, Pia és a többi nézelődő hátrébb húzódtak, és megálltak a tüzet felügyelő emberek sora mögött.

A tűz morajló hang kíséretében égett. Füst emelkedett a levegőbe, Pia érezte a hőt az arcán. A lángok még magasabbra nyúltak, a szikrák átrepültek a vigyázók feje felett az érintetlen fákra. A pásztorok azonnal reagáltak, hogy eloltsák az így keletkezett kisebb tüzeket. Pia és a többiek még messzebbre vonultak vissza.

Pia észrevette, hogy néhány erdőlakó is megjelent, akik most rémült arccal figyelték a tüzet a bokrok mögül.

Most már azt kívánta, bárcsak ne hozta volna magával Olint. Úgy döntött, inkább hazamegy. Elindult a folyó irányába.

Hirtelen feltámadt a szél, és vagy tucatnyi kisebb tűz keletkezett Pia körül. A tűzre ügyelők nem tudták mindet eloltani, és amelyikhez nem értek oda, az gyorsan szétterjedt. Pia útját lángok zárták el, ezért nyugat felé fordulva futásnak eredt, és bevetette magát az erdőbe. Olin azonnal megérezte a rémületét, és sírva fakadt.

A tűz félelmetes sebességgel terjedt. A fák lángoltak, az ágak és a levelek izzottak, a bokrok és a csemeték recsegve füstölögtek. A száraz, barna fű elhamvadt. Az ügyelők feladták a harcot, és együtt menekültek a földművesekkel, pillanatok alatt eluralkodott a pánik. Pia rettegett, hogy Olinnal a lángok között ragadnak, és halálra égnek. A rémülettől elszorult a torka.

A sűrű erdőben nehéz volt futni. Elbotlott és térdre zuhant, de senki sem állt meg segíteni. Nehézkesen talpra állt, és tovább botladozott.

Az erdei állatok előbújtak rejtekhelyeikről, és vele együtt menekültek: egy őzpár, egy rókacsalád a kölykökkel, tucatnyi vadnyúl. Számtalan apró állat kavargott a lába körül: pockok, pelék, mókusok és sünök.

A többi földműves megelőzte őt, mert Olin miatt nem tudott olyan gyorsan futni. Aztán valaki visszajött segíteni. Duff volt az. Elvette tőle Olint, hogy gyorsabban tudjon mozogni. Pia látta, hogy biztonságosan fogja a gyermeket – apró testét a melléhez szorította, egyik kezét Olin feneke alatt tartotta, a másikat a tarkójára tapasztotta. A hőség csökkent valamelyest, Pia tudta, hogy sikerült eltávolodnia a fenyegető lángoktól. Duff talán megmentette az életét.

A fiatal férfi délnyugat felé fordult, a folyó irányába. Ismét a lángok előtt futottak. Pia hirtelen égető fájdalmat érzett a feje tetején, és rájött, hogy a haja tüzet fogott. Felsikoltott. Abban a pillanatban kiértek az erdőből a folyópartra. Duff átkarolta, és együtt gázoltak be a vízbe. Pia lemerült a felszín alá, és az éles fájdalom azonnal sajgássá szelídült. A felszínre bukkanva azonnal Olint kereste.

Duff a hátán úszva maga előtt tartotta Olint, hogy a gyermek tudjon lélegezni. A túlsó part felé tartottak. Pia legszívesebben sírt volna a megkönnyebbüléstől, de már ahhoz sem maradt ereje. Sosem volt jó úszó, de rövid távolságot meg tudott tenni kapálózva, és végül mindannyian átjutottak a túlsó partra.

A növényzet itt alacsony cserjékből állt. A szikrák nem jutottak át a folyón, a szél ahhoz nem a megfelelő irányból fújt. Ennek ellenére eltávolodtak a parttól egészen a domb tövéig. Ott kimerülten leültek.

Pia visszavette Olint Dufftól. Levette róla az átnedvesedett báránybőrt, és az egyik bokorról szedett levelekkel szárazra törölgette. A kisfiú csak ekkor hallgatott el – Pia most jött rá, hogy a menekülés kezdete óta folyamatosan sírt.

Kibújtatta a vállát a tunikájából, és a mellkasához emelte Olint, hogy megetesse. Teste és a tej melege megnyugtatta a csecsemőt.

Visszanézett a folyó túlsó partjára. A Nyugati Erdő izzott, még ilyen távolságból is érezte a hőt. A tűz a keleti széltől hajtva gyorsan haladt nyugat felé. „Csak nem lehetséges, hogy az egész erdő leégjen – gondolta. – Akkor hol fog élni Bez és a törzse?”

Odafordult Duffhoz.

– Visszajöttél értem. Senki más nem segített, de te visszarohantál a tűzbe.

– Láttam, hogy nem tudsz elég gyorsan futni a kicsivel. Utolért volna a tűz.

– Az életed kockáztattad.

– Nem ez járt a fejemben.

A lány összehúzott szemmel nézte Duffot. Miért törődik vele annyira, hogy berohanjon érte a tűzbe? Szinte olyan, mintha…

Meg kell kérdeznie az anyját.

A szél hirtelen elállt, és ez a tűzön is azonnal látszott. Csökkent az intenzitása, és a morajlás is megszűnt. Duff is észrevette a változást.

– Talán a Nyugati Erdő egy része megmenekül – mondta.

Pia reménykedett benne.

Együtt nézték a Nyugati Erdő megsemmisülését. A lángok sustorgása az erdő haldokló sóhaja volt. A folyó felsőbb szakaszán erdőlakók kis csoportja állt a parton, egymást átölelve zokogtak.

Legszívesebben ő maga is velük sírt volna. Valami értékes dolog pusztult el. És hogyan fogják ezek az erdőlakók etetni a gyermekeiket?

A szélirány megfordult, most nyugatról fújt. Ez talán megállítja a tűz keleti terjedését.

Olin abbahagyta a szopást. Pia visszabújt a tunikájába, és a gyermeket magához szorítva felállt.

– Menjünk vissza Tanyaföldre – mondta.

Végigsétáltak a folyóparton. A másik oldalon néhány megfeketedett fa állt a hamumező közepén. Amikor beértek a faluba, át kellett úszniuk a folyón. Ismét Duff vitte Olint, Pia pedig kutyaúszásban evickélt.

Amikor partot értek, megpillantották Troont, aki éppen néhány földművesnek szónokolt. Pia kíváncsi volt, csatlakozott a csoporthoz. Troon ügyet sem vetett rá, Duffot azonban bevonta a társalgásba.

– Bele kell szántanunk a hamvakat a földbe, mielőtt a szél elfújja. A hamu jó a talajnak.

Duff meglepődött.

– Betelepítjük a leégett erdőrészt?

– Igen. Az többé már nem erdő, hanem termékeny, művelésre tökéletesen alkalmas föld.

Pia döbbenten hallgatta.

– Ezt nem tehetjük!

Troon ingerülten nézett rá, de végül úgy döntött, reagál a közbeszólásra.

– Miért is nem?

– Mert az az erdőlakók területe.

– Nekik fogalmuk sincs a tulajdon fogalmáról. Egyébként sem veszik már hasznát. Minden eltűnt onnan… a szarvasok, a madarak, a mogyoróbokrok.

– Egy idő után ezek újra lesznek.

– Egy idő után! – Troon a szemét forgatta. – Az egy élethossz is lehet. Közben a földműveseknek táplálék kell. Ha gyorsan cselekszünk, jövőre már lehet termésünk.

Pia meglepetten pillantotta meg Troon mögött a közeledő Bezt. A Nagy Ember követte a tekintetét. Az összes földműves is odafordult, mindenki elhallgatott.

Bez egy darabig némán állt, majd megszólalt:

– Az otthonunk odalett. Csak egy kis erdőrész maradt meg, túl kicsi ahhoz, hogy ellássa a törzset. Éhezni fogunk.

– A pásztorok gyújtották a tüzet, nem mi – mondta gyorsan Troon. – Nekünk semmi közünk hozzá!

– De Troon most fel akarja szántani a leégett erdőt, és tavasszal magot vetni oda – tette hozzá Pia.

Troon olyan gyűlölettel pillantott rá, hogy a lány tudta, ott helyben végezne vele, ha megtehetné.

Bez Troonra nézett.

– Akkor az erdő sosem tér vissza. Örökre szántóföld marad.

– Ha meg akarjuk várni, hogy az erdő visszatérjen, addigra rég halottak leszünk.

– A törzsemnek élelem kell – mondta Bez. – A pásztoroknak kell ellátniuk minket, akik a tüzet gyújtották. És nektek is, ha meg akarjátok művelni a földünket.

– Mi nem tudjuk etetni a törzsed – közölte Troon. – Magunknak is alig van elegendő élelmünk.

– Pedig muszáj lesz, és a pásztoroknak is. Mindent elvettetek tőlünk. Az istenek egyensúlyt követelnek.

– Nem érdekel, mit gondoltok, azt mondom, hogy ez lehetetlen!

– Rendben. – Bez megfordult és elindult, de néhány lépés után megállt és visszanézett. – Megmondtam, az istenek egyensúlyt követelnek. – Azzal újra megfordult, és besétált az erdő hamvai közé.

19

Bez Tanyaföldről átgyalogolt az egykori Nyugati Erdő maradványain, léptei nyomán finom hamu szállt fel, ahogy a még mindig égő törzseket és izzó zsarátnokokat kerülgette, és régi otthona szomorú romjai közt botorkált. A szétszóródott törzs kisebb csoportokban csatlakozott hozzá zarándoklatán. Elhaladtak a tó mellett, de a falunak nyomát sem találták.

Megpillantották az Anitól kapott tehenek tetemeit. Aznap reggel, amikor megérezték a nagy tűz füstjének szagát, a tehenek nyugtalanná váltak, az erdőlakók pedig attól félve, hogy elszaladhatnak, kikötötték őket. Egy pillanatig sem gondolták, hogy a távoli tűz végül elemészti a falujukat, és vele együtt a szerencsétlen állatokat is.

Végül elérték az erdő egyetlen megmaradt részét, egy talpalatnyi területet, amelyet a szél irányának változása mentett meg. Bár a fák itt továbbra is zöldelltek, az állatok eltűntek: nem voltak madarak a fákon, apró lények az aljnövényzetben, és valószínűleg szarvasok sem, hiszen ilyen kis területen nem nagyon tudtak volna elrejtőzni.

A törzs nyomott hangulatban gyászolt, a tagok félelemmel tekintettek a jövőbe. Minden, amitől addig biztonságban érezték magukat, eltűnt, és fogalmuk sem volt róla, hogyan fogják megszerezni a következő ennivalójukat.

Leültek egy tisztáson, és Bez beszámolt nekik a Troonnal folytatott beszélgetéséről. Azt is elismételte, amit Pia mondott arról, hogy a földművesek elfoglalják a leégett területet, és az erdő soha nem fog visszatérni. A tagok méltatlankodtak, de egyáltalán nem lepődtek meg.

Miközben a helyzetükön elmélkedtek, megjelent néhány másik erdőlakó. Bez felismerte őket, a legközelebbi szomszédos törzs tagjai voltak a Kerek Erdőből. Látták a füstöt, és a kíváncsiságuknak engedve idejöttek, hogy szemügyre vegyék a pusztítást. Egy Ga nevű nő, akit Bez ismert, megkérdezte, hogyan keletkezett a tűz. Azon a keveréknyelven beszélt, amit az erdőlakók vándorlásaik közben használni szoktak.

– A pásztorok gyújtották a tüzet, a földművesek pedig felszántják a leégett földet – mondta Bez. – Nem tagadják, amit tettek, de nem is adnak nekünk ennivalót.

– Ez így nem helyes – jelentette ki Ga. – Kárpótlást kell adniuk azért, amit tönkretettek.

– Azt mondják, egyszerűen nincs fölösleges élelmük.

Bez várta, hátha Ga megkérdezi, tudnak-e valamit segíteni, de a nő hallgatott.

– Engedélyeznétek, hogy az asszonyaink és a gyermekeink egy része csatlakozzon a törzsetekhez? – kérdezte meg végül. Annál okosabb volt, hogy a férfiak befogadását kérje. Ebbe egyetlen erdőlakó törzs sem menne bele, mert csak bonyodalmakkal járna. A nők nem voltak ennyire problémásak.

– Ha van olyan nő nálatok, aki közeli rokona a mieinknek, például ha az anyja nálunk van, akkor örömmel fogadjuk őket, ahogy az szokás. Máskülönben nem. A törzs számára sincs elegendő élelmünk.

Bez erre a válaszra számított, és biztos volt benne, hogy a Nagy Síkság összes többi törzse is hasonlóképpen reagálna. És mivel az erdőlakók ritkán háltak más törzsek tagjaival, tudta, hogy ennek a hagyománynak a szellemében nem sok embert adhat át – ha egyáltalán akad köztük olyan.

Ga és a Kerek Erdő népe hamarosan távozott, Bez pedig ismét saját törzséhez fordult.

– Kétségbeejtő helyzetben vagyunk – kezdte.

Többen bólintottak. Ők is ugyanezt gondolták. Tudták, hogy a törzs hamarosan kihalhat.

– Itt van ez a kis terület – folytatta –, ami megmaradt nekünk, de ez nem elegendő, legfeljebb egy család számára.

Ezt mindannyian látták.

– A többi törzs nem tud segíteni nekünk, és miért is tennék? Nem ők gyújtották a tüzet.

Ezt is tudták, és türelmesen várták, mit fog mondani ezután.

– Vagyis egyetlen lehetőségünk maradt. – Tartott egy kis szünetet, körülnézett, látta a remény apró jeleit az arcokon. – Amit nem hajlandóak odaadni nekünk, azt ellopjuk.

*

– Nagyon sok növényi hulladéktól kellett megszabadulni – mondta Scagga a bölcseknek. – Elégettük őket, mivel az a leggyorsabb és leghatékonyabb módszer. És két lépés széles tűzfogó sávot is létrehoztunk, hogy meggátoljuk a lángok szétterjedését. Sajnálatos módon erős keleti szél támadt aznap reggel, és a sáv nem bizonyult elég szélesnek.

– Te felgyújtottad a Nyugati Erdőt? – robbant ki Aniból a dühös hitetlenkedés.

– Baleset volt – felelte Scagga a sértett ártatlanság hangján.

– Miért gyújtottatok egyáltalán tüzet?

– Mondtam, az volt az egyetlen módja, hogy megszabaduljunk attól a rengeteg növényi hulladéktól.

– Senki sem mondta, hogy gyújtsátok fel! Te pedig senkinek sem mondtad, hogy ez a terved!

– Mi mást tehettünk volna?

– Kiviszitek a hulladékot a síkságra, természetesen!

– Az napokig eltartott volna.

– Mondta valaki, hogy sietünk?

Scagga erre nem válaszolt.

– Milyen messzire terjedt a tűz? – kérdezte Ani.

– Szerencsére nem égett le az egész erdő.

– Nem az egész? Mennyi égett le? A fele? A háromnegyede?

Scagga lesütötte a szemét.

– Annál több. Csak egy kis rész maradt meg a nyugati oldalon.

– Bez és a törzse éhezni fognak! – dühöngött Ani. – Meghalnak! – A következő pillanatban eleredtek a könnyei, keserű gyásszal folytatta: – Te ostoba! Kiirtottál egy egész törzset! – Megfordult, és lehajtott fejjel, szipogva otthagyta a bölcseket. – Egy egész törzset – mormolta menet közben. – Te féleszű!

*

Bez semmit sem tudott a szarvasmarhákról. A kutyákat leszámítva soha nem foglalkozott háziasított állatokkal. A tehenek idegesítették, mert soha nem tudta, mit fognak tenni. De ki kellett találnia valamilyen tervet az ellopásukra, és természetesen a törzsből neki kellett először megpróbálnia.

A csordát őrző pásztorok valódi veszélyt jelentettek, mert íjat hordtak. Bez ezzel szemben nehéz husánggal és kovakő késsel volt felfegyverkezve.

Ez járt a fejében, miközben Gidával a csorda felé indultak. Az aszály idején nem sok felhős éjszaka volt, ezért a második legjobb megoldást, a holdtalan éjszakát választották első lopási kísérletükhöz. Nem voltak láthatatlanok, de nem lesz könnyű észrevenni őket egy csorda közepén.

A legközelebbi csorda általában a Keleti Erdőtől északra legelt, de Zad távolabb terelte ezeket az állatokat, amikor a földművesek arról kezdtek beszélni, hogy elveszik a teheneket, kárpótlásként a letaposott termésért. Bez úgy gondolta, Zad északnyugat felé vitte a csordát, de nem túl messzire, mert gyakran kellett őket itatni.

Bez előbb érezte meg a csorda szagát, mint hogy meglátta volna – ami jó jel volt, mert azt jelentette, hogy ő és Gida szél ellenében közelednek, így talán a pásztorok kutyái nem érzik meg a szagukat.

Bez leginkább a zaj miatt aggódott. Mindketten mezítláb voltak – az erdőlakók gyűlölték a lábbeliket –, és mint minden erdőlakó, nagyon csendesen mozogtak, azonban a kutyák kivételesen jó hallással rendelkeztek, és azonnal meg tudták állapítani a különbséget az ember léptei és a tehenek patáinak dobbanása között.

Megálltak egy magányos tölgyfánál, és a vastag törzs mögül kikémlelve felmérték a terepet. Bez nem látott egyetlen pásztort sem. Kellett ott lennie egynek vagy többnek, de bizonyára a csorda másik oldalán tartózkodtak. A tehenek többsége állt, de néhány a földön feküdt. Bez nem tudta, hogy képesek-e állva is aludni. Igazából azt sem nagyon tudta, alszanak-e egyáltalán.

Türelmesen várakoztak. Ha a pásztorok körbejárnak, hamarosan meg kellett jelenniük. De nem tűntek fel, vagyis valószínűleg leültek valahol.

– Induljunk – mondta Gida egy idő után.

Ez veszélyes pillanat volt. Át kellett kelniük az üres legelőn, ahol nem volt hová elrejtőzni. Bez menet közben a szemét erőltetve kereste a pásztorokat, de Gida látta meg őket elsőként. Szó nélkül a földre vetette magát, Bez egy szívverésnyi idővel később követte.

Ketten voltak. Bez ebből a távolságból nem tudta megállapítani, hogy férfiak vagy nők. Lassan sétáltak. Szerencsére az állatokat figyelték, láthatóan nem vették észre az erdőlakókat.

Hosszú idő telt el, mire a pásztorok továbbálltak. Amint eltűntek, Bez és Gida felálltak, és gyors léptekkel megtették a hátralévő utat.

Amikor odaértek a csordához, letérdeltek, hogy a fejük egy magasságban legyen az állatokkal. Így, térdelve vegyültek el közöttük, hogy a tehenek szaga valamelyest elnyomja a sajátjukat. A szarvasmarhák hozzászoktak az emberi jelenléthez. Az egyik bika rámordult Bezre, de aztán úgy döntött, nem foglalkozik vele. A tehenek megnézték maguknak a jövevényeket, majd közömbösen elfordították a fejüket.

Bez és Gida mozdulatlanul hallgatóztak, próbálták megállapítani, merre járnak a pásztorok. Az emberek nagyon ritkán maradtak teljesen csendben. Beszéltek, köhögtek, szipogtak, fütyörésztek vagy énekeltek. Ha aludtak, motyogtak vagy horkoltak. Gida néhány pillanat múltán északnyugat felé mutatott. Bez bólintott. Ő nem hallott semmit, de tudta, hogy Gidának jobb a füle.

Végignézett a körülötte álló teheneken. Egyik sem tűnt különösebben kövérnek vagy akár húsosnak. Mindegyik megszenvedte az aszályt. Bez egy fiatal, egészséges állatot akart, egy üszőt vagy egy ökröt – egy fiatal nőstényt vagy egy kasztrált hímet –, mert ezek nagyobb eséllyel engedelmeskedtek nekik, és talán hang nélkül el lehetett őket vezetni. Rámutatott az egyik üszőre, és kérdőn Gidára nézett.

Gida a vállán lógó bőrzsákból elővett egy maroknyi friss, illatos legyezőfüvet, amelyet a Nyugati Erdő megmaradt részének egyik tisztásán talált. Sem ő, sem Bez nem tudta, hogy a tehenek szoktak-e kézből enni, mint a kutyák.

Gida felállt, kockáztatva, hogy a pásztorok észreveszik.

A tehén megszaglászta a legyezőfüvet, majd elfordult. Ez csalódást keltő volt.

Gida megpróbálkozott egy másik tehénnel. Az állat kinyújtotta hosszú nyelvét, rácsavarta a növényre, gyorsan behúzta a szájába, és elégedetten rágni kezdte.

Miközben evett, Gida rácsúsztatta a nyakára a kötelet. Hátralépett, meghúzta a pányvát, az üsző követte.

Zsákmányoltak egy tehenet.

Gida megállt, hogy adjon még neki egy kis legyezőfüvet, majd a kötelet gyengéden megfeszítve elindult. A tehén hang nélkül követte.

Bez felállt, és ő is elindult Gida után. A pásztorok nem fogtak gyanút. Nyilvánvalóan a csend volt a legfontosabb elem. Eddig megúszták.

Bez hirtelen szárnyak könnyű érintését érezte az arcán. Meglepetésében és ijedtségében önkéntelenül felkiáltott. Hallotta, hogy egy kis állat hangosan és kétségbeesetten felsikolt. Gida is ugyanezt tette.

Bez lába előtt egy sólyom küzdött egy hosszú nyakú menyéttel. A sólyom nagy volt, szárnyfesztávolsága megközelítette az emberi kar hosszát, a menyét pedig apró, nem nagyobb egy férfi kezénél, de elszántan küzdött, kapálózott és harapott. Ennek ellenére a sólyom, karmai közt a zsákmánnyal, a levegőbe emelkedett, és egy pillanat múlva már el is tűnt az éjszakában. A menyét sikolyai lassan elenyésztek.

Viszont a pásztorok kutyája vadul ugatott.

– Menj arra! – mutatott Bez a tölgyfa felé. – Amilyen gyorsan csak tudsz, de ne ijeszd meg a tehenet. Én a másik irányba indulok, elterelem a figyelmüket. A Kerek Erdőben találkozunk.

Gida nyugodtan, de szapora léptekkel elindult a tehénnel.

Bez összegörnyedve futásnak eredt, a csordát megkerülve kelet felé indult, amerre a kutya ugatott. Miután megtett egy jelentősebb távolságot, megállt, és a vállára vetett zsákból elővette kovakő kését. A hegyével megszúrta az egyik bika tomporát, majd gyorsan belépett egy másik állat mögé, eltette a kést, és két kézre fogta a nehéz husángot.

A bika mély hangon felbőgött, a hangot mindenhol hallani lehetett. Bez letérdelt, és figyelte a kutya ugatását. Ahogy abban reménykedett, a kutya felé mozgott, és távolodott Gidától. Felemelte a husángot, és a jobb válla fölé emelve felkészült a csapásra.

Egy izma sem rezdült. A kutya ugatva közeledett, és Bez már a pásztorok futó lépteit is hallotta. A kutya rávetette magát. Bez tudta, hogy egyetlen ütéssel el kell hallgattatnia. Meglendítette a husángot, és a levegőben találta el a kutyát, pontosan a füle mögött. Az állat a földre zuhant, és ott is maradt mozdulatlanul.

Bez megfordult és futásnak eredt.

Maga mögött hagyta a csordát. Messze jobbra látta, hogy Gida gyorsan távolodik a tehénnel. Már túl járt a tölgyfán, hamarosan átkel egy magaslaton, és eltűnik szem elől. Hogy továbbra is elterelje róla a pásztorok figyelmét, Bez balra fordult. Volt egy erdős rész előtte, túl kicsi ahhoz, hogy otthont adjon egy törzsnek: ha azt eléri, soha nem találnak rá.

Biztos volt benne, hogy gyorsabb a pásztoroknál. Ők nem vadászok voltak, és ritkán kellett futniuk, kivéve a sebesfutárjaikat. Az erdőlakók viszont szarvasra vadásztak, amihez elengedhetetlen volt a gyors futás.

A pásztorok is ugyanerre a következtetésre juthattak, mert a futó léptek dobogása elhalkult a háta mögött. A válla felett hátrapillantva látta, hogy nem adták fel, csak azért álltak meg, hogy célozni tudjanak az íjukkal. Azonnal cikcakkos futásra váltott, hogy megnehezítse számukra a célzást. Két nyílvessző mellette és előtte csapódott a földbe, de tudta, hogy egyre pontosabbak lesznek. Hatalmas erőfeszítéssel meggyorsította lépteit, és kétszer olyan sűrűn váltott irányt. A nyílvesszők közelebb jöttek, de egyik sem talált, és hamarosan kikerült a pásztorok lőtávolságából. Üldözői újra a nyomába eredtek, de már hiába: túl messzire került. Végül megálltak, nyilvánvalóan rájöttek, hogy nem érhetik utol.

Elérte a csalitost, bevetette magát a bokrok közé. A levelek között visszanézve látta, hogy a két pásztor már a csorda felé ballag.

„Sikerült – gondolta. – Most már marhatolvajok vagyunk.”

Máris azon gondolkodott, hogyan legyenek még eredményesebbek a következő alkalommal.

*

A bölcsek Folyóvölgyben találkoztak, hogy tanácskozzanak az üzenetről, amit nyugatról hozott egy sebesfutár, egy Fali nevű fiatal nő.

– Zad megkért, hogy mondjam el nektek, minden éjjel egy tehenet veszítünk a tolvajok miatt. Feltételezzük, hogy erdőlakók lehetnek Bez törzséből. Éjszakánként jönnek, és halkan, a legkisebb nesz nélkül elvezetnek egy tehenet.

– Ez így nem mehet tovább! – szólalt fel azonnal Scagga. – Nekünk, pásztoroknak végünk, ha ilyen ütemben veszítjük a teheneket!

– Ez a te hibád! – támadt rá Ani dühösen. – Nem kellene lopniuk, ha nem pusztítod el az élőhelyüket!

– Nem az én hibám volt! – védekezett Scagga.

Mondott volna többet is, de Keff közbevágott.

– Ani és Scagga, nem érdemes arról vitázni, kinek a hibája volt. A jövőbe kell tekintenünk. Mit fogunk tenni, hogy elejét vegyük a lopásnak?

Jara szólalt meg. Ő még új bölcs volt, ráadásul Scagga testvére, de sokkal józanabbul gondolkodott, mint a bátyja.

– Nem tudjuk elejét venni – mondta. – Folyamatosan lopni fogják a teheneket, mert a másik lehetőségük az éhenhalás.

„Valószínűleg igaza van” – gondolta Ani csüggedten.

Scagga egyetértett a húgával.

– El kell takarítanunk Bez teljes törzsét – jelentette ki. – Máskülönben mi fogunk éhen halni, nem ők.

Ani úgy döntött, egy gyakorlati probléma felvetésével száll szembe Scagga fafejűségével.

– Te tudod, hol él Bez törzse?

– A Nyugati Erdőben.

– Abban a kicsiben, ami megmaradt belőle? – Ani a fejét csóválta. – Azok az emberek nem ostobák. Valahol rejtőzködnek.

– Nem feltétlenül. Lehet, hogy mégis ostobák.

– Hadd ellenőrizzem. – Ani szíve elszorult a gondolatra, hogy újabb hosszú sétát kell tennie a Nagy Síkságon keresztül, de ezzel legalább néhány napra elodázhatta Scagga erőszakos megoldását. – Talán sikerül megtudnom, hol rejtőzködik a törzs.

Scagga láthatóan készen állt a vitára, de a testvére megelőzte.

– Ebben látok észszerűséget. Mielőtt odaküldünk egy hadsereget, ki kellene deríteni, hol van az ellenség.

*

Ani borzalmasnak találta a leégett erdő látványát. Semmi zöld nem maradt. A talajt szürke hamu borította, ameddig a szem ellátott. Néhány fa még állt, de levelek nem voltak rajtuk, élettelen törzsük és ágaik megfeketedtek – szellemnövények egy halott tájon.

A földművesek azonban dolgoztak, ásták a földet, visszaforgatták a hamut. Barázdáik kelet–nyugati irányban futottak, párhuzamosan a Déli Folyóval, hogy az eső – ha valaha még elered – megmaradjon a szántóföldön, és ne csorogjon le a folyóba. Kisebb hamufelhők emelkedtek a magasba az ásók nyomán. A terület jövő nyárra ismét zöld lesz, de a vad erdőség kusza dzsungele helyett az érő gabona rendezett sorai miatt.

„Troon kiterjesztette a területét – gondolta Ani. – Ezzel a lépéssel jelentős mértékben növelte a birodalmát. Vajon egy nap a Keleti Erdővel is ugyanezt fogja tenni?”

Yana és Pia nem voltak ott, Troon valószínűleg nem nekik kedvezett az új földek kiosztásánál. Ani a régi földjükön találta meg őket. Pia a hátára rögzített Olinnal dolgozott. Mindkét nő vékony volt, de nem egészségtelen mértékben.

Leültek a földre beszélgetni.

– Azért jöttem, mert valaki lopja a marháinkat – kezdett bele Ani.

– Tudjuk – bólintott Pia. – Zad azt gondolja, a földművesek lehetnek. Idejött, és Troon hagyta, hogy mindent átkutasson tehenek, tehénbőrök és csontok után. Egyet sem talált.

Anit nem lepte meg a földművesek ártatlansága.

– Szerintetek ki lehet?

– Nyilvánvalóan Bez – felelte Yana. – Nincs más lehetőség.

– És hol van Bez? A Nyugati Erdő maradékában?

– Nem, az túl kicsi lenne az egész törzsnek.

– Akkor hol?

– Nem tudjuk – felelte Yana. – Senki sem tudja.

*

Ani nyugat felé ment a folyó partját követve, amíg el nem érte az erdő életben maradt részét. Körülsétálta, és megállapította, hogy valóban nem elég nagy egy törzs elrejtéséhez, akármilyen ravasz módon álcáznák is magukat az erdőlakók.

Azután bement az erdőbe, és talált egy mindössze két házból álló, apró települést. A földön erdőlakók üldögéltek, egy tűz fölött hús sült.

Az illata alapján marhának tűnt.

A tűz mellett egy idős nő időnként megforgatta a hússzeleteket eres, barna kezével. Ani letelepedett mellé. Néhány gyerek közelebb jött, őszinte kíváncsisággal bámulták az idegent. Aninak feltűnt, hogy újnak tűnő bőrtunikát viselnek.

– Ani vagyok – mutatkozott be az idős nőnek.

– Ismerlek – jött a felelet.

Beszélte a pásztorok nyelvét. Ez sokat segített.

– Volt egy Han nevű fiad – folytatta a nő.

– Már meghalt.

– Tudom. Stam ölte meg. Stam Fellt is megölte.

– És Stam most halott.

– Az egyensúly helyreállt. – A nő elégedetten bólintott.

Mindenki gyanította, hogy az erdőlakók végeztek Stammel Fell meggyilkolásáért, de senki sem lehetett benne biztos. És még ennek a nőnek a szavai is rejtélyesek voltak: az egyensúly helyreállt, de ki által? Azt nem mondta. Helyette bemutatkozott: – Naro vagyok.

– Marhahúst sütsz – jegyezte meg Ani.

– Ez vadhús – jelentette ki határozottan Naro.

Ani körülnézett. Főként öregeket és gyerekeket látott. Volt ott két fiatal nő, az egyik várandós volt, a másik az újszülött csecsemőjét szoptatta. Ani örült, hogy a gyermeknek van tápláléka, de a törzs nem tarthatta fenn magát lopásból.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Narót.

– Vadásznak.

– Mikor érnek vissza?

– Hamarosan.

Ani megérintette a mellette álló gyermek ruháját.

– Ez marhabőr.

Naro a fejét rázta.

– Szarvasbőr.

– Bőrcserző vagyok, meg tudom különböztetni az egyik bőrt a másiktól. Ez nem szarvas, ez marha.

– Nehéz őket megkülönböztetni.

– De nem nekem.

Naro láthatóan ingerültté vált.

– Miért jöttél ide?

– Bezt keresem.

– Nincs itt.

– De ide szokott jönni, és ellát titeket marhahússal és bőrrel.

Naro nem válaszolt.

– Amikor Bez elmegy innen, hová szokott menni?

– Ideje távoznod – mondta Naro. – Nem akarjuk, hogy itt legyél.

*

Zad azt mondta Aninak, fáj a szíve, mert nem képes teljesíteni a feladatát: megvédeni a csordát. Ani hitt neki.

A felügyeletére bízott csorda a Nagy Síkság állományának mintegy egyharmadát képezte, de emberemlékezet óta elég volt fél tucat család a felügyeletére.

Azok az idők elmúltak.

Ani Zaddal, Biddyvel és a lányukkal, Dinivel ült a ház előtt, a földön.

– Annyira csendben jönnek! – mondta panaszosan Biddy. – Ha észrevesszük őket, már futnak is, és nem lehet őket utolérni. Sokszor nem is látjuk őket. Valaki a minap megkérdezte: „Hol van az az ökör, amelyiknek fehér folt van a szeme fölött?” Akkor jöttünk rá, hogy újra megloptak minket.

– Elmentem a régi erdő maradványához – mondta Ani. – Csak öregeket és gyerekeket találtam ott. Egy Naro nevű nő azt mondta, a törzs többi tagja vadászik.

– Mindig azt mondja – legyintett Zad. – De mi sosem látjuk őket.

– Hol élhet Bez az embereivel?

– Senki sem tudja.

Ha nem találják, nem tudják őket lemészárolni, ami megkönnyebbüléssel töltötte el Anit. De örökké nem rejtőzködhettek. A titkuk egyszer napvilágra kerül, és akkor vérfürdő lesz.

– Hadd kérdezzek valamit. Van mód a lopások leállítására anélkül, hogy a teljes törzset legyilkolnánk?

– Szerintem igen – felelte Zad.

Ani felélénkült.

– Hogyan?

Biddy válaszolt:

– Meg kell kettőzni az őrséget.

Úgy tűnt, már sokat beszéltek erről, és Aniban feltámadt a remény.

– Ahol most két pásztor van, ott négynek kell lennie – folytatta Zad. – És egész éjjel járőrözniük kell, folyamatosan körözni a csorda körül, alvás nélkül.

– És minden férfinak és nőnek fel kell fegyverkeznie íjjal és nyílvesszőkkel – tette hozzá Biddy.

– És ha a négy nem elég, akkor legyen hat vagy nyolc – mondta Zad.

„Ez beválhat – gondolta Ani. – Nyilvánvalóan meg fognak ölni néhány erdőlakót, de nem mindegyiket.” Lehangolóan rideg számítás volt ez, de végeredményben ezt kereste, egy módot arra, hogy visszatartsa Scaggát, és megakadályozza a mészárlást.

– Összesen hány emberre lenne szükségetek? – kérdezte.

– Ebben a faluban hat család él, ami tizenkét pásztort jelent. És a síkság nyugati felén van még két ilyen falu. Addig már nem tudok elszámolni.

– Én sem – mondta Ani –, de három új falura van szükségetek, egyenként tizenkét pásztorral.

– És minél előbb. Ne feledd, szinte minden éjjel elveszítünk egy tehenet.

– Minél előbb – ismételte Ani.

*

– Ez a helyzet – tájékoztatta Ani a bölcseket, amikor visszatért Folyóvölgybe. – Bez és a törzs nagy része elrejtőzött, senki nem tudja, hová. Talán rábeszéltek egy másik törzset, hogy osszák meg velük a területüket.

– Aszály idején ez nem valószínű – jegyezte meg Keff.

– Egyetértek. De ebben az esetben el kellett hagyniuk a Nagy Síkságot. Talán átkeltek a Déli Folyón, és találtak egy menedéket valahol a folyó és a Nagy Tenger között; vagy felmásztak a Szirtre, és bevették magukat az ismeretlen északi területre; de a legvalószínűbb, hogy az Északnyugati Dombok között vannak, mert azt a vidéket ismerik.

– Vagyis ott kell keresnünk őket – morogta Scagga.

– Várj egy kicsit, Scagga! – szólt rá a húga. – Hallgasd végig.

Ani folytatta:

– Éjszakánként jönnek vissza a síkságra. Csendben közelítik meg a csordát, kötelet vetnek valamelyik tehénre, és elvezetik. A pásztorok gyakran nem is tudják meg másnap reggelig, amikor észreveszik a hiányt. Feltételezem, hogy az erdőlakók a rejtekhelyükre viszik a tehenet, és ott vágják le. Később, valószínűleg szintén éjszaka, elviszik a hús egy részét és a bőrt a Nyugati Erdő megmaradt részébe, hogy ellássák az ott maradt öregeket és gyerekeket. Aztán hajnalra megint eltűnnek.

– Megtaláljuk őket – állította Scagga. – Eltarthat egy ideig, de megtaláljuk őket, és aztán…

Ani közbevágott:

– A nyugati pásztorok előálltak egy másik megoldással, ami leállítaná a lopásokat anélkül, hogy hadsereget kellene küldenünk a Nagy Síkságon kívüli ismeretlen területre.

– Az nagyon szerencsés lenne – bólintott Keff.

– Zad azt mondja, meg tudja védeni a teheneket, ha megduplázzuk a pásztorok számát. Ahol most két ember figyeli a csordát, oda négyet akar. Létre kellene hoznunk három új falut a nyugati síkságon, mindegyiket tizenkét emberrel, íjakkal és nyílvesszőkkel felfegyverkezve.

– Abból rengeteg van – mondta Scagga. Hatalmas készletet gyártott le, és már alig várta, hogy használhassa őket.

Ani ügyet sem vetett rá.

– Ha ezt jóváhagyjuk, akkor minél hamarabb lépnünk kell, mielőtt még túl sok marhát veszítünk.

– Már holnap el tudjuk küldeni az új embereket – tűnődött Keff.

– Az nagyszerű lenne.

*

Bez néhány napon át sikerrel akadályozta meg, hogy Lali is csatlakozzon a marhalopáshoz. Igazából azt szerette volna, ha ott marad a Nyugati Erdő biztonságában, de a lányból időközben felnőtt nő lett, és romantikus kapcsolatot alakított ki egy Forn nevű, kedves fiúval. Bez nem tehetett tovább úgy, mintha még mindig kislány volna. Azonban folyamatosan más párosokat jelölt ki marhalopásra, és mintha észre sem vette volna az önként jelentkező Lalit; ám a lány átlátott rajta, és követelte, hogy őt is küldje el. Végül engednie kellett neki. Lali és Forn elmentek tehenet lopni.

Aznap éjjel éberen, aggódva feküdt Gida mellett.

Lali hajnalban tért vissza, tehén és társ nélkül, vérző sebbel.

A sebet nyílvessző ejtette a vállán. Ha egy kicsit beljebb csapódik be, átfúrja a nyakát.

Gida gyógyító leveleket tett a sebre, Bez pedig indákkal rögzítette őket. Azután alaposan kikérdezték Lalit a történtekről.

– Két pásztor volt, és még egy és még egy – mondta a lány az erdőlakók számolását használva. – És mindenkinek volt íja. Folyamatosan járkáltak a csorda körül a kutyáikkal, és egyáltalán nem aludtak!

– Tehát el sem jutottatok a csordáig? – kérdezte Bez.

– Úgy éreztük, meg kell próbálnunk. Végül a hasunkon csúszva elértük a csordát anélkül, hogy észrevettek volna. Rátettem a kötelet az egyik tehén nyakára, az nem volt nehéz.

– De aztán át kellett vezetnetek a tehenet a nyílt terepen – mondta Gida.

– Megpróbáltuk. Ügetésre bírtam a tehenet, Forn pedig mellettünk futott, de az állat egy idő után lelassított. A pásztorok így elég közel tudtak jutni, hogy ránk lőjenek. Eltalálták Fornt, és felbukott. – Elsírta magát. – Biztosan épp hátranézett, mert a nyílvesző a combja elejébe fúródott, és nagyon vérzett. Tudtam, hogy meg fog halni, és én is, ha ott maradok, ezért elrohantam, otthagytam őt. Egy nyílvessző engem is elért, de nem volt olyan súlyos a seb, és gyorsabban futottam a pásztoroknál.

Bez megcsókolta.

– Bátor lány vagy. – Kis híján ő is sírva fakadt.

– Vajon minden csordánál megduplázták az őrséget? – töprengett Gida.

– Ha nem, akkor rövidesen meg fogják – mondta Bez. – Ez az új módszerük, hogy megállítsanak minket.

Gida bólintott.

– Ravasz. Valahogy túl kell járnunk az eszükön.

– Igen. Vagy valaki mástól kell lopnunk.

20

– A házzal ne törődjetek – súgta Bez a többieknek. – Az élelem a kis raktárakban van.

Az erdőlakók kis csapata Tanyaföldnél lapult az éjszaka közepén. A hold nem sütött. Bez három háromfős csoportra osztotta az embereit. A terv az volt, hogy mindegyik csoport kirabol egy tanyát, és a Nyugati Erdő maradványánál találkoznak.

Bez sokkal magabiztosabbnak látszott, mint amilyennek érezte magát. Ez volt az első kísérletük a földművesek kirablására, és nem tudta, milyen nehézségekre számíthatnak. Tisztában volt vele, hogy veszélyes lesz, de meg kellett tenniük, ha nem akartak éhezni. Ha bajba kerülnek, megpróbálja menteni Lalit és Gidát.

– Megmutatom, hogyan bánjatok el a kutyákkal – suttogta. – És mostantól fogva teljes csend legyen!

Volt egy terve, de nem tudta, működni fog-e.

Átvezette a többieket a tarlón, majd megközelítette a házat, amelyik mellett egy kutyát látott kikötve. A kutya észrevette őket, ugatott. Bez a földhöz lapult, a többiek követték.

Figyelték, ahogy egy férfi kijön a házból és körülnéz. Miután nem látott semmit, motyogva odavetett valami szitkot a kutyának, és visszament.

Bez felállt, közelebb ment. A kutya ismét ugatott, az erdőlakó újra lehasalt.

A férfi megint előjött, de ezúttal már íjat tartott a kezében. Nem számított tolvajokra, Tanyaföldön nem is nagyon fordultak elő, de készen állt rá, hogy lelőjön egy rókát vagy farkast.

Körüljárta a házat, majd elment a legközelebbi raktárig, azt is körbejárta, és benézett a belsejébe. Bez remélte, hogy nem fog elsétálni odáig, ahol az erdőlakók feküdtek. Mintha egyenesen őket nézte volna, ezért Bez visszatartotta a lélegzetét, de a földműves egy pillanattal később elfordult. Ahogy abban Bez is reménykedett, a sötétben nem lehetett megkülönböztetni őket a talajtól.

Miután semmi szokatlant nem látott, a földműves dühösen odaszólt valamit a kutyának, és visszament a házába.

Az erdőlakók előrébb kúsztak. A kutya valószínűleg nem látta őket, de a szagukat érezte. Zavartan morgott, egyet vakkantott, majd elcsendesedett.

Amikor elég közel értek, Bez felállt. A kutya azonnal ugatni kezdett. Az erdőlakó késsel a kezében előrelépett, és elvágta a torkát. Az állat gyorsan és halkan múlt ki.

Bez a ház bejáratát figyelte. Késéről csöpögött a kutya vére. De a férfi nem jött ki újra.

Bez szavak nélkül elküldött két csapatot a szomszédos tanyákhoz, a sajátját pedig – amelynek a másik két tagja Gida és Lali volt – az itteniek raktárához vezette.

Koromsötét volt odabent, ezért résnyire nyitva kellett hagyniuk az ajtót, hogy beessen némi fény. Mozdulatlanul álltak, amíg a látásuk alkalmazkodott a fényviszonyokhoz. Bez végül megpillantotta három nagy agyagkorsó körvonalát. Az egyiken hosszú markolattal ellátott kupa állt. Bez felemelte a kupát, és miután eltávolította a korsó fedelét, belemerítette a benne lévő folyadékba. Megkóstolta: tej volt. Kiköpte. A tejtől az embereknek fájni szokott a hasuk.

A második korsó aludttejet és savót tartalmazott, olyan tejet, amely megsavanyodott, és vízszerű folyadék csapódott ki belőle. Nem képezte részét az erdőlakók étrendjének, és Bez úgy vélte, hasonló hatása lehet, mint a tejnek.

A harmadik korsóban azonban gabonát találtak, a földművesek alapélelmét. Az erdőlakók nem termesztettek búzát, de megették a vad fűfélék termését. A termesztett gabona is hasonló volt, csak sokkal táplálóbb.

Közben Gida és Lali átkutatták a raktárt, főként a tapintásukra hagyatkozva. Gida talált egy nagy bőrzsákot tele almával, Lali pedig egy fadobozt, amiben sajtot tároltak. Mindent magukhoz vettek.

Távoztak a raktárból, Bez gondosan behelyezte maguk mögött az ajtót.

Az épületektől jókora távolságot tartva átkeltek a mezőn. Bez folyamatosan nézelődött mindenfelé, attól tartott, hogy valami álmatlan falusi meglátja őket és riadót fúj. Azonban végül nem ember, hanem egy állat vette észre őket.

Éppen egy tanyát kerültek ki biztonságos távolságból, amikor az épület mögül előlépett a legnagyobb bika, amit Bez valaha látott. A háta magasabban volt, mint az erdőlakó feje, hatalmas, íves szarvai közt pedig hosszában elfért volna Bez lába. Amikor elbődült, Lali halkan felsikoltott.

Bez rájött, hogy ez egy bölény, a ritkán látott vad szarvasmarhák egyike. Valószínűleg a folyóhoz tartott, hogy igyon. Megmarkolta a husángját, de tudta, hogy ez a fegyver nem mentheti meg az óriási szarvaktól.

A bestia úgy bámulta hármukat, mintha azt próbálná eldönteni, élelemre bukkant-e. A tekintetétől megdermedtek. Aztán mintha elveszítette volna az érdeklődését, megfordult és elbaktatott a víz irányába.

A három erdőlakó megkönnyebbülten indult tovább. Bez arra gondolt, hogy a házban lakók biztosan hallották a bőgést, és talán Lali sikolyát is, de a jelek szerint úgy döntöttek, biztonságosabb bent maradni, mint utánajárni a hangoknak.

– Mi volt ez? – kérdezte Lali suttogva.

– Egy vad bika – felelte halkan Bez. – Bölénynek is nevezik. Meglehetősen ritka.

– Ennek örülök.

További probléma nélkül elérték a megművelt földterület szélét, és elindultak az egykori erdő hamvain keresztül. Ahogy egyre távolabb értek Tanyaföldtől, Bez végre kezdte biztonságban érezni magát. Remélte, hogy a másik két csapat hasonló szerencsével járt.

Odaértek a régi Nyugati Erdő távolabbi végénél lévő kis faluhoz. Bez felébresztette Narót.

– Szedd össze a gyerekeket, hoztunk nekik élelmet.

A gyerekek a szemüket dörzsölgetve jöttek elő. Azonnal rávetették magukat az almára, Naro pedig sajtot is adott nekik. Az idősek is odagyűltek, valamint a várandós nő és az anya a csecsemőjével. A gyerekek egy idő után tele hassal feküdtek vissza aludni.

A másik két csapat is épségben megérkezett, ők füstölt sertéshúst hoztak, valamint egy vaddisznó tetemét. A zsákmány egy részét odaadták Narónak, aki levelekbe csomagolta és elrejtette egy sekély gödörben, arra az esetre, ha Troon másnap reggel megjelenne.

Bez és a tolvajai a maradék élelemmel távoztak. Csillagfényben vágtak át a síkságon, és a rejtekhelyük felé indultak.

*

A hír másnap reggel gyorsan elterjedt. Pia hallotta, hogy három család értékes készleteket veszített, a télire félrerakott élelem jó részét. Mindegyik helyen megöltek egy kutyát. A kirabolt emberek különösen az eltűnt búzát sajnálták. Egész nyáron dolgoztak, hordták a vizet a folyóból a földre, majd betakarították a gabonát – görnyedtek, vágtak, gyűjtöttek, kévét kötöttek és megint görnyedtek, mindezt a nap hevében –, és a rengeteg munka jutalma most az volt, hogy mindent elloptak tőlük olyan emberek, akik az éj leple alatt érkeztek.

Pia örült, hogy ő és az anyja nem veszítettek semmit. Ők is eltárolták a gabonát, a sajtot és a gyökérzöldségeket, amiért oly sokat fáradoztak, és erre a készletre hagyatkoztak, hogy átsegítse őket és Olint a télen. Megszakadt volna a szíve, ha ezt mind elveszítik.

Troon dühös volt – nem tombolt, ahogy általában szokott, ez inkább hideg és eltökélt indulat volt. Hogy mit szándékozik tenni, azt nem tudta sem Pia, sem Duff, sem más, akivel a lány beszélt. De az biztos, hogy összegyűjtötte a hűséges Kopókat. Még ők sem ismerték a tervét, csak annyit mondott nekik, hogy fegyverkezzenek fel.

Lehet, hogy elindulnak megkeresni Bezt és a törzsét? De hogyan találják meg őket? Heteket tölthetnek el kutatással, és akkor sem fognak a nyomukra bukkanni.

A földművesek egy része összegyűlt Troon háza körül, miközben a Kopók induláshoz készülődtek. Egyedül Duffnak volt annyi bátorsága, hogy odaálljon Troon elé, és megkérdezze:

– Kit akarsz megölni, Troon?

Troon dühös pillantást vetett rá.

– Téged, ha nem fogod be a pofád, és takarodsz el innen!

Pia félt, hogy komolyan gondolja, Duff azonban nem ijedt meg.

– Az erdőlakók azért lopnak, mert rá vannak kényszerülve. Erre a lehetőségre nem gondoltál, amikor úgy döntöttél, felszántod a földjüket?

– Nem tartozom neked válasszal, te ostoba kölyök!

– A Nagy Embernek be kell számolnia a szándékairól a földművesközösségnek, nem gondolod?

Pia csodálattal nézett rá. Duff nem hátrált meg.

Troon pontosan a szíve fölött Duff melléhez érintette a kése hegyét. Pia úgy érezte, a legapróbb provokációra is képes lesz beledöfni.

– Nem te mondod meg nekem, mit tegyek! Én mondom meg neked! Most pedig tűnj az utamból!

Rövid csend támadt. Pia legszívesebben odaszólt volna: Most add fel, Duff. Elmondtad, amit akartál, nem kell meghalnod érte!

Láthatóan Duff is hasonló következtetésre jutott.

– Ahogy gondolod – mondta, és Pia legnagyobb megkönnyebbülésére oldalra lépett.

Troon elvigyorodott, mintha bolondot csinált volna Duffból, Pia azonban pont fordítva látta. Halkan odaszólt a fiatalembernek:

– Troon nem képes igazolni a cselekedeteit, és gondoskodtál róla, hogy ezt mindenki lássa.

– Nagyszerű.

– Nem féltél, amikor kést rántott?

– Rettegtem. De valakinek meg kellett mondania neki. Az ostobasága mindannyiunkat bajba sodor.

– Nagyon bátor vagy.

– Örülök, hogy így gondolod.

Troon a Kopók kíséretében levonult a folyópartra. Ott nyugat felé fordult, és elindult folyásiránnyal szemben. Talán a Nyugati Erdő megmaradt részéhez tartott, de ott nem fogja megtalálni Bezt, fényes nappal nem, Pia ezt biztosan érezte. De akkor mire készül?

Miközben visszasétált a tanyához, észrevette, hogy a nap nem süti olyan erősen a hátát, és felnézve felhőket látott az égen. Nagyot dobbant a szíve. Lehet, hogy eső közeledik?

Arra számított, hogy Troon napokig távol lesz, de ő és a Kopók már délután visszatértek. Mindenki Troon házához sereglett, hogy megtudják, rátalált-e a törzsre. Troon azonban nem mondott semmit, és senki sem mert neki kérdéseket feltenni.

Miután eltűnt a házában, a Kopók is csendben hazatértek. Ügyet sem vetettek a kérdéseket kiabáló emberekre. Egyikük sem beszélt.

Végül mindenki hazament.

„Egy nap majd kiderül” – gondolta Pia.

Kevés dolog marad örökre titokban.

*

Bez és törzse a földművesek területének legkeletibb részén csaptak le, majdnem félúton a Szentély felé, ahol a folyó és az erdő közötti sáv keskeny volt, a házak pedig messze álltak egymástól. A kutyás trükk most is bevált, és húsból, gabonából és sajtból álló, gazdag zsákmánnyal távoztak. A Keleti Erdőn keresztül menekültek el, és a Nagy Síkság pereménél találkoztak újra. Innen nyugat felé indultak, követték az erdő és a síkság határvonalát. Hosszú út állt előttük, de Bez úgy vélte, még hajnal előtt odaérhetnek.

Minden jól alakult. Bez gratulálhatott magának a második diadalához. Elmennek a Nyugati Erdő maradványába, és az élelem egy részét átadják az ott élő öregeknek és fiataloknak, majd a többit elviszik a rejtekhelyükre. A törzs életben marad, hiába próbálták eltörölni őket a föld színéről.

Már majdnem elérték a Mezsgyét, amikor belebotlottak egy csordába. Azonnal letérdeltek, hogy kevésbé legyenek láthatóak. Nem akartak marhát lopni – így is alig bírták el a zsákmányt –, de a pásztorok ezt nem tudhatták. Mivel azonban nem láttak egyetlen állattartót sem, óvatosan folytatták az útjukat.

Erős szél támadt, és hirtelen eleredt az eső.

Olyan erővel kezdett esni, hogy Bez egy tehénnyit sem látott előre. Pillanatok alatt bőrig ázott. Egyre nehezebben tudta tartani a síkos agyagkorsót, amit cipelt.

A múlt évben is pontosan ilyen eső érkezett ebben az időszakban, és Beznek eszébe jutott, hogy ezúttal talán az időjárás változását jelzi.

A távolban kutyák ugattak, biztosan a pásztorok állatai. Szerencsére elég messziről jött a hang, bár a szél és az eső miatt ezt nehezen lehetett megállapítani.

Tovább csúszkáltak és botladoztak a sáros talajon, közben folyamatosan a vizet törölgették a szemükből. „Az eső újjá fogja éleszteni a kiszáradt mogyoróbokrokat” – gondolta Bez, aztán eszébe jutott, hogy szinte az összes bokor porrá égett.

Az ugatás hirtelen közelivé és hangossá vált, és mielőtt Bez bármit reagálhatott volna, az eső pillanatnyi szünetében láthatóvá váltak a pásztorok, akiket a két kutya riasztott. Mindegyik pásztor lövésre kész íjat tartott a kezében.

Beznek átsuhant a fején, hogy odakiált nekik: Nem titeket rabolunk ki, hanem a földműveseket!, de aztán rájött, hogy a pásztorok egyébként is megölnék őket. Ezért inkább a menekülés mellett döntött.

Az erdőlakók eldobták a terhüket, és futásnak eredtek, de Bez látta, hogy két embert mellette nyílvesszők terítenek le, egy harmadik pedig szintén megbillen, ő azonban tovább tudott futni. Amíg a pásztorok új nyílvesszőt illesztettek a húrra, az erdőlakók elérték az erdő szélét, és a két kutyával a sarkukban bevetették magukat a bokrok közé.

Azonnal szétváltak, mindegyik más úton menekült tovább a pásztorok elől, akik máris beértek az erdőbe a hátuk mögött. Bez arra gondolt, hogy az emberei itt elemükben vannak, és sokkal gyorsabban tudnak mozogni a pásztoroknál. Ha együtt maradtak volna, akkor megfordulhatnak és harcolhatnak, de ezzel most már elkéstek.

A kutyák elől azonban nem menekülhettek. Az egyik Bezt vette üldözőbe. Az erdőlakó megfordult és ráhúzott a husángjával. A kutya nyüszítve menekült.

Bez odaért egy magas fához, és eszébe jutott, hogy odafent keres menedéket, de úgy döntött, sokkal bölcsebb, ha minél jobban eltávolodik üldözőitől.

A pásztorok gyorsan elbátortalanodtak. Bizonyára rájöttek, hogy egyre jobban lemaradnak. Egyébként is, valószínűleg megbotlottak minden gyökérben, és beleestek a tócsákba, mert nem ilyen terephez szoktak. Bez egy idő után már nem hallotta őket, ezért megállt pihenni. Nem osonhattak a közelébe észrevétlenül, mert az erdőlakókkal ellentétben a pásztorok nem tudtak halkan mozogni.

Bagolyhuhogást hallatott, és rögtön meg is jött a válasz. Megismételte a hangot, és néhány pillanat múlva megjelent Omun. Mindketten huhogtak, és megérkezett egy másik erdőlakó is, Arav. Majd még hárman.

Kettőt leterítettek a nyílvesszők, egy másikat pedig eltaláltak, és valószínűleg nem sikerült elmenekülnie a pásztorok elől. Ennyien maradtak a portyázó csapatból.

– Oda a zsákmány – közölte Bez a többiekkel. – A pásztorok mindent megszereztek. Nyugatnak kellene indulnunk, keresztül az erdőn, ameddig csak tart, hogy biztosan ne találkozzunk velük újra.

Csüggedten lépdeltek az esőben és a sötétben. Három társuk meghalt, és üres kézzel tértek vissza. Bez elképzelése arról, hogy lopásból fenn tudják tartani magukat, nem vált be. Ám ennek ellenére még most sem tudta, mi mást tehetnének.

Elérték a Mezsgyét. A földművesek nem jelentettek veszélyt, hiszen az eső miatt még mindig alig lehetett látni. Az eget elfeketítették az esőfelhők, de Bez érezte, hogy titokban már közeleg a hajnal. Sötétben vágtak át a földeken. Amikor a lábuk alatt megváltozott a talaj, tudták, hogy elérték az egykori Nyugati Erdőt.

A zivatar egy idő után szemerkéléssé szelídült, és Bez halvány fényt vett észre keleten.

Nem a nap volt az, mivel a felhők még mindig sűrűn tornyosultak, de a fény erősödött, és ahogy megközelítették az erdő megmaradt részét, egyre tisztábban láttak.

Még mielőtt elérték volna a házakat, Bez döbbenten vette észre a sárban heverő nőt. A hasán feküdt, de a feje oldalra fordult, így azonnal felismerte. Naro volt az.

Nem lélegzett.

Letérdelt mellé és megérintette. Már kihűlt.

Szegény, öreg Naro. A gyerekek sírni fognak.

Úgy sejtette, az öregasszony az éjszaka közepén felkelt, anélkül hogy bárki észrevette volna, és elkóborolt, talán zavart állapotban. Aztán valamiért elesett, és meghalt. Más magyarázatot nem talált az idekint elfeledetten fekvő holttestre.

A falusiak valószínűleg még alszanak. Majd ő visszaviszi a halottat, és felébreszti őket. Lehajolt, hogy felemelje. A vékony, öreg testnek alig volt súlya.

Elölről Omun hangját hallotta:

– Bez, ezt nézd.

Továbbment. Omun valamit bámult a földön. Bez követte a tekintetét. Egy gyermeknek tűnt, de az nem lehetett. Jobban megnézte. Valóban egy gyermek volt, hat vagy hét nyárközepi lehetett, a hátán feküdt, nyitott szeme élettelenül meredt az ágakra a feje felett.

Elvágták a torkát.

– Nem! – suttogta Bez. – Nem, nem!

Omun felemelte a testet, és együtt sétáltak be a házak előtti tisztásra, ahol olyasmit láttak, ami annyira förtelmes, annyira szörnyű és elviselhetetlenül tragikus volt, hogy Bez képtelen volt felfogni.

Mindenki halott volt.

Az összes gyerek, az öregek, a várandós és a szoptató nő, a gyermekével együtt. Voltak, akiket agyonvertek, másoknak a torkát vágták át. Néhányukat futás közben kapták el, testük a menekülés pózában feküdt a földön.

Bez gyengéden letette Naro holttestét. Közben meglátott valamit, amit korábban nem vett észre: egy véres szélű lyukat az öregasszony tunikáján, közvetlenül a szíve fölött.

Társai arcán ugyanaz a kifejezés ült: döbbenet és hitetlenkedés.

Körbejárt, minden halottat megnézett. Sírni akart, de nem tudott: túlságosan bénult volt.

Végül elkezdett észszerűen gondolkodni. A testeket megfelelő tiszteletadásban kellett részesíteni. Megpróbált szólni, de a torka összeszorult, és egyetlen szót sem tudott kinyögni. Vett néhány lassú, mély lélegzetet, és újra nekifutott:

– Fektessük őket egymás mellé itt, a tisztáson. Egyenes lábbal, összekulcsolt kézzel. Adjuk meg a holtaknak, ami jár.

Úgy tettek, ahogy mondta.

Az anya és a csecsemője maradtak utoljára, talán mert az ő halálukat volt a legnehezebb elviselni. Végül Bez hajolt le értük. Az anya és a gyermek is meztelenek voltak. Leemelte a csecsemőt a nő melléről. Fiú volt.

A gyermek felsírt.

Bez úgy meglepődött, hogy kis híján elejtette.

– Él!

Vajon ez elkerülte a támadók figyelmét? Vagy gonosz cselekedetük ellenére egyszerűen képtelenek voltak átlépni az alávalóságnak ezt az utolsó határát?

A gyermekkel a karjában felállt. A csecsemő szeme nyitva volt, a lábával rugdalózott. A bőre hidegnek tűnt, de valószínűleg halott anyja testének melege tartotta életben. Bez ösztönösen vette fel a megfelelő pozíciót, a melléhez szorította a gyermeket, egyik kezét a feneke alá tette, a másikkal a fejét védte. Érezte az apró ajak mozgását a válla bőrén, és rájött, hogy a mellbimbót keresi.

– Mihez kezdünk vele, Bez? – kérdezte Omun.

– Elvisszük a Kerek Erdőbe. Az ottani törzsben valószínűleg van egy szoptatós anya. Befogadják majd, ha elmeséljük nekik… ezt itt.

A gyermek sírva fakadt.

– Éhes – állapította meg Omun.

Bez a csecsemőre nézett, majd a halott anyára, majd újra a csecsemőre. „Miért is ne? – gondolta. – Élet vagy halál.”

Letérdelt. Bal kezével felemelte a halott nő vállát, amíg ülő helyzetbe nem került, aztán odatartotta hozzá a kisfiút. Az elfordította a fejét és csücsörített, amíg az ajka meg nem találta, amit keresett; elégedetten hunyta le a szemét, ahogy táplálkozni kezdett.

21

Bez törzsének férfi és női tagjai a Nyugati Erdő maradványának tisztásán ültek. Hideg volt, de nagy tüzet raktak és köré gyűltek.

Nem voltak köztük öregek és gyerekek: ők mind meghaltak. Itt, ezen a tisztáson ölték meg őket, és a gyilkosok a földművesek voltak. Pia ezt megerősítette Gidának. A Kopók egy ideig hallgattak, de nem sokáig tudták magukban tartani hitvány titkukat, és az igazság anyáknak és feleségeknek elsuttogott titkok formájában került napvilágra, amíg Tanyaföldön mindenki meg nem tudta.

Az arcok Bez körül sápadtak és feszültek voltak a gyásztól. Mindannyian szülőket vagy gyermekeket veszítettek el, esetleg mindkettőt. Olyan sok testet égettek itt el, hogy a fákat és bokrokat még mindig hamu fedte.

– Ehhez hasonlót még sosem tapasztaltam – mondta Bez.

Ahogy egyikük sem.

– Az egyensúly nemcsak felborult, hanem meg is semmisült.

– Ha gyilkosság történt, valakinek meg kell halnia – jelentette ki Omun.

– De ki haljon meg? – kérdezte Gida. – Az istenek pörölyének a bűnösre kell lesújtania.

Többen is megismételték az ismerős frázist:

– Az istenek pörölyének a bűnösre kell lesújtania.

– A pásztorok bűnösek, mert felégették az erdőnket – mondta Bez.

Sokan bólogattak. Bez várt, hátha valaki nem ért egyet, de nem volt ilyen.

– A földművesek bűnösek, mert meggyilkolták a gyermekeinket és az időseket.

Mindenki egyetértett vele.

– Hogy helyreálljon az egyensúly, pásztorokat és földműveseket kell ölnünk.

– Igen! – harsantak a kiáltások.

– És mind ott lesznek a Szentélynél a télközepi szertartáson – mondta Bez.

*

Ello, a főpapnő beteg volt, túlságosan beteg ahhoz, hogy felkeljen. Hetek óta Joia végezte a munkáját. Ő javasolta, hogy a keresztgerendákat fessék be vörös okkerrel. A papnők élvezték a munkát, és a szín feldobta a Szentély kinézetét.

A mai napon elpróbálta a papnőkkel a télközepi szertartást. Esti ceremóniára készültek, ezért a próbát reggel tartották. A körkörös földsánc másik oldalán hangosan folyt a kereskedés.

Joia próbált nem gondolni Ello halálára. Gonosz dolog lett volna ilyesmiben reménykedni. De tudta, hogy ő lesz a következő főpapnő, és akkor szabadon útjára indíthatja a nagyszabású vállalkozást, a kő-Szentély felépítését. Ugyanakkor mindent az istenekre kellett bíznia.

Azon az őszön annyi csapadék esett, mint régen, az aszály rettenetes évei előtt. A szarvasmarhák egészségesebbek voltak, ha kövérebbek nem is: a fű csak tavasszal fog növekedni. A takarmánykészletek vészesen fogytak, és sok állatot le kellett ölni a tél közepén, mert tavaszig nem tudták volna életben tartani őket. Az éhínség még nem ért véget, de talán már látszott a vége.

Az emberek bizakodó hangulatban gyűltek össze a Szentélynél a téli szertartásra. Sok földműves is eljött, bár csak a férfiak.

A pásztorok a távoli északi vidékekről, ahol nem pusztított annyira az aszály, kövér birkákat és teheneket hoztak, hogy kovakőre és agyagedényekre cseréljék őket.

Furcsa szóbeszéd terjedt a síkságon, és még azon kívül is. Az emberek azt mondták, rettenetes dolog történt. Senki sem látta, de mindenki erről beszélt. Bez törzsének gyermekeit és öregjeit lemészárolták. A földművesek azt mondták, semmit sem tudnak róla, de a pletykák szerint a Kopók tették Troon utasítására.

A lopások egyik napról a másikra megszűntek. Több marha nem tűnt el a csordából éjszakánként, és a földművesek raktárait sem fosztották ki. Néhányan otthagyták Bez törzsét, és a síkságot járták. Joia látott embereket gyökerek után kutatni a fűben, Seft pedig azt mondta, egyikük halat próbált fogni a vihartól felfrissült patakban. Furcsa volt az erdőlakókat megszokott élőhelyükön kívül látni, de Joia számára teljesen egyértelmű volt az ok: Bez törzse elvesztette a területét.

Ma volt az év legrövidebb napja, és az emberek elkezdtek összegyűlni a körkörös földsáncon belül, amint az ég elsötétedett. A ceremónia a naplementét ünnepelte télközép napján, de télen a napot általában felhők takarták, így csak tippelhettek a naplemente pontos időpontjára. Ma azonban nyugaton felszakadozott a felhőtakaró, és a tömeg megbabonázva nézett délnyugat felé, ahol a hatalmas, vörös napkorong a vérvörös és kovakőszürke felhők között lassan eltűnt a világ pereme mögött.

A Szentélytől Folyóvölgybe, az ünnepségre tartó Joia egy Duff nevű barátságos fiatalember mellett találta magát, akivel korábban már találkozott. Megkérdezte őt az állítólagos mészárlásról.

– Szörnyű tragédia volt – mondta Duff.

– De ki tette?

– Nem tudom. – A barátságosság egy pillanat alatt eltűnt.

– De biztosan vannak sejtéseid – erőltette tovább Joia.

– Jobb, ha nem beszélünk sejtésekről.

– Rendben – visszakozott Joia. – Remélem, nem hoztalak kellemetlen helyzetbe.

– Köszönöm, hogy nem kényszerítettél hazugságra – mondta a fiatalember hirtelen támadt őszinteséggel.

Sokatmondó válasz volt, Joia kissé odébb húzódott, hogy átgondolja. Intelligens és becsületes embernek tartotta Duffot, és sejtette, hogy tudja, ki követte el a mészárlást, csak nem akarja elmondani, mert azzal valamiféle veszélybe sodorná magát. És mitől félhet egy fiatal földműves? Biztosan Troon fenyegette meg.

Röviddel ezután Troon talpnyalója, Shen lépett oda mellé.

– Látom, beszéltél Duff-fal.

„Troon embereinek semmi nem kerüli el a figyelmét” – gondolta Joia.

– Csak próbáltam. – Duff védelmében egyértelművé tette, hogy nem mondott neki semmit. – Elég tudatlan fiatalember, nem igaz?

Shen láthatóan meglepődött.

– Ezt miből gondolod?

– Amikor csak feltettem neki egy kérdést, azt felelte: „Nem tudom.” Mindig ilyen?

– Nem tudom – felelte Shen.

– Ó, tűnj már el!

Shen engedelmeskedett.

Joia az ünnepségen csatlakozott a családjához: anyjához, Anihoz, valamint Neenhez, Sefthez és három gyermekükhöz. Mint mindig, keresztbe tett lábbal üldögéltek a bőrökön, kezükben tállal és kanállal. Eszébe jutottak azok, akik nem lehettek ott: a bátyja, Han, és az apja, Olin. Szomorú gondolatait azonban megtartotta magának.

Evés után egy énekmondó arról az időről mesélt, amikor az emberek még óriások voltak, és puszta kézzel harcoltak bikákkal, medvékkel és farkasokkal. Ám az emberek önhitté váltak, és azt kezdték mondogatni: Nagyobbak és erősebbek vagyunk minden élő dolognál, és nem félünk semmitől, ezért isteneknek is hívhatnak minket.

A hallgatóság helytelenítően morajlott. Tudták, hogy az önhittség büntetést érdemlő hiba, legalábbis egy történetben.

Volt egy ember, Égiszónok Ban, aki tudott beszélni az istenekkel, és azt mondta a Földistennek: „Mi istenek vagyunk.” Ezzel megsértette a Földistent, aki kicsivé tette az embereket, hogy megleckéztesse őket.

Ez rettenetes következményekkel járt: egy medve hatalmas mancsának egyetlen csapásával meg tudta ölni az embereket; egy farkas a fogaival szétmarcangolhatta bárki torkát.

Az emberek azt mondták: „Megtanultuk a leckét, és soha többé nem fogjuk magunkat isteneknek hívni.” Ezt Égiszónok Ban elmondta a Földistennek, és továbbította óhajukat: „Újra óriások akarunk lenni.” Azonban a Földisten ezt megtagadta tőlük, mert tudta, hogy ha naggyá teszi őket, újra önhitté válnak.

Sokan egyetértően bólintottak.

Azután azt gondolta: „Vajon mi történik, ha a legokosabbá teszem őket minden élő dolog közül?”

– Igen! – kiáltott fel valaki a hallgatóságban, és többen is csatlakoztak hozzá.

Amikor okosak lettek, nyílvesszőket készítettek a medvék megölésére, éles kovakő szerszámokat a bikák kiherélésére, és ellopták a farkasok kölykeit, megetették, a barátjukká tették és kutyának nevezték őket, és amikor egy farkas megközelítette a falut, a kutyák elüldözték. És az emberek azt mondták: „Nem akarunk óriások lenni, és tudjuk, hogy nem vagyunk istenek, de szeretnénk okosak maradni.”

Égiszónok Ban újra beszélt a Földistennel, és azt mondta neki: „Most boldogok vagyunk.”

A Földisten pedig azt felelte: „Jobb okosnak lenni, mint nagynak.”

Mire a történet véget ért, a felhők közötti réseken át időnként már átragyogott a hold.

*

Seft és Neen hazavitték a gyerekeket. Anina már a történet alatt elaludt, és Seft úgy vette a karjába, hogy ne ébressze fel. Őrzött egy titkot, amiről még Neen sem tudott: Anina volt a kedvenc gyermeke. Szorosan magához szorítva cipelte.

Gyakran idézte fel, hogy mennyire vágyott erre, egy szerető és kedves családra. Most, amikor visszagondolt saját gyerekkorára, mintha csak egy rossz álomban történt volna meg. Ez azonban a valós élet volt, ahol Aninát vitte a karjában, Neen pedig ott sétált mellette, Ilian és Denno kezét fogva.

Amikor odaértek a házhoz, Ilian és Denno azonnal lefeküdtek. Seft letette melléjük Aninát is.

– Tetszett a történet? – kérdezte a legidősebbet, Iliant.

– Ó, igen! Emlékszem az egészre!

– Elmesélnéd? – kérte Denno. – Szeretném hallani még egyszer!

– Meséld el neki, Ilian – mondta Seft. Denno attól majd elalszik.

– Jól van.

Seft mindkettőt megpuszilta, Neen úgyszintén, és felkészültek, hogy csatlakozzanak az ünnepséghez. Levették a tunikájukat, és inkább a melegebb birkabőrt öltötték magukra. Neen előkészített egy nehéz követ, amit arra az esetre hordott magánál egy tasakban, ha valamelyik férfi izgalmában elfelejtené, hogy egy nő még az ünnepség alkalmával is mondhat nemet. Elindultak a falu széle felé, ahol már javában zajlottak az események.

Kapcsolatuk elején Seft nem akart részt venni az ünnepségen, úgy érezte, a testi kapcsolat Neennel kielégíti mindazt, amire valaha vágyott. Ám néhány év után elkezdett másként érezni. Ezt egy ideig megtartotta magának, nehogy megsértse Neent, és amikor végül elmondta, a felesége bevallotta, hogy ő is hasonlóképpen érez. Azóta mindketten az ünnepség lelkes résztvevőivé váltak.

Mindig elmondták egymásnak, mi történt. Neen gyakran hált északi idegenekkel, akiket valószínűleg soha többé nem lát; élvezte, hogy a cselekedeteinek nem lesznek következményei. Seft abban reménykedett, hogy talál egy csapatnyi nőt és férfit, akik mind egyszerre lelik élvezetüket egymásban. Ennek semmi köze nem volt a szerelemhez, épp ez volt a varázsa.

Kiértek a falu szélére. Néhol tüzek égtek, bele-beleharaptak a téli levegőbe. A legtöbben még mindig csak keresgéltek, néhányan egyedül, mások párban vagy kisebb csoportokban próbáltak találni valakit, aki tetszik nekik. Voltak, akik már elkezdték, a takaróként használt báránybőr kabátok ütemesen mozogtak fel-le.

Seft és Neen megcsókolták egymást.

– Jó szórakozást – mondta Neen.

– Neked is.

Különböző irányban indultak el.

*

Joia néha irigyelte azokat, akik szívesen háltak olyan emberekkel, akiket nem szerettek, esetleg nem is ismertek. Szórakoztató lehetett elmerülni az élvezetben, majd elfelejteni a személyt. Ő azonban nem volt képes rá. Megpróbálta egy papnővel az egyik ünnepségen, de a dolog semmit sem mozdított meg benne, és vonakodott újabb kísérletet tenni. Így amikor az énekmondó végzett a történetével, visszaindult a Szentélyhez.

Arra számított, hogy még lesznek ott kereskedők, akik őrzik az éjszakára kint hagyott holmikat. Néhányan bizonyára sétálgatnak és beszélgetnek, mások alszanak.

Azonban amikor közelebb ért, rájött, hogy nem ez a helyzet. Különös zajokat hallott, és füstszagot érzett. Futásnak eredt.

A kereskedők árui szétszórva hevertek a földsáncon kívül, és senki sem őrizte őket. Alaposabban megnézve látta, hogy az egyik bőrtakaró alól egy kisfiú leskelődik. Felismerte Jannót, a kovakőpattintó El unokáját. Letérdelt mellé.

– Mi történt itt, Janno? – kérdezte.

A kisfiú rémült volt, alig tudott összefüggően beszélni.

– Megölték a nővéremet! – nyüszítette. Kinyújtotta a kezét, és egy fiatal nő földön fekvő testére mutatott.

– Nagyon sajnálom, Janno. Ez igazán szomorú. De el kell mondanod még valamit. Mit loptak el?

– Semmit!

Joia meglepődött. Akkor mit akartak? És kik voltak egyáltalán?

A Szentély felé nézett. A holdfényben öt vagy hat alak rajzolódott ki a körkörös földsáncon, valószínűleg a kereskedők, akik az árujukat őrizték. Először azt hitte, halottak, de aztán látta, hogy mozognak. Láthatóan a perem felett leskelődtek – ahogy ő is tette oly sok nyárközéppel korábban –, de mit figyeltek? Semmiféle szertartás nem zajlott. Mostanra semmit sem terveztek, ráadásul a papnők még Folyóvölgyben voltak.

Félelem szállta meg.

Odarohant a sánchoz, és felkapaszkodott a tetejére. Benézett a körbe. A látvány megrémisztette.

A Szentély lángolt.

Körülbelül harminc férfi és nő lehetett ott, csupasz lábuk alapján meg tudta állapítani, hogy erdőlakók. Látta a gyújtósként használt száraz gallyak maradványait, és érezte a nyírkátrány szagát, amit azért kentek fel a gerendákra, hogy gyorsabban tüzet fogjanak. Most mindegyik lángolt, és némelyik keresztgerenda már félig el is hamvadt.

Két alak mozdulatlanul feküdt a földön, Joia hosszú tunikájuk alapján megállapította, hogy papnők. Úgy dönthettek, kihagyják az ünnepséget és egyenesen hazajönnek, ahogy Joia is tette. Azonban megelőzték őt, és megpróbálták megakadályozni, hogy az erdőlakók felgyújtsák a Szentélyt. Testük pozíciója és széttárt végtagjaik arra utaltak, hogy halottak.

Az egyik erdőlakó Bez volt.

Joia felállt a földsánc tetején, és elkiáltotta magát.

– Bez! Bez! Én vagyok az, Joia!

Minden erdőlakó odanézett. Az arcukon látta, hogy nagyon dühösek, és végezni akarnak vele. Megint gondolkodás nélkül cselekedett, és valami ostoba és veszélyes dolgot tett.

De már nem visszakozhatott.

Lassan lesétált a sáncról a körbe, próbált nyugodtnak látszani, miközben halálra volt rémülve. Hangosan beszélt, de nem kiabált.

– Kérlek, Bez, hagyjátok abba. – Remélte, hogy nem hallják hangjának remegését.

– Az istenek egyensúlyt követelnek – közölte Bez.

Az egyik erdőlakó odaugrott hozzá, és lesújtott rá a husángjával. Joia elhajolt, a fegyver így a feje helyett a vállát találta el. Térdre zuhant. „Most meg fogok halni – gondolta. – Pedig még annyi tennivalóm lett volna!”

Felnézett a férfira, aki újra felemelte a husángot. Ekkor meghallotta Bez kiáltását:

– Omun! – És még valamit mondott az erdőlakók nyelvén.

Az Omun nevű férfi leeresztette a fegyverét, és hátralépett.

Joia válla lángolt, de nagy nehezen talpra állt. Bezre nézett, a férfi arcát vörösre színezték a lángok. Újra megszólalt az erdőlakók nyelvén, és a kijáratként szolgáló résre mutatott a földsáncon. Néhányan dühösen visszaszóltak neki, ők valószínűleg meg akarták ölni Joiát. Bez azonban nem engedett nekik, mire vonakodva megfordultak, és futva távoztak.

– Miért teszed ezt, Bez? – kérdezte tőle Joia.

– Az istenek egyensúlyt követelnek. Tűzért tűz, halálért halál. – Azzal ő is a többiek után eredt.

Joia figyelte, ahogy elhagyják a kört, és rátérnek a Folyóvölgybe vezető útra. Mit terveznek a faluban? Akármit is, ott több ellenállással fognak találkozni, mint a Szentélynél.

Nem figyelmeztethette a faluban lévőket. Nem futhatta le az erdőlakókat, nem előzhette meg őket, hogy értesítse a családját, és ilyen messziről riadót sem fújhatott.

Inkább letérdelt a két papnő mellé. Az első ösztöne nem tévedett: már nem lélegeztek. A fejüket husángokkal zúzták be.

Küzdött a sírás ellen, ahogy a lángoló Szentélyre nézett. Levette a tunikáját, és megpróbálta azzal oltani a tüzet. A bőrt az egyik égő oszlop köré tekerte, és sikerült is elfojtania a lángokat, majd továbbment a következőhöz. Egy pillanattal később azonban mindkét oszlop összeomlott, a szintén égő keresztgerenda pedig a földre zuhant.

Hetvenöt ilyen rönk volt a Szentélyben – Joia egyike volt azoknak az embereknek, akik el tudtak eddig számolni –, és rájött, hogy egyedül semmit sem tud tenni, hogy meggátolja a katasztrófát.

Leült a földre, és zokogni kezdett.

*

A nő, akivel Seft aznap délután találkozott először, rajta ült, és őt csókolta, miközben a keze kétoldalt két másik embert fedezett fel, egy férfit és nőt. Seft hirtelen kiáltásokat és sikolyokat hallott, de ezeknek semmi közük nem volt az örömhöz. Mozdulatlanná dermedt.

– Mi az? – kérdezte a nő, aztán ő is meghallotta. – Mintha harcolnának.

Igen, harcoltak. Seft kikászálódott a nő alól, és felállt. Látta, hogy egy csupasz lábú erdőlakó rohan felé, a kezében magasba emelt husánggal. Gondolkodás nélkül cselekedett: kitért a támadó elől és felbuktatta, majd kitépte a fegyvert a földön elterülő férfi kezéből. Az erdőlakó feltérdelt, de mielőtt ennél tovább jutott volna, Seft lecsapott a fejére. Az erdőlakó elterült, és úgy is maradt. Seft az első pillanatokban gépiesen, érzelmek nélkül cselekedett, de most eltöltötte a harag, és még háromszor lesújtott a támadóra, amíg a feje pépessé nem vált, és biztosan meg nem halt.

Körülnézett, hirtelen elfogta a félelem. A tüzek fényénél látta, hogy a támadó nem volt egyedül. Erdőlakók kisebb serege támadta meg őket botokkal és kovakő késekkel. A három gyermekére gondolt, akik békésen aludtak otthon, és tudta, hogy oda kell jutnia, mielőtt Neen keresésére indulna.

Futásnak eredt, kerülgette az egymással harcoló embereket, kétségbeesetten próbált eljutni a gyerekeihez; valaki azonban hátulról meglepte. A fejét ért ütéstől a földre zuhant.

Amint földet ért, az életét féltve oldalra gördült, mert tudta, hogy a támadó újra le fog sújtani, ugyanolyan könyörtelenül, ahogy maga is tette az imént. Egy kőkalapácsot markoló erdőlakót pillantott meg maga fölött.

Ám ebben a pillanatban az erdőlakót támadták meg hátulról. Egy követ markoló kéz sújtott le a férfi tarkójára, amitől megtántorodott.

Seft felugrott, még mindig eltökélten markolta a husángot. Látta, hogy a megmentője nem más, mint Neen, és felszabadult örömöt érzett, mert a nő láthatóan sértetlen volt. A harc azonban még nem ért véget. Az erdőlakó megperdült, és felemelte a kalapácsát. Seft meglendítette a husángot, és lecsapott a felemelt kar miatt védtelenné vált fej oldalsó részére. A mindent elnyomó ösztön, hogy megvédje Neent, emberfeletti erővel ruházta fel. Az ütés nem volt pontos, a férfi jobb vállát találta el, de az erdőlakó így is elejtette a fegyverét, és megtántorodott. Neen következett a kővel, majd Seft újra a bottal, és így végre ártalmatlanná tették a támadót.

Seftet ádáz düh töltötte el, és halálra verte volna az erdőlakót, ha Neen nem állítja le.

– A gyerekek!

Mindketten futásnak eredtek, nem várták meg, hogy kiderüljön, a támadójuk él még vagy meghalt.

Átszáguldottak a falun a házukhoz. Odabent mindhárom gyerek zavartalanul aludt. Seft szakállas arcán a megkönnyebbülés könnyei csorogtak.

Odahajolt a gyerekei fölé, alaposan megnézte mindegyik békés arcot. Különösnek tűnt, hogy átaludták a harcot, de talán néhány kiáltás az éjszakában nem számított annyira szokatlannak. Az biztos, hogy a csatazaj szinte teljesen megszűnt.

Kinézett a házból. A földön erdőlakók és pásztorok testei hevertek, de élve már csak pásztorokat látott. Azok az erdőlakók, akik nem haltak meg, bizonyára visszavonultak. A sebesült pásztoroknak a sértetlenek segítettek.

Úgy tűnt, a támadók nem loptak el semmit. Láthatóan nem ez volt a támadás célja. Akkor bizonyára bosszút akartak állni. Azok után, amit velük tettek, ez egyáltalán nem volt meglepő.

„A gonoszság gonoszságot, az erőszak pedig erőszakot szül” – gondolta Seft.

*

A bölcsek reggel ültek össze, miközben a hamvasztás füstje sötét felhőként gyűlt össze Folyóvölgy felett. Az események mindenkit sokkoltak. Soha nem történt velük hasonló. Még a mindig harcra kész Scagga is láthatóan megdöbbent.

Ennek ellenére szokásos harciasságával szólalt fel, bár a hangja remegett.

– Gondoskodnunk kell róla, hogy ezek a vademberek soha többé ne követhessenek el hasonló tettet!

– Erre az a legjobb mód, ha nem gyújtod fel újra az erdejüket – mondta Ani.

Scagga a fejét csóválta.

– Nem hagyhatjuk életben őket!

– Ugye tudod, hogy ami tegnap éjjel történt, az a te hibád? – támadt rá dühösen a nő.

– Ne merj velem így beszélni, ostoba szuka!

Keff közbeavatkozott.

– Mindkettőtöket megkérlek, hogy tartózkodjatok az ilyen beszédtől. Koncentráljunk arra, amit most tennünk kell.

– Bez teljes törzsét ki kell irtani – jelentette ki Scagga. – Csak így lehetünk biztonságban.

– Nem sokan maradhattak – jegyezte meg Ani. – A földművesek meggyilkolták az összes gyereket és öreget. Tudjuk, hogy néhányan otthagyták a törzset. És tegnap is sokan meghaltak.

– Nem érdekel! – csattant fel Scagga. – Ha csak kettő is maradt, meg kell ölnünk őket! Vagy ha egy!

Ani nem vitatkozott tovább. A kora reggeli beszélgetésekből azt szűrte le, hogy a pásztorok többsége ugyanúgy érez, mint Scagga. Most az egyszer nem tudott más lehetőséggel előállni. Scagga végre megkaphatja a háborúját, amit évek óta hirdet.

Most majd boldog lehet.

*

Bez az egyik fa törzsének támaszkodva ült a Nyugati Erdő megmaradt részében, Gidával az oldalán. A rajtaütésben megsérült. Az egyik pásztor megszúrta a lába hátsó részét egy késsel. Nehezen jutott el Folyóvölgytől a Nyugati Erdőig. A seb másnap fájdalmasan megduzzadt, és a lába hamarosan egészségtelen barnára színeződött. És mellé belázasodott.

Amikor a seb bűzleni kezdett, tudta, hogy az élete hamarosan véget ér.

A törzs többé már nem létezett. Az emberek felét a földművesek megölték a mészárlásban. A megmaradtak fele, a felnőtt férfiak és nők a Folyóvölgy elleni támadásban vesztek oda. A többiek egyesével-kettesével elszivárogtak. Azt tervezték, hogy elhagyják a Nagy Síkságot. Egyesek az Északnyugati Dombok felé indultak, mert azt a vidéket legalább ismerték. Mások inkább átkeltek a Déli Folyón. Az ismeretlen terület volt, de éppen ez vonzotta őket. Megpróbálnak majd mókusokon, sündisznókon és vadon termő növényeken élni, abban a reményben, hogy eljön a nap, amikor egy másik erdőlakó törzs befogadja őket.

Bez földdel takarta be a lábát, hogy elnyomja a szagot. Már egyáltalán nem evett, de volt mellette egy korsó víz. Gida nappal ott ült mellette, éjszaka pedig a báránybőr kabátok melegében odafeküdt hozzá.

Nem beszélt arról, hová fog menni, ha a férfi meghalt.

Felidézték közös életüket, minden örömével és szomorúságával.

– Milyen nagy szerencse, hogy itt van nekünk Lali – mondta Bez. – Annyira okos lány, és majdnem olyan gyönyörű, mint te.

– Sokkal szebb – nevetett Gida. – Viszont szomorú, hogy Fell meghalt.

Bez megérintette a nyakában lógó medvefog láncot.

– Életem legrosszabb pillanata volt – mondta. – Amíg le nem égették az erdőnket.

Gida felidézett egy sokkal vidámabb emléket.

– Emlékszel arra, amikor egy fán akartunk szeretkezni?

Bez nevetett.

– Fiatalok voltunk, azt hittük, bármire képesek vagyunk.

– Szerintem bele sem gondoltunk, milyen veszélyes volt.

– Olyan szorosan kapaszkodtál belém!

Végigfutottak az emlékeken, majd éneklésre váltottak. Volt daluk a szarvasvadászatról, a madárfészkek megtalálásáról, a szerelemről. Néha még altatódalt is énekeltek.

Ahogy sötétedett a délután, Bez megjegyezte:

– Az erdőlakók élete boldog. Mogyorót eszünk, amikor éhesek vagyunk, együtt hálunk bárkivel, aki hajlandó rá, és elfogadjuk a halált, akár az állatok. De ez az életmód nem követhető sokáig. Hamarosan minden ember pásztor vagy földműves lesz, és féltékenyen fogják őrizni az állataikat és a földjüket, miközben keményen dolgoznak és boldogtalanul élnek.

– Szégyen – csóválta a fejét Gida. – De nekünk jó életünk volt.

– Igen, nekünk az volt – mondta Bez. Azután lehunyta a szemét, mintha aludna.

*

Joia figyelte, ahogy a fiatal nők és férfiak felkészülnek a menetelésre. Azt mondták nekik, hogy Bez törzsének túlélői visszatértek a Nyugati Erdő maradványába, és most el fognak menni, hogy megöljék őket.

Egyeseken dühös eltökéltség látszott, ők minden bizonnyal halott családtagjaikért akartak bosszút állni. Mások nevettek és tréfálkoztak, örültek, hogy tagjai lehetnek Scagga hadseregének. A pásztorok mindig szerették, ha egy nagy tömeg tagjaként mehettek valamilyen küldetésre. Miközben nyílvesszőkkel töltötték meg a tegezeket, és beállították az íjhúrokat, nyilvánvalóan tisztában voltak vele, hogy ahová mennek, ott vagy ők ölnek, vagy őket ölik meg; ez azonban láthatóan nem rontotta el a kedvüket.

Joia családjából senki sem jelentkezett. Neen és Seft ugyan a megfelelő korban voltak, a húszas éveikben, de egyikük sem akart erdőlakókat ölni, a télközép éjjelén történt események ellenére sem. Ani már túl idős volt, de egyébként sem ment volna. Neen gyerekei pedig szerencsére még nem érték el a megfelelő kort. Joia azon gondolkodott, vajon Ilian néhány év múlva lelkesedni fog-e a harcért. Oly sok kamasznál figyelte ezt meg.

Scagga megjelent, és elkiáltotta magát:

– Ideje indulni… gyerünk! Mindenki! Rövid lesz a nap, nem szeretnénk fél éjszaka gyalogolni!

Elindultak a falun keresztül. Az emberek kijöttek az ajtajuk elé, hogy sok szerencsét kívánjanak nekik. A menetelők élvezték a figyelmet, az éljenzést és a mosolyokat, az odadobált és a valódi csókokat.

Joia hirtelen késztetésnek engedelmeskedve csatlakozott hozzájuk. Nem tudta, mi fog történni, de ott akart lenni, hogy lássa. És mivel Ello beteg volt, senki sem vonhatta kérdőre. Anélkül, hogy bárkinek is szólt volna, a menetoszloppal együtt elhagyta a falut.

Úgy ötvenen lehettek. Ritmusos dalokat énekeltek, amelyek segítettek tartani a lépések ütemét, valamint vicces, értelem nélküli, de jól rímelő nótákat. Az egész napos, evés nélküli gyaloglással járó erőfeszítés a szórakozás részét képezte.

Joia az ünnepi hangulatot groteszk módon oda nem illőnek érezte.

Mivel kevés volt a víz, előre meghatározott útvonalat követtek, amely érintette az aszályt túlélő kevés tó és patak némelyikét.

Alkonyodott, mire megérezték a sülő hús illatát, és tudták, hogy Véntölgy falu közelébe értek. Scagga valószínűleg előreküldött egy sebesfutárt, hogy Zad időben le tudjon vágni egy tehenet.

Mindannyian a szabadban aludtak, de nem esett az eső, és miközben álomba merült, Joiának az az érzése támadt, hogy valamiféle romantikus tevékenység zajlik a közelében. Ez is a hosszú menetelések egyik vonzereje lehetett.

Reggel forró leves és hideg hús várta őket, majd megkezdték útjuk utolsó szakaszát. A hangulat komorabbá vált: ma ki kell irtaniuk egy teljes erdőlakó törzset, vagy ami maradt belőle, és nem kétséges, hogy az erdőlakók küzdeni fognak.

Elhaladtak Tanyaföld mellett, látták a nőket és a férfiakat a földeken. A mészárlás óta jóval kevesebb volt a földműves.

Nyugat felé haladva nem úszhatták meg a leégett erdő sokkoló látványát. A néhány megmaradt fa feketén és lombtalanul állt a helyén, komor emlékeztetőként a halott erdőre. A távolban zöld folt jelezte az erdő többi részét. Ahogy közelebb értek, mindenki előkészítette az íját és a nyílvesszőit. Joia, aki nem szándékozott megölni senkit, a menet végén maradt.

Arra számított, hogy az erdőlakók botokat és fejszéket lengetve bármelyik pillanatban előtörhetnek a növényzet közül, de a hely furcsán csendesnek tűnt. Lehet, hogy rajtaütésre készülnek? A pásztorok hadserege óvatosan hatolt be a fák közé, és szinte azonnal el is értek egy tisztást néhány házzal, de embereket nem találtak.

Joia fekete pelyheket vett észre a bokrokon, a leveleken és a fák között, majd valami fehéren megvillant a földön. Elgondolkodott, vajon mit jelenthet ez.

Scagga utasította seregét, hogy húzódjanak szét és kutassák át az erdő többi részét. Joia ott maradt a tisztáson, várta, hogy visszatérjenek. Tudta, mi lesz a kutatás vége, és valóban, azzal a hírrel jöttek vissza, hogy sehol sincsenek erdőlakók.

Scagga seregének tagjai ijedtnek tűntek.

Joiának eszébe jutott, hogy ő papnő, és az istenek talán okkal vezették ide. Úgy döntött, megszólal. Felemelte a hangját, hogy mindenki hallja.

– Ez a hely átkozott! – Tudta, hogy azonnal magára vonta mindenki figyelmét. – A földművesek itt mészárolták le Bez törzsének kisgyermekeit és öregjeit. – Széttárta a karját, hogy hangsúlyozza, mi veszi körül őket. – Nyissátok ki a szemeteket! A bokrokon, a leveleken, még a fákon is hamupelyheket láthattok. – A többiek körülnéztek, és azonnal látták, mire gondol. – Olyan sok embert égettek el itt, hogy hamvaikat még nem tudta elfújni a szél.

Mindenki tudott a mészárlásról, de most ott álltak, ahol ártatlan gyermekeket és időseket öltek halomra, ami felszította a képzeletüket, és egyből elbátortalanodtak.

Scagga láthatóan nem tudta, mit mondhatna.

Joia felvette a fehér tárgyat a földről.

– Talán láttátok már ezt a nyakláncot – mondta. – Medvefogakból készült. Egy Fell nevű erdőlakóé volt, és amikor Fell meghalt, a testvére, Bez viselte tovább, aki a Nyugati Erdő törzsét vezette. Valahogy túlélte a hamvasztást. – Egyenesen Scaggára nézett. – Azért jöttél ide, hogy megöld Bezt, de elkéstél. Ő már halott, és nem maradt belőle más, csak ez a nyaklánc. – Hagyta, hogy a szavai leülepedjenek, majd hozzátette: – A többiek vagy meghaltak, vagy elmentek. Nem maradt kit megölni.

Hosszú csend követte beszédét.

Végül Joia belekezdett a holtak énekébe. Néhányan úgy néztek rá, mintha megőrült volna. De folytatta az éneklést, mert látta, hogy többen sírnak. Egy nő letette az íját, és csatlakozott a dalhoz, majd követte a példáját még egy és még egy. Scagga dühös volt, de elbátortalanodott, nem tudta, mit tehetne; és hamarosan már az egész hadserege énekelt, sokan könnyezve. A madarak elhallgattak a fákon, a levelek pedig reszkettek, ahogy az ének megrezegtette a levegőt. A Nyugati Erdő szomorú maradványa beleremegett annak a népnek a siratásába, amelyik most már örökre elcsendesedve feküdt romba dőlt otthona maradványai alatt.

22

A leégett Szentély szívszaggató látványt nyújtott Joia számára: a gerendák elüszkösödtek, megroppantak, eltörtek és szétszóródtak. Még rosszabb lett volna a helyzet, ha nem lép közbe és csillapítja le Bezt, de ezzel nem igazán vigasztalódhatott. A Szentély mindennél fontosabb volt. Összehozott mindenkit a különleges napokon, és emlékeztette őket arra, hogy egy közösség tagjai. Ezenkívül megőrizte a nap és a hold mozgásával kapcsolatos tudást, és gondoskodott róla, hogy ez az értékes ismeret soha ne vesszen el.

Három dolgot kellett azonnal megtenni: kijavítani a sérüléseket, folytatni a ceremóniákat, és megerősíteni, hogy a Szentély a Nagy Síkság pásztorközösségének szíve.

Hosszú távon azonban ott volt még egy nagyon fontos feladat: újjáépíteni a Szentélyt kőből, hogy többé ne éghessen le.

– Még ma el kell kezdenünk a gerendák javítását – mondta Ellónak.

– Nem értem a sietséget – felelte Ello unottan. – Mindenki tudja, hogy nem a mi hibánk volt.

A főpapnő saját háza padlóján feküdt, közel a tűzhöz, feje egy szalmával kitömött bőrpárnán nyugodott. Joia állva beszélt hozzá: Ello nem ajánlotta fel neki, hogy üljön le.

– Nem tudjuk folytatni a ceremóniákat, amíg nincs legalább egy ideiglenes Szentélyünk – érvelt Joia.

– Akkor a ceremóniákat egy időre elhalasztjuk.

Joia elképedt. Elhalasztják? Hogyan juthat egyáltalán eszébe ilyesmi egy főpapnőnek? Ennek ellenére szelíd hangon válaszolt: – Ezzel az a probléma, hogy az emberek így elkezdhetik azt gondolni, hogy a ceremóniák nem is számítanak. Aztán majd felmerül bennük, miért is kellene etetniük a papnőket, akik nem is dolgoznak.

Ennek az érvelésnek a logikáját még Ello is felismerte.

– Hát jó! De egy napnál több kell a javításhoz. Inkább néhány hetet mondanék.

– Tudom. Ezért először ideiglenes megoldáshoz kell folyamodnunk. – Joia ezt alaposan átgondolta. – A gerendák többsége nem égett át teljesen. Némelyiket újra fel lehet használni, ezekkel fogjuk kezdeni. A végén lehet, hogy frissen vágott ágakat is igénybe kell vennünk a befejezéshez, de így néhány napon belül lesz egy ideiglenes Szentélyünk. Azután amilyen hamar csak lehet, újakra cseréljük a megrongálódott rönköket. „Vagy kőoszlopokra” – gondolta.

– Rendben, legyen így.

Joia ezúttal győzött. Ello sosem fog lelkesedni a tervei iránt, vagy jóváhagyni őket, de amíg nem tilt meg valamit egyértelműen, Joia felhatalmazva érezte magát.

– Köszönöm – mondta semleges hangon, elrejtve diadalát. – Remélem, hamarosan jobban leszel. – Azzal távozott.

A papnők még az étkezőhelyiségben voltak. Néhányan hiányoztak: ők távoztak, mert féltek itt maradni. A reggeli már véget ért, de várták az utasításokat. A megszokott napirend a támadás után összeomlott.

Amikor Joia belépett, minden beszélgetés abbamaradt, minden fej felé fordult. Kivárt néhány pillanatot, mielőtt megszólalt.

– Jó híreim vannak!

A papnők elmosolyodtak, lelkesnek tűntek.

– Újjáépítjük a Szentélyt!

Kitört az éljenzés.

– Nem minden oszlop használható fel újra, de ma elkezdjük azzal, amink maradt.

Tetszett nekik, hogy rögtön munkához látnak.

– Az első feladatunk szétválogatni az oszlopokat. Nem kell aggódnotok, már mindegyik kihűlt. Lefektetjük őket oda, ahol szükség lesz rájuk, egyet minden lyukhoz, és a keresztgerendát is. Ha nem vagytok biztosak a dolgotokban, megmutatom. Gyertek!

Lelkes csevegés közepette sereglettek ki az épületből. A körbe beérve elcsendesedtek, amikor szembesültek szentélyük kétségbeejtő állapotával. A hetvenöt farönkből alig néhány maradt meg a helyén.

– Lássuk, meddig jutunk ma! – adta ki a parancsot Joia.

Munkához láttak, kiválogatták a rönköket, és visszahelyezték őket a lyukakba. Egy oszlop mozgatásához négy papnő kellett. Először a legkevésbé sérülteket választották ki, azután azokat, amelyeket összekötő gerendaként még fel lehetett használni. Az egyértelműen használhatatlanokat külön halomba gyűjtötték. A papnők lelkesen vetették bele magukat a közös munkába, és meglepően hamar kialakítottak valamiféle rendet a zűrzavarban.

Joia észrevett valamit, amit nem láthatott a Szentély romba döntése előtt: az oszlopok lapos tetején volt két félgömb alakú kiemelkedés. Gondosan alakították ki őket, tehát valamiféle célt szolgáltak, de nem tudta kitalálni, mi lehet az. Megvizsgálta az egyik keresztgerendát, és hasonló alakú bemélyedéseket talált rajtuk. A kitüremkedések egyértelműen passzoltak a bemélyedésekhez. Ez tartotta a helyükön a keresztgerendákat.

„Fogalmam sem volt erről” – gondolta.

Az eredeti tervek szerint a keresztgerenda az egyik oszlop tetejétől a másikig ért. Ám amikor a papnők megpróbálták ráilleszteni a keresztgerendát két oszlopra, rá kellett jönniük, hogy a csapok és a lyukak nem illeszkednek. Joia azonnal rájött az okára: Seft vagy valamelyik ügyeskezűje mindegyiket egyedileg mérte ki, és a keresztgerenda csak azokhoz az oszlopokhoz illeszkedett, amelyekhez készítették. Hatalmas munka lett volna mindegyiknek megkeresni a párját. Heteket tölthettek volna azzal, hogy az oszlopokat cipelve próbálják visszaállítani az eredeti állapotot. Ráadásul nem is mindegyik oszlopot tudták újra felhasználni.

Joia elgondolkodva nézte az oszlopokat és keresztgerendákat, de nem jutott eszébe semmiféle megoldás. Ezt a papnők is érzékelték, és egyre nyugtalanabbá váltak.

Fenn kellett tartani a lelkesedésüket.

– Akadt egy kis nehézség, de tudom, ki segíthet nekünk: Seft. – Azonnal felélénkültek. Mindenki tudta, hogy Sefthez kell fordulni, ha bármilyen gyakorlati probléma adódik. – Sary és Bet, menjetek, keressétek meg. Mondjátok meg neki, hogy nagy szükségem van a tanácsára.

Tudta, hogy el fog jönni. Seft nagyon kedvelte őt, szinte a húgának tekintette. Azon a sok évvel korábbi nyárközepi szertartáson, amikor megpróbált elmenekülni kegyetlen családja elől, Joia kedves volt hozzá. Saját mércéje szerint nem tett valami sokat, de Seft ezt sosem felejtette el neki. Azokban a napokban nem sok ember viselkedett vele kedvesen.

A két papnő elsietett, Joia pedig tovább tanulmányozta a megmentett fadarabokat. Amikor először a helyükre állították az oszlopokat, ugyanolyan hosszúnak kellett lenniük, hogy a keresztgerendákból álló kör egy szintben legyen. Most azonban a részben megégett fák eltorzultak, elhajlottak, a hosszuk is megváltozott. Hogyan hozzák egy szintbe a tetejüket? Ezt is meg kell kérdeznie Sefttől.

Sary és Bet Sefttel és a fiával, Iliannal tértek vissza – a korán érő fiú már tanulta apja mesterségét. Joia ismertette a problémát, Seft pedig azonnal előállt egy megoldással.

– A keresztgerendát fordítsuk meg, és véssünk új hornyokat a kiválasztott oszlopokhoz. A régiek felfelé fognak nézni ugyan, de túl magasan lesznek ahhoz, hogy bárki lássa őket.

„Így elmagyarázva teljesen nyilvánvaló” – gondolta Joia.

Az új bemélyedéseket egy ácsnak kellett elkészítenie, de Seft már erre is gondolt.

– Iliannal megoldjuk – mondta.

– Az csodálatos lenne!

*

Folyóvölgynek szüksége lett volna egy kis ösztönzésre. Az emberek lehangoltak voltak, egykedvűek, borúlátóak. Ani ezt meg tudta állapítani annak alapján, ahogy jártak: görnyedten, lehajtott fejjel, komor arccal. Valami inspirációra volt szükségük.

– A télközepi szertartás borzalmai után meg kell mutatnunk, hogy megint minden rendben van – mondta a bölcseknek. – Az a cél, hogy az emberek elfelejtsék az erdőlakók támadását. Sikert kell felmutatnunk. A tavaszi szertartásnak a valaha volt legjobbnak kell lennie.

– És azt hogyan érjük el? – kérdezte Scagga húga, Jara.

– Elterjesztjük a hírét, idevonzunk sok embert. Megmondjuk nekik, hogy hatalmas lakoma lesz, a legjobb történetmondókkal.

– Ne légy nevetséges! – horkantotta Scagga. – Egy éhínség közepén vagyunk. Senki sem számít hatalmas tál marhahúsra.

Scagga mindig fel tudta dühíteni Anit.

– Pont ez a hozzáállás tesz tönkre minket – jelentette ki határozottan. – Nem kellene ennyire borúlátónak lenni mindenben. Nem az éhínség közepén járunk, hanem valószínűleg a végén.

– Ezt csak reméljük.

A bölcsek úgy döntöttek, elegendő húst adnak az embereknek, de más eredményre nem jutottak.

A tavaszi szertartás előtti napon Ani rájött, hogy egyébként sem lesz szükségük sok marhahúsra. Az emberek normális esetben két-három nappal korábban megérkeztek. Inkább előbb jöttek, hogy biztosan ne késsenek el. Ezúttal azonban – nyugtalanító módon – csupán maroknyian érkeztek a szertartást megelőző napig. Nappal jött még néhány kereskedő, de a számuk meg sem közelítette a megszokottat. Ez nagyon csalódást keltő volt.

A másnap reggel megtartott, átmenetet ünneplő szertartás egyike volt az év azon két pillanatának, amikor a nappal és az éjszaka hossza megegyezett. Soha nem tartozott a legizgalmasabb rituálék közé.

A papnők a Szentély újjáépítésénél megpróbálták a lehető legtöbbet kihozni a rendelkezésükre álló eszközökből. A faanyag nagy része sérült volt és megperzselődött. Ani kezdte azt érezni, hogy a hely el van átkozva. Úgy is festett.

A kereskedők egy része már délután összecsomagolt és távozott.

Egy szó mint száz, a tavaszi szertartás teljes katasztrófa lett.

Ani beszélt a kovakőpattintó Ellel, akinek az egyik unokáját megölték az erdőlakók. Elnek megmunkálatlan – „nyers” vagy „tiszta” – kovakőre volt szüksége, amelyből alakítással és az élek csiszolásával hasznos szerszámokat készített. Ani szokás szerint elámult azon, hogy a pattintó pontosan tudja, a kovakő felületének melyik pontjára kell ütnie ahhoz, hogy egy réteg pikkelyesen leváljon róla. A szakértelem elsajátítása hosszú időt vett igénybe, a legtöbben úgy tanulták meg, hogy éveken át figyelték a szüleiket.

El az unokájával, Jannóval együtt, keresztbe tett lábbal leült a földsáncon kívülre, nyers kovakövet vett az egyik kezébe, és egy kerek követ a másikba. Arcára a legyőzöttség és a gyász szürkesége telepedett.

– Itt csak egy ember árul nyers követ – mondta –, és az ő köve sem a legjobb. Nem alapkő.

A kemény, fekete alapkő mindig a föld alatti bányákból származott.

– És hol vannak a bányászok? – kérdezte Ani.

– Néhányan azt beszélték, inkább Folyóhátra mennek kereskedni.

„Tehát erről van szó” – gondolta Ani csüggedten. Folyóhát közelebb esett a Nagy Síkság északi részén lévő bányákhoz.

– De régebben ide is mindig eljöttek.

– Félnek az erdőlakók újabb támadásától.

Ez nevetséges érv volt.

– De hát a törzs, amelyik megtámadott miket, már nem is létezik! Akik életben maradtak, szétszóródtak. A Nyugati Erdő, vagy ami megmaradt belőle, lakatlanná vált.

– Én tudom. – El megvonta a vállát. – De az emberek elátkozottnak tartják ezt a helyet.

Ez már Aniban is felvetődött, de elborzadva hallotta valaki mástól. És mivel soha nem lehetett bizonyítani, hogy egy személy vagy dolog nem átkozott, a vád általában tartósnak bizonyult.

– Én csak azt mondom, amit másoktól hallok – tette hozzá a férfi.

– Nem téged hibáztatlak, El. Köszönöm, hogy elmondtad. – Ani egy pillanatra elgondolkodott. – Ezt a szót használták?

– Milyen szót?

– Hogy elátkozott.

– Igen. Azt mondták, a Szentély el van átkozva.

*

Pia egy reggel elvitte Olint a Keleti Erdőbe, egy olyan helyre, ahol korán szokott érni a szamóca. Az esős tél után a Nagy Síkság napsütéses tavaszban fürdőzött. Meg is találta a talajszinten növő apró, sötétvörös gyümölcsöket, félig a levelek takarásában. Megmutatta őket Olinnak: – Nézd! Szamóca!

A kisfiú megismételte a „nézd” szót, de a „szamócával” nem boldogult. Még csak egy nyárközepet ért meg, és alig néhány szót tudott kimondani.

Pia leszedett egy szamócát, és megette. Olin azonnal kinyújtotta a kezét, jelezve, hogy ő is kér. Pia letépett még egy szemet, és a kezébe adta. A kisfiú összenyomta, de így is sikerült a maradékot a szájába tennie, majd újra kinyújtotta a kezét. Még ettek néhányat, majd Pia elkezdte a többit a kosarába gyűjteni.

– Ezt meg a nagyinak – mondta.

– Nagyi! – ismételte Olin.

Pia leszedte a szamóca felét, a többit meghagyta az itt élő erdőlakóknak. Észrevette, hogy ők sem csupaszítják le soha teljesen a bokrokat, ő pedig követte ezt a szokást.

Felvette Olint, és kisétált az erdőből. A kutyájuk barátságosan vakkantott, Olin rámutatott az állatra: – Kutya!

– Nagyon jó! – dicsérte meg Pia. – Ügyes vagy!

Anyja, Yana éppen szünetet tartott a gyomlálásban, a ház mellett pihent, és miközben vizet kortyolt, Duff-fal beszélgetett. Pia letette Olint, hogy szabadon mászhasson, leült melléjük, és szamócával kínálta a látogatót.

– Én is voltam az erdőben – mondta Duff, azzal felemelt egy kosarat a földről, és odaadta Piának. Ehető levelek és tavaszi hagymák voltak benne. – Ezek a levelek keserűek, de valahogy boldog lesz tőlük az ember.

Pia elmosolyodott.

– Boldogságlevelek.

– A zöldségek mellett üzenetet is hoztam nektek. Troon azt akarja, hogy mindenki jelenjen meg délben a háza előtt.

Pia felnézett az égre. Késő délelőttre járt.

Duff mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Van még elég idő.

– Te tudod, miről lesz szó? – kérdezte a lány.

– Nem, de azt elmondhatom, hogy a pásztorok tavaszi szertartásán alig volt valaki, és Troon folyamatosan ezen gúnyolódik.

Pia megvonta a vállát.

– Hamarosan megtudjuk.

Duff felállt.

– Délben találkozunk.

Amikor hallótávolságon kívül ért, Yana megszólalt:

– Milyen kedves fiatalember.

– Igen.

– Tudtad, hogy a nagynénje lábára minden reggel ráadja a szandált, és meg is köti, mert Uda már képtelen lehajolni?

Pia elnevette magát.

– Nem tudtam. De velem is mindig kedves.

– Szerintem ez több mint kedvesség.

Pia tudta, mire céloz az anyja, de azért megkérdezte:

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt mondtad, megmentette az életed a nagy tűzvészben.

– Így igaz. Nem tudtam elég gyorsan futni, mert Olint cipeltem. Elestem, és senki sem segített fel. Kétségbeestem. Duff előttem járt, de visszajött értem. Ő vitte Olint, és együtt menekültünk.

– Visszajött érted – ismételte Yana. – A tűz felé futott ahelyett, hogy menekült volna előle. Csak hogy segítsen neked.

– Azt gondolod, belém szeretett.

– Egészen biztos vagyok benne.

– De én Hant szeretem. Alig egy nyárközép telt el azóta, hogy meghalt. Nem felejtettem el őt. Soha nem is fogom. – Ez igaz volt, de nem a teljes igazság. Valóban kedvelte Duffot, és éjszakánként sokat gondolt rá, azon töprengve, milyen érzés lenne megcsókolni. Azonban úgy érezte, ezzel hűtlen lett Hanhoz, és rettenetes bűntudat gyötörte emiatt.

– Persze hogy nem felejted el. De miközben rá emlékezel, ki kellene nyitnod a szíved arra a lehetőségre is, hogy egy nap megszeress valaki mást.

Pia a mezőn távolodó Duffot nézte. Annyira különbözött Hantól: kisebb termetű volt és ápolt, göndör, sötét haját rövidre nyírva viselte – valószínűleg Uda, a nagynénje vághatta neki. „Szeretem őt? Nem úgy, ahogy Hant szerettem – gondolta. – Az egy mindent elborító szenvedély volt, valami, amit nem tudtam irányítani. Sosem vizsgáltam meg az érzéseimet, sosem gondolkodtam el rajtuk, egyszerűen csak megőrültem érte. Duff-fal soha nem lesz ilyen. De talán tudnám őt más módon szeretni, és boldog lenni mellette.”

Nem tudott dönteni.

Yanával együtt visszatértek a mezőre, és a délelőtt hátralévő részében gyomláltak. Aztán eljött az idő, hogy elinduljanak, és meghallgassák Troon mondandóját.

Bizakodás érződött a levegőben, ahogy a földművesek gyülekeztek Troon háza előtt. Az aszály a jelek szerint véget ért, ők pedig mind túlélőnek számítottak, és jó termésben, tele hasban, boldog gyerekekben és megtöltött raktárakban reménykedtek.

Duff és Uda odahúzódtak Yana, Pia és Olin mellé.

Troon előjött a házából, és fellépett egy fatönkre, hogy mindenki jól lássa. A tömeg elcsendesedett.

– A pásztorok tavaszi szertartása ebben az évben teljes kudarc volt – kezdte. – Az embereinknek, akik odalátogattak, alig sikerült kereskedniük. Mindenki fél odamenni, azt beszélik, a Szentély el van átkozva. Valószínűleg igazuk is van.

„Nagyon élvezi a helyzetet – jött rá Pia –, de hová akar kilyukadni?”

Hamarosan kiderült.

– Ebben az évben, nyárközép napján mi, földművesek megrendezzük a saját ünnepségünket!

Meglepett kiáltások hallatszottak a tömegből.

– Erre nem számítottam – szólt oda Pia Duffnak.

– Én sem.

– Azt hittem, aggódik a belterjesség miatt.

– Mert a földműves nők már nem mehetnek el az ünnepségre?

– Pontosan.

– És lesz történetmondónk is! – jelentette be Troon.

Hagyta, hogy az emberek egy ideig izgatottan megvitassák a hallottakat, majd a kezét felemelve csendre intette őket.

– Az ünnepséget itt, a falu közepén tartjuk meg, a folyó mellett. És természetesen mindenkit bátorítunk a kereskedésre.

Pia azon gondolkodott, hogyan fognak erre reagálni a pásztorok. Ez egy nyílt kihívás volt a nyárközepi szertartásukkal szemben, amit nagyon nagy becsben tartottak. Biztosan rosszul fog esni nekik. De mit tehetnének ellene?

– Először is el kell terjesztenünk a hírt – folytatta Troon. – Kijelölök hat embert, hogy párokban nyugatra, északra és keletre menjenek, és elmondják mindenkinek. Aki a nevét hallja, lépjen előre!

Pia azt hitte, a Kopókat fogja küldeni, de Troon ennél okosabb volt. Elkezdte sorolni a neveket, kivétel nélkül nőket. Erre senki sem számított, hiszen Troon továbbra sem engedte, hogy a nők részt vegyenek a Szentély szertartásain.

A kiválasztottak előreléptek, ahogy parancsba kapták. Pia legnagyobb meglepetésére őt is kiválasztották. Nem tudta, miért hajlandó Troon kockáztatni, hogy végleg távozik a tanyavidékről. Miért olyan biztos benne, hogy visszajön?

Ruával került párba, egy hasonló korú nővel, akinek volt egy tíz-tizenegy nyárközepet megért fia, Eron. Olint fogva előresétált. Amikor végignézett a többi nőn, csak annyit tudott mondani: – Ó, ne!

Mindegyiknek volt gyereke.

Most már értette, hogy Troon miért volt annyira biztos a visszatérésükben. Tudta, mik lesznek a férfi következő mondatai.

– Biztos vagyok benne, hogy mindannyian örömmel tértek majd vissza Tanyaföldre. Ám arra az esetre, ha áruló lenne köztetek, a gyermekeitek itt maradnak.

Pia önkéntelenül magához szorította Olint. Nem akarta őt itt hagyni. Tudta, hogy Yana, a nagyanyja tökéletesen el fogja őt látni, de az érzés ösztönből jött.

Őt és Ruát északra küldték, ahol a kovakőgödrök voltak. El kellett mondaniuk a bányászoknak, hogy a kovakövet elcserélhetik búzára, árpára és sajtra, és nem kell félniük attól, hogy az erdőlakók végeznek velük.

– Holnap indultok – zárta le a gyűlést Troon.

*

Ani úgy döntött, most, hogy Scagga magával hozta a húgát, neki is szüksége lesz egy szövetségesre a bölcsek között. Ezért meghívta a csoportba Kaét, Vee és Cass jólelkű anyját. Így két galamb nézett szembe a két farkassal, Keff felügyelete alatt.

Ezúttal azért ültek össze, hogy megbeszéljék a sokkoló hírt: a földművesek ünnepséget fognak tartani nyárközép napján.

– Hírvivőket küldtek a Nagy Síkság minden részére – mondta Keff. – És ha az emberek elmennek a földművesek ünnepségére, akkor nem jönnek el a miénkre.

– Ez rettenetes hír – értett egyet Ani. – A tavaszi szertartásunk nagyon halovány volt. A Szentély senkiben nem kelt áhítatot sérült és hiányos állapotban. A földművesek ünnepsége még népszerűbb is lehet a miénknél.

– Ennek semmi köze a Szentélyhez – vitatkozott Scagga. – Az emberek azért maradtak távol a tavaszi szertartástól, mert félnek az erdőlakók egy újabb támadásától.

– Egyetértek – bólintott Jara.

Ani úgy gondolta, sem ez, sem az, inkább mindkettő.

– Akárhogy is, a legfőbb kérdés, hogy mit fogunk tenni. A pásztorok közössége válságba került. Mi vagyunk a bölcsek. Mit foguk mondani nekik?

– Ellen kell állnunk a kísértésnek, hogy úgy tegyünk, mintha már jobb idők jöttek volna. Esett némi eső, ennyi az egész. Lehet, hogy ez csak rövid szünet egy hosszú aszályban. Amíg nem tudjuk biztosan, maradnunk kell a fejadagoknál, és kevesebb húst kell sütni a lakomán.

– Így a nyárközepi szertartás még kevésbé lesz vonzó.

– Viszont kevesebbet használunk fel a gyorsan fogyatkozó csordánkból.

– Javasolhatok egy másik megközelítést?

– Időpocsékolás.

Keff ingerült pillantást vetett Scaggára.

– Természetesen javasolhatsz – mondta Aninak. – Kérlek, folytasd.

– Köszönöm. – Ani vett egy mély lélegzetet. – A nyárközepi szertartásunk mindig is az év eseménye volt a Nagy Síkságon, és azon túl is. A ceremónia, a lakoma, a történetmondók, az ünnepség… az emberek sokszor mondták, hogy ez életük legizgalmasabb időszaka.

– És akkor? – morogta ingerülten Scagga.

– A Nagy Síkság gyönyörű, füves legelői gazdagságunknak csak egy részét jelenti. A másik része az, amit abból kapunk, hogy a kereskedők ide zarándokolnak ahelyett, hogy máshová mennének. A kovakő és minden más, amire szükségünk van, idejön, mi pedig elcseréljük arra, amivel bőségesen rendelkezünk: jószágra. Vissza kell csábítanunk ide az embereket.

– Máskülönben lassú hanyatlásnak indulunk, és semmivé válunk – jegyezte meg Kae.

Rövid csend támadt.

Scagga kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de Keff megelőzte.

– Nem hiszem, hogy még egyszer el kellene mondanod, Scagga. Szerintem igazad van. Nem ez a megfelelő időpont, hogy jelentősebb erőfeszítést tegyünk egy látványos esemény megszervezésére. Attól tartok, senki sem jönne el rá.

Ani veszített. Győzött a gyávaság. Udvariasan távozott.

De volt még egy reménye.

Végigsétált a falun, ki a síkságra, és meg sem állt a Szentélyig.

Joia ott volt a papnőkkel, az éneket gyakorolták.

– Minden szót együtt kell kezdenünk, és együtt kell befejeznünk – magyarázta éppen Joia. – Nemcsak énekelnetek kell, de figyelnetek is.

„Az én lányom, aki mindig a tökéletességre törekszik” – gondolta Ani szeretettel.

Figyelte, ahogy a papnők énekelnek, és megdöbbentő volt, mennyivel hatásosabb, amikor a szavak pontosan ugyanakkor kezdődtek és végződtek. Szinte mágikus hatást váltottak ki.

Joia észrevette Anit, és amikor véget ért az ének, azt mondta:

– Mára elég volt. Szép munka.

A papnők szétszéledtek, Ani és Joia leültek a földre beszélgetni. Ani beszámolt a bölcsek nemrég véget ért tanácskozásáról. Joia nem meglepő módon egyetértett vele.

– Valóban az alapoktól kell újjáépítenünk a Szentélyt – mondta. – Csak így kaphat méltó külsőt. És képesek is lennénk rá, de Ello állandóan nemet mond.

– Kérjük meg együtt – javasolta Ani.

Elsétáltak Ello házához. A főpapnő feküdt, de ébren volt.

– Ezekben az embert próbáló időkben be kell érnünk kevesebbel – mondta, miután meghallgatta őket. – Nem kaphatunk meg mindent, amit akarunk. A papnőknek le kell csökkenteniük a ceremóniák számát, és több időt tölteni ehető növények gyűjtögetésével.

– A papnők nem azért vannak, hogy élelmet gyűjtsenek! – fortyant fel Joia. – Azért vagyunk itt, hogy számláljuk az év napjait, és továbbadjuk a tudást, amit elődeink generációi gyűjtöttek össze.

– Igen, és ezt is fogjuk tenni, de nem most.

– Az aszály hamarosan véget ér, és…

– Hagyjatok most magamra. Fáradt vagyok.

Ani és Joia csalódott dühvel meredtek Ellóra, de nem tehettek semmit.

Távoztak.

*

A nap végén, amikor már túl sötét volt a gyomláláshoz, Duff rendszeresen végigsétált a folyóparton Yana farmjához, és az alkonyati félhomályban elbeszélgetett Piával.

– Kérdezhetek valamit? – kérdezte egy este.

– Persze.

– Meglehetősen személyes kérdés.

– Nem is tudom. Tegyél egy próbát.

– Szerinted mennyi idő kell ahhoz, hogy túltedd magad Han halálán?

Egyenes kérdés volt. Pia nem válaszolt azonnal.

– Kellemetlen helyzetbe hoztalak? – kérdezte Duff.

– Nem, jó a kérdés… nekem is fel kellene tennem magamnak.

A fiatalember csendben várt.

Pia egy idő után megszólalt:

– Sosem fogom elfelejteni Hant, és mindig szeretni fogom őt. A valódi kérdés inkább az, hogy képes leszek-e szereti valaki mást. – Újra elhallgatott egy időre. – Egy olyan embert, mint te.

A fiú meglepődött.

– Ezt komolyan mondod?

– Valakit, aki kedves, erős és eléggé szeret engem ahhoz, hogy az életét kockáztatva megmentsen engem és a gyermekemet a tűztől.

Duff elégedettnek tűnt.

– Valakit, aki megköti öreg nagynénje szandálját reggelente – folytatta Pia.

A fiú elnevette magát.

– Ki mesélt neked erről?

– Anyám. Azt is mondta, hogy nyissam meg a szívemet egy új szerelem lehetősége előtt.

– És mit gondolsz, képes vagy rá?

– Nem tudom, de meg akarom próbálni. Csak attól félek, ha nem sikerül, te nagyon szomorú leszel.

– Nem annyira, mint akkor, ha soha nem adod meg az esélyt nekem.

– Akkor rendben.

– Rendben?

– Igen, rendben.

Duff úgy nézett rá, mintha nem tudná, mit tegyen. Rövid hallgatás után megkérdezte: – Most már megcsókolhatlak?

Gyengéd, de hosszan tartó csók volt. A fiú ajka puha volt, a bőre jó illatú. Végigsimította Pia haját, aki közben megérintette Duff szakállát. Olyan izgatottságot érzett, amit már nagyon régóta nem tapasztalt.

Amikor végül szétváltak, azt mondta:

– Ez csodás volt.

Duff elmosolyodott.

– Igen. Csodás.

*

Joia lehangolt állapotban talált rá anyjára a pásztorok nyárközepi szertartása előtti napon.

– Ugyanolyan rossz lesz, mint a tavaszi szertartás, ha nem rosszabb – mondta Ani. – Nézz körül. Hány kereskedőt látsz?

– Tizenkettőt. De még érkeznek.

Az egyik kereskedő – El, a kovakőpattintó – meghallotta, miről beszélnek, és odaszólt nekik: – Mindenki elment a földművesek ünnepségére.

– De te nem – nézett rá Ani.

– Én nem tudok olyan sokat gyalogolni. De mások igen.

– Valaki azt mondta nekem, a földműveseknek nincs sok húsuk a lakomára – jegyezte meg Joia.

El megvonta a vállát.

– Talán nincs, de az emberek elég kíváncsiak ahhoz, hogy maguk győződjenek meg róla.

– Mi mindenesetre itt vagyunk, és a holnapi szertartás gyönyörű lesz.

Az volt. A papnők a gyakorlások során megtanultak együtt énekelni az addigi tessék-lássék harmónia helyett. A zene így egészen más élményt nyújtott, és a kisszámú közönség tátott szájjal, lenyűgözve hallgatta. A nap megjelenése, majd lassú felemelkedése a föld pereme fölé ugyanolyan megindító volt, mint régen. Kár, hogy annyira kevesen tapasztalhatták meg.

Joia elment Ello házához, hogy elmondja neki, milyen jól sikerült a szertartás – a főpapnő azonban halott volt, feje a párnáján nyugodott a tűz mellett, szeme félig lecsukva, mintha csak szunyókálna. Joia próbálta kitapintani a szívverését, de már nem volt mit.

Nem érzett túl nagy szomorúságot. Ello mindig is ellenséges volt vele. Most megszabadult egy tehertől.

Ez nagy változást jelentett a papnők számára. Új főpapnőt választanak, aki valószínűleg Joia lesz, bár ezt sosem lehetett előre eldöntöttnek tekinteni.

A papnők másnap elhamvasztották Ellót a földkör belsejében, és elénekelték a temetési dalokat, miközben a füst felszállt a Szentély fölé.

Utána kései reggelit tartottak az étkezőben. A még mindig apró és vékony, de már egyáltalán nem félénk Sary odalépett Joiához.

– Mindannyian azt akarjuk, hogy te legyél a főpapnő. Senkinek sincs ellenvetése. Neked kell lenned.

– Hadd szóljak hozzájuk – mondta Joia.

Sary arcára kiült az aggodalom.

– Nem akarsz főpapnő lenni?

– Attól függ.

Joia felállt, mindenki elcsendesedett.

– Szeretlek titeket – kezdte. – Csodálatos érzés veletek táncolni és énekelni. Lenyűgöz a nap és a hold tanulmányozása, és a látvány, ahogy mozognak az égen. És őszintén mondom, szeretnék a főpapnőtök lenni.

Az éljenzést felemelt kezével fojtotta el.

– Azonban nem leszek a főpapnőtök egy romba dőlt Szentéllyel, és egy majdnem üres körrel. A szentélyünknek fenséges látványt kell nyújtania, a nyilvános szertartásainkat pedig álmélkodó tömegeknek kell nézniük, akik megtöltik a földkört. Mi vagyunk a Nagy Síkság lelki középpontja. Ám jelen pillanatban a közösség fuldoklik a borúlátás és a gyávaság tengerében.

Végignézett az arcokon. Senki sem ráncolta a homlokát, nem nézett rá helytelenítően, nem csóválta a fejét. Tudták, hogy helyesen beszél. A szavai az igazságot hordozták.

– Ha főpapnő leszek, fel kell készülnötök egy nagy kihívásra. Lenyűgöző Szentélyt építünk, és hívek tömegét toborozzuk. Ez a mi szent küldetésünk. – Látta a felderülő arcokat. Ezt akarták hallani. – Ha csendes életet kívántok, még most szóljatok, és a háttérbe húzódok, hagyom, hogy valaki más legyen a főpapnő. – Többen a fejüket rázták. – De ha megvan bennetek a bátorság… – egyetértő, fokozatosan erősödő mormolás hallatszott –, a bátorság, hogy igazán lenyűgözővé tegyük a Szentélyt… – a mormolás kiabálássá alakult –, akkor szóljatok, és…

Szavait elnyomta a kitörő üdvrivalgás. Elhallgatott. Eleget mondott.

Ő volt az új főpapnő.

23

Seft időnként bűntudatot érzett, amiért ő nem járult hozzá az élelemszerzéshez. Pedig tudta, hogy ez az érzés teljesen alaptalan. Nagyon fontos munkát végzett, akárcsak az Anihoz hasonló bőrcserzők, vagy az olyan kovakőpattintók, mint El. Amikor aggodalmait elmondta Neennek, a felesége megnyugtatta: – Valószínűleg te vagy a közösség legértékesebb tagja, mindenki hozzád fordul segítségért.

Ennek ellenére néha úgy érezte, nincs joga megenni az ételt, amit mások tettek a táljába.

Azonban nem hagyta, hogy ez lehangolja. Boldog ember volt, főként akkor, ha felidézte, milyen életet élt azelőtt, hogy Folyóvölgybe érkezett. Annyira szerencsés volt, hogy néha azon kapta magát, abban reménykedik, ne csak álom legyen az egész.

Neen és a gyerekek után Joiát szerette a legjobban, minden romantikus érzés nélkül. Kedvelte őt, mert okos volt, kedves és bátor. Így amikor nem sokkal azután, hogy főpapnővé választották, megkérte őt, hogy találkozzanak a Szentélynél, azonnal el is indult.

A rögtönözve helyreállított Szentély mellett állva Joia beavatta a problémába:

– Elveszítjük a tekintélyünket, és részben ez az oka.

Seft örült, hogy ő lett a főpapnő. Ello legszívesebben úgy hagyott volna mindent, ahogy volt. Joia viszont állandóan a fejlődés útját kereste. Még mielőtt vezetővé vált volna, megváltoztatta a papnők énekét és táncát, így az egész előadás sokkal drámaibb színezetet kapott.

– Ideje áttérni a kőre – közölte most Joia.

Seft nagyon megörült. Évek óta beszéltek egy kőszentély felépítéséről. Most, hogy Joia főpapnő lett, végre hozzáláthattak – vagy legalábbis megpróbálhatták. Körbesétált, szemügyre vette a gerendákat, Joia követte.

– Pontosan ilyennek akarod?

– Muszáj. Így számoljuk a napokat. Semmi sem változhat, az anyagon kívül.

– Vagyis a kövek azokba a lyukakba kerülnek, ahol most az oszlopok vannak.

– Igen.

– Mélyebbre és szélesebbre kell ásnunk a lyukakat, de ez nem lesz nehéz. Mi van az önkéntesekkel? Rengeteg emberre lesz szükségünk, hogy a Kővölgyből idevontassuk a köveket.

– A következő nyárközepi szertartáson beszédet mondok, és önkéntesek jelentkezését kérem. A kalandvágyukra fogok építeni. Elmondom nekik, hogy ez egy szent küldetés, ugyanakkor az ünnepség kiterjesztése is. Szerintem meglesz a szükséges kétszáz ember. És akár már másnap munkához láthatunk a Kővölgyben.

Ez volt az első alkalom, hogy Joia beszélt a tervéről Seftnek, és a férfi alaposan átgondolta a hallottakat. Vajon hogy fognak reagálni az emberek a főpapnő felhívására? Joia nagyon elbűvölő és meggyőző tudott lenni, Seft pedig maradéktalanul bízott benne.

De eszébe jutott még egy buktató.

– Ha ez beválik, sok fiatal, erős férfit és nőt fogunk elvonni a megszokott munkájától.

– Remélem is!

– Attól tartok, szükségünk lesz a bölcsek jóváhagyására.

Joia arcára kiült valamiféle csökönyösség, és Seft azt hitte, vitatkozni fog vele, de végül nem szólt semmit.

– Gondolj csak bele – folytatta a férfi. – Ha a bölcsek megtiltják, a fiatalok egy része ellenük szegülhet, mások viszont nem akarnak majd részesei lenni egy ilyen vitának. És akkor nem lesz elég embered a kövek elvontatásához.

Joia kelletlenül bólintott.

– Igazad van. Egy ilyen nagy és fontos feladat nem kezdődhet azzal, hogy összetűzésbe kerülünk a bölcsekkel. Már az elejétől a mi oldalunkra kell állítanunk őket.

– Pontosan erre gondoltam.

– Rendben, akkor beszélek anyámmal.

Miközben visszafelé sétált Folyóvölgybe, valami mélyen azt súgta Seftnek, ez lesz az a nap, amikor megváltozik az élete. Minél többet gondolt rá, annál inkább vágyott a Szentély újjáépítésére kőből.

Sok kőkör létezett. Az egyik legnagyobb az Északi Folyó túlsó partján áll, egy Gödörfalva nevű falu mellett, ahol sok kovakövet bányásztak. De az ottani kőkör – a többi kőkörhöz hasonlóan – megmunkálatlan sziklákból kialakított, durva gyűrű volt. Nem is hasonlított ahhoz, amilyen a Szentély lesz, ha Joia szabad kezet kap.

A főpapnő határozottan kijelentette, hogy az újjáépítésnek a már meglévő oszlopok mintázatát kell követnie. A kövek tökéletes körben fognak állni, egymástól egyenlő távolságra, és minden párt pontosan illeszkedő összekötő elemek kapcsolnak majd össze. Középen különálló, páronként összekötött sziklatömbök alkotnak ovális formát. Lélegzetelállító és egyedi építmény lesz.

Seft kissé félve ismerte fel, hogy a megépítése valószínűleg igénybe veszi hátralévő életét. De az ő kőszentélye örökre fennmarad.

Magában bólintott, miközben odaért az otthonához, és azt gondolta: „Az nem akármilyen teljesítmény lenne.”

*

Keff nyitotta meg a gyűlést.

– A fű zöld, a patakok újra folynak, a tehenek ellenek. Imádkozzunk a Földistenhez, hogy folytatódjon ez az időjárás, és soha többé ne sújtson minket aszállyal.

Ezzel mindenki egyetértett.

– Ám a nyárközepi szertartás kudarca nagyon rosszul jött mindannyiunknak. Abban reménykedtem, hogy szerezhetünk néhány fiatal bikát északról, vérfrissítésként a csorda számára. De senki sem hozott bikát. És úgy hallom, a földművesek ünnepségét sokan látogatták.

– És is így értesültem – mondta Ani. – És egyetértek Keff-fel abban, hogy ez katasztrófa számunkra. A négy szertartásunkból minden évben komoly hasznot hajtottunk. El tudtuk cserélni az árunkat, amiből sok volt, mint a marhahús és a bőr, olyasmire, amiből viszont kevés, mint a kovakő és a cserépedények. Az ünnepség során pedig megerősítettük népünk vérvonalát. – Körülnézett. – Nagyon hátrányos lenne számunkra, ha hagynánk elsorvadni ezeket az eseményeket.

– Nézzük józanul a dolgot – mondta Jara. – Egyszerűen csak át kell vészelnünk egy nehéz időszakot. Az emberek egy idő után rá fognak jönni, hogy az erdőlakók támadása nem ismétlődik meg, elfelejtik az egészet, és visszatérnek hozzánk.

– Vagy továbbra is látogatják a földművesek ünnepségét, mert addigra hozzászoknak – vetette ellen Ani. – Az emberek szeretik azt, amit már ismernek.

– Esetleg rávehetnénk néhány erdőlakót, hogy támadják meg a földművesek vásárát – vetette fel Scagga.

Az elképzelés olyan ostoba volt, hogy senki nem reagált rá.

– Úgy tűnik, Jara ötlete, vagyis a kivárás és reménykedés az egyetlen lehetőség – állapította meg Keff.

– Nekem van jobb ötletem – mondta Ani.

– De jó! – élénkült fel Kae.

Scagga csak a szemét forgatta.

„Most dől el” – gondolta Ani.

– Végre kell hajtanunk valami látványos tettet, hogy visszacsábítsuk az embereket, és megmutassuk nekik, hogy még mindig mi vagyunk a Nagy Síkság vezetői.

– Egy tettet – ismételte gúnyosan Scagga.

– Miféle tettre gondolsz, Ani? – kérdezte Keff.

– Újjá kell építenünk a Szentélyt, mégpedig kőből!

Mindenki meglepetten hallgatott. Végül Keff szólalt meg:

– Az évekig eltarthat.

– Valószínűleg. De már az elejétől valami új és meglepő dolog lenne, amit az emberek mindenképpen látni akarnak.

– Nincs elég kő hozzá a Nagy Síkságon! – vitatkozott Scagga.

– Megszámoltad őket? – kérdezte gúnyosan Ani.

– Akárhol is találunk köveket, oda kell őket vonszolni a Szentélyhez – mondta Jara. – Ezzel elvonjuk az embereket a megszokott munkájuktól.

– Mindannyian tudjuk, hogy egy pásztor mindennapi munkája nem követel meg olyan sokat. Feleannyi emberrel is tudjuk felügyelni a csordát, különösen most, hogy olyan sok állat elhullott az aszályban.

– De ez így is évekig eltarthat! – vitatkozott Jara.

– Nem tudhatod, meddig fog tartani.

– Sok mindent nem ismerünk ezzel a tervvel kapcsolatban.

Ani erre nem tudott mit felelni.

– Hány ember kellene egy kő elvontatásához a lelőhelyétől a Szentélyhez? – kérdezte Keff.

Ani tétovázott.

– Nem tudod, igaz? – vonta fel a szemöldökét Keff.

– Sok. Több, mint ameddig bármelyikünk el tud számolni.

– Sajnálom, Ani, de túl sok az ismeretlen részlet ebben a javaslatban. Nem tudjuk, hol találunk köveket, nem tudjuk, hány ember kell a mozgatásukhoz, és nem tudjuk, mennyi ideig fog tartani.

Ani már látta, hogy nem készítette elő megfelelőképpen a javaslatát.

– Egyszerűen csak úgy érzem, ez az egyetlen esélyünk – mondta elkeseredetten.

Keff láthatóan kényszerítve érezte magát, hogy elutasítsa őt.

– Attól tartok, nemet kell mondanunk.

*

Seft és Tem ágyat ácsoltak Neennek, Joia figyelte, ahogy dolgoznak. Neen megfázott a földön alvástól, ezért Seft azt mondta, még a tél előtt készít neki egy ágyat, ami lehetővé teszi számára, hogy egy tenyérnyivel a föld felett tudjon aludni. Így sokkal melegebb lesz, ígérte. Hoztak két nagy, ugyanolyan vastag rönköt alátámasztásként, és keresztülfektettek rajtuk három széles deszkát, amelyek a fekvőfelületet alkották.

Mindannyian tudták, hogy a bölcsek összeültek, és Seft idegesen várta az eredményt. Már elképzelte magában a befejezett kőkör fenségességét, és elkövette azt a hibát, hogy előre kiélvezte a siker élményét, amit egyszer majd érezni fog. A munka, amit most végzett, csillapította szorongását, miközben a végső szóra várt.

Seft és Tem lyukakat fúrtak a deszkákba és a gerendákba, majd Seft fia, Ilian faragott faszegekkel rögzítette az elemeket. Ani ekkor ért vissza a megbeszélésről. Seft az arcára pillantva azonnal látta, hogy rossz hírt hozott.

– Elutasítottak minket – közölte a nő.

– Ó, ne! – kiáltott fel Joia.

Seft álma szertefoszlott. Elvesztette a reményt.

– Miért? – kérdezte.

– Túl sok a bizonytalanság. Hány ember kell, hány napig tart, milyen messziről kell hozni a köveket.

– Talán igazuk van – mondta csüggedten Seft. Csalódott volt és rosszkedvű.

Tem nem osztozott Seft korábbi lelkesedésében.

– Az egész elképzelés ingatag lábakon állt – mondta. – A bölcsek óvatossága talán a katasztrófától mentett meg minket.

– Lehet – felelte Seft szomorúan. – De életem legnagyobb kalandja lett volna.

– Nem voltak feleleteim a kérdéseikre – ingatta a fejét Ani. – Előre kellett volna látnom az érveiket, és megtervezni a válaszaimat.

– Hát akkor térjünk vissza a való életbe – sóhajtotta Seft.

Joia szemébe könnyek gyűltek, de az állkapcsa a már ismerős eltökéltséggel feszült meg. Még nem állt készen arra, hogy megadja magát.

– Ne add fel olyan gyorsan. Van egy másik ötletem.

Seft elmosolyodott. Ez volt az igazi Joia, akit nem lehet megrendíteni. Azon töprengett, hogyan talál kiutat ebből a helyzetből.

– Hadd halljam.

– Csak egy követ fogunk elhozni.

Seft nem értette, ez hogyan segíthetne rajtuk.

– Rendben, de…

– Azzal bizonyítanánk, hogy lehetséges.

A férfi bólintott. Ennek volt értelme. Joia általában értelmes dolgokat talált ki.

– Ez nem biztos, hogy elég lesz a bölcsek véleményének megváltoztatásához – vélekedett Ani.

– Várj, még nem hallottál mindent – folytatta Joia. – Az is kiderülne, hány ember kell egy óriási kő elmozgatásához, és mennyi időbe kerülne elhozni egy követ a Szentélyhez.

– Vagyis a bölcsek összes kérdése válaszra találna. – Seftben feltámadt a remény. – Ebbe talán beleegyeznek.

– Érzékeltem, hogy Keff szívesen jóváhagyta volna, de úgy érezte, túlságosan erős érvek szólnak ellene – mondta Ani. – Egy visszafogottabb javaslatot talán még ő is támogatna.

– Egy próbát megér – vélte Joia.

És a bölcsek ezúttal megadták az engedélyt.

*

Joia, Seft és Ani egy ideig élvezték a győzelmet, azután hozzáláttak a tervezéshez. A következő évi nyárközepi szertartás után akarták elhozni a követ. Addig is bőven volt tennivalójuk.

Joia ráállította a papnőket a kötélkészítésre. Megkért egy idős párt, Evet és Feet, hogy jöjjenek el, és mutassák meg, hogyan kell. Mogorva, de hozzáértő mesterek voltak.

A papnőknek először is loncindákat kellett gyűjteniük. Lonc mindenhol nőtt, a fákon, és időnként még a házakon is. Bármilyen talajon megélt, amennyiben kapott egy kis napfényt. Édes illata és élénk, sárga virágai könnyen felismerhetővé tették. A papnők először a Hárompatak Erdőbe mentek, ahol bőségesen nőtt. Élvezték a kirándulást: üdítő változatosság volt a megszokott rutinhoz képest.

Fee megmutatta a papnőknek, hogyan vágják el az indát közvetlenül a legalsó levelek fölött, hogy a növény tovább tudjon növekedni. Megkérte őket, hogy tisztítsák meg az indákat az ágaktól és a levelektől – a növényi hulladék így a talajt táplálta –, és csak az erős, hajlékony fő szállal térjenek haza.

Az indák kötéllé fonása kétemberes munka volt. Ev és Fee megmutatta: Ev megfogott három indát a végüknél, és szorosan tartotta őket, Fee pedig a fonást végezte. Mindketten erősen húzták a szálakat, hogy végig feszesek maradjanak, és ez volt az a pont, ahol gyakran összevesztek. Fee azt mondta, Ev túl erősen húzza, ezért nehezen tud fonni, Ev viszont azt állította, ha nem húzza annyira, a kötél laza és gyenge lesz. „Évek óta veszekedhetnek ezen” – gondolta Joia, miközben próbálta leplezni, mennyire jól szórakozik.

Ezután fogtak újabb három indát, ráfektették őket az első háromra, és mindet összefonták.

Joia hosszan beszélgetett Sefttel arról, milyen hosszú kötelekre lesz szükség. A legnagyobb kő körülbelül négy ember hosszúságú volt. A kötélnek kétszer olyan hosszúnak kellett lennie, sőt valamivel hosszabbnak, hogy körbeérje a követ. A vontatókötelek hosszúságát úgy kellett kiszámolni, hogy egyszerre negyven ember tudja húzni anélkül, hogy egymás lábára lépnének. Ez a követelmény megnégyszerezte a kötél szükséges hosszát.

A Szentély belsejében harminc papnő vonalba rendeződve lefeküdt a földre, többen kuncogtak. Mivel a férfiak magasabbak voltak, hozzáadtak még két papnőt. Ezután megjelölték a kezdő-és a végpontot.

Amikor Ev és Fee elkészítettek két ilyen hosszúságú, három indából álló kötelet, akkor összefonták őket, ezúttal az ellenkező irányban. Fee elmagyarázta, hogy az irány megváltoztatása egymáshoz préseli a szálakat.

Ezután a folyamatot akárhányszor meg lehetett ismételni, amíg a kötél el nem érte a megfelelő hosszúságot és vastagságot.

Amikor már folyt a kötélkészítés, Ev és Fee pedig naponta benéztek ellenőrizni, hogy a papnők fenntartják-e a magas minőséget, Seft és Joia úgy döntöttek, ellátogatnak a Kővölgybe.

Amíg Joia készülődött, Ani elmesélte, hogy Scagga nagyon szerette volna tudni, mi történik a Kővölgyben.

– Keres valamit, ami miatt panaszkodhatna.

Joia összevonta a szemöldökét.

– Nem tudom, miért áskálódik folyton ellenünk. Megszokásból?

– Meg van ijedve – felelte habozás nélkül Ani. – Akik így elégedetlenkednek, és állandóan az agresszív cselekedetekben látják a megoldást, azok általában félnek. Mindenkit meg akarnak fegyelmezni, azért dolgoznak, hogy tartalékokat halmozzanak fel, és idegesíti őket minden, ami új. Állandóan a közelgő katasztrófát látják.

– Ez nagyon bölcs dolog – mondta Joia elgondolkodva.

– Akkor vagy bölcs, ha sikerül lenyugodnod – vágta rá Ani, és mindketten elnevették magukat.

Joia észrevette, hogy az anyja tengeri kagylókból álló karkötőt visel.

– Ez új – mutatott az ékszerre.

– Járt itt egy vándor tegnap. Adtam neki egy kis darab bőrt, ami elég egy pár szandálhoz. Tetszik?

– Mutatós.

– A vándor kíváncsi volt, mint Scagga. Megkérdezte, miért állítottunk fel tábort az Északi Dombok között.

– Honnan tud róla?

– Azt mondta, mindenki erről beszél.

„Sejthettem volna – gondolta Joia. – A hírek gyorsan terjedtek a Nagy Síkságon.”

– Mit mondott még?

– Megkérdeztem, mit hallott. Azt mondta, senki sem tudja, mire készülnek a pásztorok.

– Felvilágosítottad?

– Nem. Mondtam neki, hogy jöjjön el a nyárközepi szertartásra, és ott mindenre fény derül.

– Jól tetted. Pontosan ezt akarjuk. Rengeteg kíváncsi embert a szertartáson.

Seft és Joia másnap elindultak a folyóparti ösvényen.

– A folyó követésének az a legnagyobb előnye, hogy itt nincsenek dombok – mondta Seft.

Az ösvény jól kitaposott volt, de néhol meglehetősen göröngyös.

– Az lenne a legjobb, ha cölöpökből álló utat fektetnénk le és kalapálnánk bele a földbe, de az túl hosszú ideig tartana, és jóval több fa kellene hozzá, mint amit össze tudunk gyűjteni. Meg aztán arra nem is a sima talajon van a legnagyobb szükségünk. Lehet, hogy valahol távolabb, amikor letérünk a folyótól, és dombosabbá válik a vidék, azt fogjuk alkalmazni. Itt majd csak vastagabb ágakat teszünk le, amelyek majd belenyomódnak a földbe. Az is több a semminél.

– A kövek elképesztően szélesek – morfondírozott Joia. – Ennek az ösvénynek egy része túl keskeny ahhoz, hogy elférjenek rajta.

– A növényzet visszavágásával ki kell szélesítenünk – bólintott Seft. – A hulladékot pedig szétteríthetjük az ösvényen, hogy kiegyengessük a felszínt.

– Viszont néhány helyen úgy szűkül össze az út, hogy a víztől távolabb eső részen rögtön magaslat kezdődik.

– Ott majd ásnunk kell. Az eltávolított földet pedig szintén szétterítjük az ösvényen, amíg teljesen sima nem lesz. Rengeteg munka, de lesz rá egy évünk.

Joia örült, hogy Seft ilyen részletességgel megtervezett mindent. De akadtak még problémák.

Seft megállt egy helyen, ahol a folyó kisebb tóvá szélesedett.

– Szükségünk lesz megállóhelyekre, főként visszafelé, amikor a követ vontatjuk, és az önkénteseknek pihenniük kell. Érdemes azokat is előre kijelölni, hogy ne vesztegessük az időnket felesleges megbeszélésekre. Ez a hely körülbelül az út negyedénél van. Chacknak és Mellynek pedig szólni kell, hogy gondolkodjanak rajta, hogyan fogjuk etetni az önkénteseinket. Üres hassal nem lehet óriási köveket mozgatni.

– Tetszeni fog nekik a feladat – mondta Joia. – Üdítő változatosság lesz a lakoma előkészítése után. És imádják a kihívásokat.

Elgyalogoltak Folyóhátig, ami Seft szerint nagyjából félúton lehetett. Megpihentek a folyó mellett, egy nagy legelőn.

– Az önkénteseink itt meg tudnak állni – mondta.

– Kétszáz ember – töprengett Joia. – Igen, azt hiszem, lesz nekik elég hely.

Seft a falu után elkanyarodott a folyótól, és észak felé indult tovább, átvágva a Nagy Síkság egyik sarkán.

– Amikor utoljára erre jártam, volt itt egy nagy csorda – mondta. – Beszéltem a két pásztorral, ők mondták, hogy gyakran hozzák ide az állatokat a friss növényzet miatt, de most még túl korán van ahhoz. – Mosolyogva idézte fel a találkozást. – A nő, Revo várandós volt. Mostanra valószínűleg megszületett a gyermeke.

A síkságot hamarosan dombvidék váltotta fel, és Seft ismét megállt egy helyen, ahol patak kanyargott elő egy völgyből.

– Körülbelül itt van az út háromnegyede, ahol a síkság véget ér. Innen sokkal nehezebbé válik a terep. Amikor a köveket mozgatjuk, az ellenkező irányba megyünk, vagyis a nehéz rész jön először.

– Az jó – vélte Joia. – Az önkéntesek még frissek lesznek.

A nap végére elérték a Kővölgyet. A falu időközben még nagyobbra nőtt. Az ügyeskezűek Tem irányítása alatt rengeteg rönköt halmoztak fel. Embermagasságú, erős tölgykarókat is vágtak, hogy emelőként használják őket a félig betemetett kövek kiemeléséhez a földből. Nemsokára begyűjtik a gímszarvasok levetett agancsait is, hogy eltárolják őket az ásáshoz.

– Akarok mutatni neked valamit – mondta Seft Joiának –, de jobb lesz, ha várunk vele holnapig.

– Rendben. Hosszú volt a mai gyaloglás, alig várom, hogy aludhassak.

Együtt megvacsoráztak. Amikor végeztek, még elüldögéltek egy darabig.

– Az első nagy feladat a folyóparti ösvény megtisztítása – szólalt meg Seft. – Azt rengeteget fogjuk használni már azelőtt is, hogy megmozdítanánk a köveket. El kell hoznunk a köteleket a papnőktől, majd Chacknak és Mellynek az élelmet és a főzőeszközöket. Minél többet járunk rajta, annál simább lesz.

Miközben alváshoz készülődött, Joia ráeszmélt, hogy Seft szívét-lelkét beleadta ebbe az egészbe. Nélküle azonban nem boldogulhatott. Neki kellett felhívást intézni az önkéntesekhez, és ösztönözni őket. Ha ő kudarcot vall, az egész vállalkozás összeomlik.

Onnan, ahol feküdt, fel tudott nézni a dombra, ahol a pásztor háza állt. Várta, hogy a lenyugvó nap sugarai megcsillanjanak egy bozontos, szőke hajkoronán. Ám ez nem történt meg, ő pedig álomba merült.

*

Másnap Seft megmutatta Joiának a szánt.

A házak mögött állt a hatalmas szerkezet, és akkora volt, mint több ház együttvéve. Egy kisebb csordára való marha bőréből varrt takaróval fedték le. Seft és Tem együtt húzták le róla a bőrt.

A szán gigantikus volt, hosszabb és szélesebb a völgy legnagyobb kövénél. Joiának eszébe jutott a talp, amit Seft mutatott neki. Most kettő volt belőle, és az egész szerkezet ezeken támaszkodott. Az egymással párhuzamos talpakat lecsiszolták és megzsírozták. Merőleges gerendák kötötték össze őket, amelyekből rövid, nagyon vastag fatörzsek álltak ki. Ezek támasztották alá azt az emelvényt, amelyik Seft szerint a követ fogja tartani.

Joia csodálatosnak találta a szánt. Az ő szemében a tökéletes eszköz volt a feladatra, és láthatóan nagy szeretettel és gondossággal rakták össze, ugyanakkor sugárzott belőle az erő. Úgy tűnt, ennél tovább fejleszteni már lehetetlen, hasonlóképpen a fákhoz, amelyekből készült.

– Ha úgy fog működni, ahogy remélem – mondta Seft olyan hangsúllyal, amitől Joia úgy érezte, valami nagyon fontos dolgot hall –, akkor szerintem fiatal férfiak és nők egy csoportja két nap alatt el tudja vontatni a követ innen a Szentélyig.

Joia le volt nyűgözve. Ez igaz lehet? Két nap? Számolásra képes elméjével azonnal megértette, hogy a kő egy átlagos ember sétatempójának a felével fog haladni. Nem tűnt lehetetlennek.

– Az csodálatos lenne!

– Ha igazam van – mondta Seft ünnepélyesen –, akkor valóban az.

Seft reggeli után közölte, hogy fel akarja állítani az egyik követ – nem a legnagyobbat, csak az egyik közepeset, hogy megnézzék az alját.

A kiválasztott szikla félig be volt süllyedve a földbe, ezért először körbeásták, meglazították körülötte a földet. Amikor előbukkant az alsó perem, minden munkás lekuporodott, és amennyire csak tudták, kikotorták alóla a földet.

Utána Seft kiválasztotta a tíz legerősebb embert, felvetetett velük egy-egy vastag tölgyfa emelőrudat a halomból, és sorba állította őket a kő egyik hosszú oldala mentén. Az utasítását követve a rudak végét bedugták a kő alatti résbe, majd egyszerre mozdulva felemelték a követ. Amint a széle tenyérnyi magasságba emelkedett, Seft alátolt egy ágat, hogy ne tudjon visszasüppedni a földbe. Az emelést végzők megpihenhettek.

Rövid pihenő után újra felemelték a követ, így Seft berakhatott egy újabb ágat. Most a két ágat kalapácsokkal beverték a résbe, nehogy kicsússzanak.

Újra és újra megismételték a folyamatot. Ahogy a kő emelkedett és a rés tágult, Seft rövidebb fákat dugott be ékként és alátámasztásként.

A sülő marhahús és a hagymák ínycsiklandó illata tovább ösztönözte az emberek erőfeszítéseit.

Amikor végre az élére állították és biztosították a követ, felszabadult érzéssel vonultak el ebédelni.

A pihenő után Seft azt mondta, ki akarja deríteni, mennyire könnyű vagy nehéz kiegyenesíteni a kő alját – a folyamatot Joia létfontosságúnak tartotta, mert amikor a sziklát felállítják a Szentélynél, a felső és alsó felületek lesznek a jól látható külső és belső oldalak.

Először gondosan letisztogatta az alsó oldalt, eltávolította a földet, a rovarokat és a furcsa, olajos növényi maradványokat, majd áttörölte az egészet egy bőrdarabbal.

– Tiszta, száraz felületre van szükségem – magyarázta.

A kő megformálásának egyetlen eszköze egy másik kő volt. Seft felvett a földről egy kerek követ, amelyik kényelmesen illett a kezébe, és ütni kezdte vele az óriási szikla alsó felét. Joia rengeteg porra számított, de alig szállt fel valamennyi. Talán mert a kő annyira kemény volt?

Amikor az öreg, sötét felszín megrepedt és levált, előtűnt alóla a kő élénkszürke, egyedi színe.

– De gyönyörű! – álmélkodott Joia. – Az új Szentély ilyen árnyalatú lesz, hát nem csodálatos?

Seft sorra vette az alsó rész összes kiemelkedését és élét. A szikla kemény volt, és ő nem rendelkezett tapasztalattal a kőmegmunkálás terén. Joia rájött, hogy ezeknek a köveknek az előkészítése hosszú munka lesz. Talán a szán húzásához túlságosan idős emberek a pihenők alatt foglalkozhatnak vele.

Összevonta a szemöldökét, hirtelen az az érzése támadt, hogy figyelik őket. Körülnézett, és meglátott a közelben egy erdőlakót. A domb másik oldalát erdő borította, így nem volt meglepő, hogy élnek errefelé. Miközben erre gondolt, még többen léptek ki a fák takarásából.

Az egyiküket felismerte. Lali volt az, Gida lánya – és talán Bezé. Még mindig gyönyörű volt, bár idősebbnek látszott. Csupán egy éve veszítette el az otthonát a törzse nagy részével együtt, és a megpróbáltatások jól látszottak az arcán. Joia feltételezte, hogy maga mögött hagyta a Nagy Síkságot, és itt befogadták.

– Szégyellek beszélni hozzád – szólalt meg Lali. Bez megtanította a pásztorok nyelvére.

Joia úgy gondolta, hiábavaló lenne egy lányt hibáztatni azért, amit a törzse tett.

– Az én népem és a tiéd sokat ártott egymásnak.

– Találtam új törzset.

– Ennek örülök. Anyáddal mi történt?

– Nem tudom. – Lali szomorúnak tűnt. – Ragaszkodott hozzá, hogy szétváljunk. Azt mondta, egy fiatal nő egyedül nagyobb eséllyel talál új otthonra.

„Gidának ebben valószínűleg igaza volt – gondolta Joia –, de akkor is, milyen nagy megrázkódtatás lehetett.”

– Ezek az emberek, az új törzsem, nem hitték el, hogy beszélem a pásztorok nyelvét, ezért rávettek, hogy beszéljek veled, és bizonyítsam.

– Most már bizonyítottad.

Néhány erdőlakó mondott valamit Lalinak, aki figyelmesen meghallgatta őket, mielőtt újra Joiához fordult.

– Tudni szeretnék, mit kerestek ebben a völgyben. Ágakat törtök a fákról, és a földre fektetitek őket. Most meg követ pattintotok. Rejtélyesnek találják ezeket a cselekedeteket.

– Elvisszük ezt a nagy követ a Szentélyhez.

Lali hitetlenkedve meredt rá.

– Ezt nem fogják elhinni.

Joia megvonta a vállát.

– Nem hibáztatom őket. Nehéz feladat lesz.

Lali hosszan beszélt az időközben köréje gyűlt erdőlakókhoz. Néhányan elképedt kiáltásokat hallattak.

– Azt mondják, túlságosan nagy ahhoz, hogy elvigyétek – mondta végül Lali Joiának.

– Valóban nagy, de mi elmozdítjuk.

Lali fordított, újabb izgatott csevegés kezdődött. Végül megkérdezte:

– És miért van erre szükségetek?

– A fából épült Szentélyt felgyújtották, és kőből akarjuk újjáépíteni, hogy ez ne történhessen meg újra.

Lali láthatóan elszégyellte magát. Az ő törzse okozta a kárt.

– Miért kell nektek ilyen nagy kő?

Joia egy pillanatig gondolkodott a válaszon.

– Hogy az istenek kedvében járjunk, és az emberek elámuljanak a csodálattól.

Az erdőlakók egyetértően bólogattak a fordítást hallva. Ezt meg tudták érteni. Hátat fordítottak, és izgatott beszélgetés közepette távoztak.

Seft elkezdte kisimítani a kő másik oldalát is. Ő és Joia egyaránt azt akarták, hogy a kövek simának tűnjenek, és még élesebben elkülönüljenek más, szegényesebb kinézetű kőköröktől. A munka egy részét útközben is el lehetett végezni.

Két ember közeledett dél felől. Amikor közelebb értek, felismerte Scaggát és a húgát, Jarát. Magában szitkozódott. Csak azért jöttek, hogy bajt keverjenek, ebben egészen biztos volt.

Bár a testvérek között volt némi hasonlóság, észrevette, hogy a nagy szemek jól állnak Jarának, de Scaggának már sokkal kevésbé.

A férfi köszöntése rá jellemzően faragatlan volt.

– Mit műveltek itt, félkegyelműek?

Seft higgadt maradt.

– Üdv, Jara, üdv, Scagga. Örülök, hogy látlak titeket. Segíthetnétek az embereknek ágakat vágni. Rengeteg ágra lesz szükségünk. Fogjatok egy kovakő fejszét, és lássatok munkához.

Scagga nem felelt, csak odasétált az óriási kőhöz és a mellette álló emberekhez.

– Talán azt gondoltátok, itt elrejtőzhettek. Valójában a Nagy Síkságon mindenki tudja, hogy itt vagytok.

– Semmi okunk elrejtőzni – mondta Joia. – És ti mit kerestek itt, ha nem segíteni jöttetek?

Scagga befejezte a járkálást, és Joiára nézett.

– Ugye nem gondolod, hogy ezt a hatalmas követ el tudjátok vinni a Szentélyhez?

– Csak várj, és majd meglátod.

– Ez lehetetlen! – vitatkozott Scagga kidülledő szemmel.

– Ha igazad van, akkor nagyon okosnak fogsz tűnni, én pedig ostobának – mondta Seft. – Azt nagyon fogod élvezni.

– Nem, nem, nem! Ezt abba kell hagynotok! Nézzétek, mennyi pásztor vesztegeti itt az idejét! És a házak alapján sokan közülük itt is laknak! Egyikük sem foglalkozik olyasmivel, amiből a többi pásztornak előnye származna.

– Éppen ettől féltünk – szólalt meg Jara is. – Ez az egész kikerült az irányításunk alól. Sokkal több ember fog kelleni a kő mozgatásához. Egész tömeg fog idegyűlni, hogy segítsen nektek egy lehetetlen feladatban. Közben odahaza elhanyagolják a valóban hasznos munkájukat. A bölcsek ehhez nem járultak hozzá.

„Tehát ez lesz a támadási irány – gondolta Joia. – Azt fogják mondani, hogy túlléptük a bölcsektől kapott engedély határait.”

– Nem lesznek sokáig távol a munkájuktól – mondta.

– Pontosan meddig? – kérdezte követelőzően Jara.

Joia úgy döntött, kockáztat.

– Négy napig. Egy nap idejönni, egy nap feltenni a követ a szánra, és két nap elhúzni a szánt a Szentélyhez.

– Ez lehetetlen! – csattant fel Scagga. – Ha egyáltalán meg tudjátok mozdítani, egy nap hússzor is el fog akadni. Az embereitek fele megunja és hazamegy. Ti viszont akkor is folytatjátok, makacsul, nap nap után. Teljes katasztrófa lesz.

Seft letette a kőkalapácsát, és szembefordult Scaggával.

– Szerinted én nem gondoltam minderre? Te csak most jöttél, és felsoroltál egy-két aggályt. Én több mint egy éve gondolkodom ezen, és értem a dolgomat, ezért sokkal több problémát vettem számításba annál a néhánynál, amit te most előrántottál valahonnan. És én megoldást keresek rájuk, egyikre a másik után, ahelyett hogy csak siránkoznék és azt hangoztatnám, mekkora képtelenség az egész vállalkozás.

Joia le volt nyűgözve. Seft csak nagyon ritkán vett részt vitákban. Igazából mindent megtett azért, hogy elkerülje a konfliktusokat, talán kegyetlen gyermekkorának köszönhetően. Érdekes volt látni, milyen lehengerlő tud lenni, amikor úgy dönt, nem hagyja magát.

Erre nem volt válasza sem Scaggának, sem Jarának. A férfi rövid hallgatás után csak annyit mondott visszafojtott indulattal: – Majd meglátjuk! – Azzal sarkon fordult, és elindult vissza, amerről jött. Jara tétovázott – talán arra gondolt, hol tölthetné az éjszakát –, majd követte a bátyját.

Joia addig nem szólalt meg, amíg hallótávolságon kívül nem értek.

– Köszönöm, hogy mellém álltál.

Seft vállat vont.

– Ez természetes.

– Tényleg menni fog négy nap alatt? Mit gondolsz?

– Hát, ha már ezt mondtad, akkor meg kell oldanunk.

*

Joia nem sokkal Scagga és Jara után visszatért Folyóvölgybe – gyanította, hogy a férfi azonnal összehívja a bölcsek gyűlését, és ott akart lenni, hogy megvédje magát.

Keff látható ingerültséggel nyitotta meg a gyűlést.

– Már beleegyeztünk, hogy Joia és Seft felállítsanak egy követ a Szentélyben, az újjáépítés részeként – mondta. – Úgy vélem, nagyon komoly előkészítő munkát végeztek. Scagga, te azonban most azt kéred, hogy azonnal gondoljuk át a döntésünket. Ez nem igazán tűnik tisztességesnek, amikor a munka felén már túl vannak. De azért meghallgatjuk az érveidet.

„Akár azt is mondhatta volna: ajánlom, hogy erősek legyenek” – gondolta Joia.

Scagga helyett Jara válaszolt.

– Te nem láttad a követ, Keff. Mi igen. Azt elvonszolni a Szentélyhez valószínűleg lehetetlen, de heteket fognak eltölteni a próbálkozással, ami azt jelenti, hogy a pásztorok közössége elveszíti a legfiatalabb és legerősebb tagjait a nyár jó részére.

– Ha mondhatnék valamit… – szólalt meg Kae.

– Kérlek – biccentett Keff.

– Joia a nyárközepi szertartáson önkénteseket fog toborozni.

– Igen, erről tudok – bólintott Keff.

– Azok nem mind pásztorok lesznek, hanem földművesek, kovakőbányászok és a Nagy Síkság határain kívülről érkező emberek is. Az önkénteseknek valószínűleg nem több mint a fele lesz pásztor.

– Ez csak találgatás – mondta Jara.

– Csak annyit mondtam, hogy valószínűleg.

Scagga megunta, hogy a húga érvel helyette.

– Nem vállalhatjuk a kockázatot! – fakadt ki. – Még az aszályból sem álltunk talpra!

– Te azt feltételezed, hogy az önkéntesekre hosszú ideig lesz szükség – vitatkozott Joia. – Nem ez a helyzet.

– Tessék, egy újabb álomkép! – legyintett dühösen Scagga.

– Ezt honnan tudod, Joia? – kérdezte Keff.

– Seft épített egy szánt, amire fel lehet tenni a követ, és így sokkal gyorsabbá válik az út. Én láttam, Scagga viszont nem, mert nem maradt elég ideig a Kővölgyben ahhoz, hogy mindent megértsen. Beszéltem Sefttel az időtartamról, és ő is megerősítette a négynapos becslésemet.

Scagga láthatóan ingerült volt. Nem tudta becsmérelni a szánt, mert nem látta. Nem tudott mit mondani.

– Akkor hát megegyezhetünk abban, hogy Joia folytathatja a munkát – döntött Keff.

– Köszönöm – sóhajtotta megkönnyebbülten Joia.

24

A következő évben, a nyárközepi szertartást megelőző napokban Joia szorongva figyelte a korai érkezőket. Ő és Seft egyetértettek abban, hogy a kő mozgatásához szükséges önkéntesek száma minimum kétszáz fő. Szakított rá időt, hogy megtanítsa Seftnek a papnők számolási rendszerét, amit a férfi gyorsan meg is értett.

– Az a legkevesebb – mondta. – De nem bánnám, ha valamivel többen volnának. – Természetesen az öregeket és a nagyon fiatalokat nem számolva, csak az erős felnőtteket. Ahogy sorban érkeztek az emberek, egyesével, kettesével és családosan, Seft és Joia folyamatosan amiatt aggódtak, hogy vajon elég nagy lesz-e a látogatottság.

Seft megépítette az utat, ami önmagában is figyelemre méltó teljesítmény volt. Nagy része földből és ágakból állt, de a legmeredekebb szakaszoknál beágyazott rönköket használt, ami majd megkönnyíti és meggyorsítja az önkéntesek munkáját.

Chack és Melly megszervezték kétszáz ember etetését négy napon át. Az aszály véget ért, a pásztorok hozzányúlhattak a tartalékaikhoz. A Kővölgybe és a tervezett közbülső megállóhelyekhez birkákat és szarvasmarhákat tereltek, és korai vadgyümölcsökből és zöldségekből álló csomagokat helyeztek el. A Chack-és Melly-klán tagjai már rögtön a szertartás után elindultak, hogy az önkéntesek előtt járjanak.

Joia közvetlenül a pirkadati ceremónia után akart szólni az emberekhez, de neki és az önkénteseknek csak másnap reggel kellett útra kelniük. Seftet ez aggasztotta.

– Azon gondolkodom, hogy jobb lenne a ceremónia után azonnal elindulni, amikor még mindenki fel van ajzva. A nap további részében és az éjszaka folyamán könnyen eltűnhet a lelkesedés.

Joia a fejét rázta.

– Nem akarom, hogy bármiről le kelljen mondaniuk. Kereskedni szeretnének, azután pedig ott a lakoma, a történetmondók és az ünnepség. A következő nap egészen más lesz. Örömmel fogadnak majd bármilyen indokot az alkalom meghosszabbítására. Legalábbis én ebben reménykedem.

Seft bólintott.

– Igazából semmiben sem vagyunk biztosak, jól látom?

Ez volt az igazság.

Elküldte a papnőket, hogy vegyüljenek el a látogatók között, és mondják el nekik, hogy holnap, a ceremónia után nagy bejelentésre kerül sor.

– Ne áruljátok el, mi lesz az. Mondjátok, hogy nem tudjátok, de ti is nagyon izgatottak vagytok. – Azt akarta, hogy mindenki kíváncsi és várakozással teli legyen.

A ceremónia előtti napon nagy számban érkeztek az emberek, ami valamelyest megnyugtatta Joiát. A rivális földművesünnepség hatása kezdett elkopni, és mindenki tudni akarta, mi készül a Szentélynél. Az emberek tehát jöttek, és most már csak rajta múlt, hogy elnyerje a támogatásukat.

Anyja, Ani is izgatott volt a magas látogatottság láttán.

– Kíváncsiak – mondta. – Tudják, hogy valami nagy dolog fog történni, és alig várják, hogy megtudják, mi az.

Joia egyetértett. A Nagy Síkság népei mindig sokkal többet vándoroltak a szükségesnél, mert tudni akarták, mit tesznek és gondolnak mások.

Napnyugta felé belefutott Duffba, a földművesbe. A fiatalember jól festett. Göndör haja megnőtt, ami kifejezetten jól állt neki. A földműves nők továbbra sem látogatták a szertartásokat, ezért Joia őt kérdezte meg Piáról és a gyermekéről.

– Csodálatosan vannak – jött a válasz.

Joia örült, hogy Duff ilyen lelkesen beszél a mostohafiáról.

– Hadd kérdezzek valamit – nézett rá Duff. – Miért mondja Troon nekünk, földműveseknek, hogy ne hagyjuk magunkat tévútra vezetni általatok?

Joiát azonnal elfogta az aggodalom.

– Mit mondott pontosan?

– Valamit egy óriási kőről. Beszélt Scaggával.

Tehát Scagga megpróbálta elbátortalanítani az önkénteseket, még mielőtt felkérték volna őket. Ravasz.

– Holnap reggel bejelentést teszek – mondta Joia. – Akkor mindent megtudsz.

Duff elvigyorodott.

– Alig várom.

Joia azon töprengett, vajon mekkora hatása lehet Scagga mesterkedéseinek. Úgy gondolta, nem túl nagy. Troon hírhedt ünneprontó volt. A Duffhoz hasonló fiatal földművesek talán még vonzódtak is minden olyan dologhoz, amit a zsarnok megtiltott.

Otthagyta Duffot, és visszatért a papnők szállására. Az előző főpapnők saját házban laktak, időnként a szeretőjükkel. Joiának sosem volt szeretője, és szívesebben aludt a közösségi épületben, a többi papnő között. Megnyugtatónak találta, hogy elalvás közben az ő lélegzésüket és neszezésüket hallja.

– Nem azért lettem papnő, hogy egyedül legyek – szokta mondogatni.

Az éjszaka meleg volt, a legtöbben meztelenül aludtak. Joia Sary, a második főpapnő mellé feküdt le, és egy darabig beszélgettek a látogatók számáról. Kevesebben voltak, mint a Szentély fénykorában, de jóval többen, mint a legutóbbi tavaszi szertartáson. Minden azon fog múlni, hogyan reagálnak Joia felhívására.

– Holnapig már nem tehetek semmit – mondta, és nem sokkal később már aludt is.

Mint mindig, napkelte előtt ébredt. Felöltötte bokáig érő bőrtunikáját, és sorban mindenkit felébresztett. Azután átment az étkezőbe, ivott egy kis vizet, és evett egy szelet hideg ürühúst.

A Szentély körében, a holdfényben már gyülekeztek a látogatók a ceremóniára. Sokan felálltak a földsáncra, hogy jobban lássanak. A kör nem telt meg teljesen, mint régen, de Joia becslése szerint lehettek vagy hatszázan. Ha csak minden harmadik jelentkezik önkéntesnek, az már elegendő lesz.

Tudta, mit fog mondani nekik, bár nem szó szerint. Sokat gyakorolta a beszédet, de minden alkalommal egy kicsit másként alakult. Ha megpróbálta pontosan ugyanúgy elmondani, azon kapta magát, hogy elbizonytalanodik és gépiessé válik. Természetesnek kellett lennie, még ha ezt kockázatosabbnak érezte is.

Kézbe vett egy nehéz kerámiakorongot, amely a rituálé részét képezte. A korong felületébe cikcakkos vonalat véstek. Azután párosával sorba állította a papnőket, és felkészültek a rituálé megkezdésére. Ő és Sary álltak legelöl. Sary okos és közkedvelt papnő volt, Joia úgy gondolta, egy nap akár még főpapnő is lehet belőle.

Az éneknek és a táncnak ma tökéletesnek kellett lennie. Joia le akarta nyűgözni az embereket, mielőtt arra kéri őket, hogy megtegyenek egy addig példa nélkül álló dolgot. „Eleget gyakoroltunk – gondolta –, lélegzetelállító lesz.”

A fekete égbolt keleti részén keskeny, szürkés sáv jelent meg. A tömeg elcsendesedett. Joia belekezdett a kántálásba, és elindult előre. Hátrapillantva látta, hogy a papnők mind együtt mozdulnak, jó ütemben. Erős kezdés.

Beléptek a körbe, ahol Joia óvatosan a bal oldali első oszlop tövébe helyezte az agyagkorongot, jelezve, hogy ma van az új év első hetének első napja. Holnap újabb korongot tesznek az első tetejére. A papnőknek összesen tizenkét korongjuk volt, mindegyik másfajta szimbólummal, és amikor az összeset felhasználták, továbbléptek a következő oszlophoz, a következő héthez.

Az utolsó hét végén, amikor már majdnem egy teljes év eltelt, a rituálé továbblépett a központi ovális részhez, és öt különböző korongot – naponta egyet – tettek a páros oszlopok elé. Az évnek háromszázhatvanöt napja volt, ez a szám alkotta a papnők tudásának alapját. Joia ezt már olyan régóta tudta, hogy nehezére esett elképzelni, hogy nem képesek elszámolni idáig az átlagos emberek. Azt is tudta, hogy minden negyedik évben van egy további nap, és arra is létezett egy különleges ceremónia.

Miután elhelyezte a korongot, Joia a csoport élén táncolva megkerülte a teljes fakört, és olyan dalt énekelt, amellyel megszámolta az oszlopokat, miközben az égen szétterjedt a hajnali fény.

A papnők végül, továbbra is párokat alkotva, kelet felé fordulva letérdeltek a földre. Énekelve figyelték, ahogy a keleti égbolt szürkéről lassan halványsárgára, majd vörösre színeződik. Aztán a horizont fölött megjelent a ragyogó, aranyszínű korong. Akik a megfelelő helyen álltak, azok pontosan két oszlop között látták, mintha egy ajtón át nézték volna. A dal erőteljesebbé vált, majd a csúcspontot elérve pontosan akkor hallgatott el, amikor a napkorong alsó széle elszakadt a földtől.

A drámai csend pillanata után a tömeg felmorajlott, az emberek örömmel üdvözölték, hogy a Napisten újra betartotta ígéretét.

Joiának most gyorsnak kellett lennie. Saryval a nyomában átsietett a fakör közepén. Amikor odaértek az átmenetet jelképező oszlopokhoz, a bejárattól legtávolabb lévő ponthoz, Sary összekulcsolta a kezét, Joia pedig belelépett, és a második főpapnő segítségével felkapaszkodott a keresztgerendára, ahol felállt.

Ilyen korábban még soha nem történt, az emberek meglepetten bámultak. Néhányan már elindultak kifelé, de most ők is megfordultak, hogy lássák, mi történik. És Joia beszélni kezdett.

– Pásztorok, földművesek, bányászok, látogatók, híreim vannak számotokra! – Már megtanult erős hangon beszélni, a normál hangjánál hangosabban és mélyebben, így mindannyian jól hallották őt. – Megtaláltam… – rövid hatásszünetet tartott – …a világ legnagyobb kövét!

Az arckifejezésük azt mondta: Ez igaz? Mindenesetre érdekes, akár igaz, akár nem.

– Ezért holnap útnak indulok, és azt szeretném, ha velem jönnétek.

Legnagyobb csalódottságára többen elfordultak, hogy távozzanak. Az a veszély fenyegetett, hogy elveszíti őket. Az utolsó mondat nem volt igazán lelkesítő.

Újra próbálkozott.

– Együtt indulunk szent utazásra, hogy megnézzük az óriási követ!

Ez már jobb volt. Érdeklődő mormolás hallatszott.

– Innen egynapi járóföldre van, az Északi Dombok között, és én holnap odamegyek. Aki erős és egészséges, az velem tart! Mert nem csupán megnézni megyünk a követ. Tudjátok, mit fogunk még tenni? A világ legnagyobb kövével? Elhozzuk ide!

Egyből lázas csevegés kezdődött. Most már felkeltette az érdeklődésüket. Élvezte a hatalmat, amivel fogva tartotta a figyelmüket.

– Szent küldetésre indulunk, hogy a Napisten kedvében járjunk. Köteleket kötünk a világ legnagyobb kövére, és elhozzuk haza, a Szentélybe!

Érezte, hogy egyre izgatottabbak.

– Nehéz munka lesz. Csak egészséges és erős emberek jelentkezzenek. Senki, aki lusta. Senki, aki szeret a napsütésben szunyókálni. Senki, aki könnyen feladja. Csak lelkes és kalandvágyó emberek kellenek!

Máris jelentkeztek néhányan.

– Velem tartotok?

Üdvrivalgás harsant fel.

– A mai napon kereskedjetek. Lakomázzatok velünk, hallgassátok meg a történetmondókat. Tegyétek, amihez csak kedvetek van. És ha bátrak és erősek vagytok, gyertek vissza ide, a Szentélyhez holnap hajnalban. Eljöttök?

Igenlő hangorkán válaszolt.

– Ne késsetek! Napkeltekor indulunk! – Lemászott a keresztgerendáról. – Mit gondolsz? – kérdezte Saryt.

– Imádnak téged! – felelte kipirult arccal a második főpapnő.

– De vajon holnap is imádni fognak?

– Ó, igen – felelte Sary olyan hangsúllyal, mintha éppen fogadalmat tenne.

– Remélem, igazad van.

*

A Szentély mellett a kereskedés elindulását felügyelő Anihoz Scagga lépett oda. A férfi arca vörös volt, a szemei kidülledtek. Olyan ideges volt, hogy csak úgy fröcsögött a nyál a szájából beszéd közben.

– Szerinted hány önkéntes megy Joiával az Északi Dombokhoz? – kérdezte dühösen.

A közelben néhányan odanéztek, nem tudták, mi történt.

Ani halkan válaszolt.

– Scagga, nem beszélhetsz velem így. Sem te, sem más nem tud megfélemlíteni, vagy arra kényszeríteni, hogy válaszoljak. Hová tetted a jó modorod? Beszélj hozzám udvariasan, különben egyáltalán nem állok szóba veled.

– Én csak azt…

– Mit szoktál mondani normális esetben, amikor találkozol valakivel?

– A Napisten mosolyogjon rád – sziszegte Scagga látható türelmetlenséggel és ingerültséggel.

– És rád is, Scagga. Most pedig mondd el higgadtan, mi foglalkoztat.

– Az a rengeteg ember, akiket Joia elvisz az őrült küldetésére!

– Ha ez a dolog a bölcsekre tartozik, akkor nem csak ketten kellene itt lennünk. – Ani nem hagyhatta, hogy Scagga egyesével cserkésszen be mindenkit. – Vagy legalább Keffnek szóljunk. – Keff nem messze beszélgetett egy nyílvesszőkészítővel. Ani felfigyelt rá, hogy a férfi hasa ismét domború lett, ami a kedvezőbb időjárásnak volt köszönhető. Elkapta a pillantását, és odaintette.

– Mi történt? – érdeklődött Keff.

– Amikor a bölcsekkel Joia tervéről tanácskoztunk, mit is mondtál, hány önkéntest vihet magával az Északi Dombokhoz? – támadta le Scagga.

– Nem hiszem, hogy volt konkrét elképzelésem. Miért kérded?

– Ugyan, biztosan gondoltál valamire. – Scagga felmutatta mindkét kezét, rámutatott mindkét lábára, és újra felemelte a kezeit. – Ennyire?

– Többre.

– Kétszer ennyire?

– Talán.

– Háromszor?

– Legfeljebb.

– És miután láttad, hogyan reagáltak a beszédére ma reggel, szerinted hány éljenző fiatalt fog elcsábítani a munkájától?

– Nem tudom – felelte Keff. – De te sem.

– Pontosan! – harsogta diadalmasan Scagga. – Nem tudjuk. Ezért gondolom, hogy korlátot kellene szabni neki. Különben kikerül a dolog az irányításunk alól.

– Ebben van valami – tűnődött Keff.

Ani gyomra görcsbe rándult. Joia nagyon dühös lesz. És ki tudná megmondani, hány ember kell egy óriási kő megmozgatásához?

– Milyen korlátra gondolsz? – kérdezte.

Scagga ismét felmutatta mindkét kezét, mindkét lábát, majd újra a kezeit, és azt mondta: – Keff ennek a háromszorosát képzelte el, úgyhogy legyen ez a korlát.

– Rendben van – bólintott vonakodva Ani.

– Rád hagyom, hogy közöld Joiával – mondta Scagga.

– Nem, nem hagyod – jelentette ki határozottan a nő. – A te ötleted, te mondod el neki.

Scagga úgy tett, mintha nem érdekelné a dolog.

– Legyen hát, majd én elmondom.

*

Joia néhány nappal korábban szerzett egy méretes disznót, levágta és lesózta, látszólag a papnők számára. A só nagy kincsnek számított, csak kis adagokban lehetett hozzájutni a tengerparton élőktől, akik hatalmas edényekben tengervizet forraltak, amíg az összes víz el nem párolgott, és csak a só maradt. A sózott disznóhús valóságos csemege volt. Joia minden meggyőző erejét latba vetette, hogy hozzájusson.

Chack, Melly és a családjaik teljes erővel készültek a lakomára – a vékony Chack hatalmas húsokat cipelt, a kövér Melly pedig csalán-és gyermekláncfűleveleket főzött vadfokhagymával –, és mivel Joiának az ő jóindulatukra volt szüksége az önkéntesek etetéséhez a küldetés során, nem akarta megzavarni őket az év legelfoglaltabb napján. Így a házak mögött felépített egy saját sütőállványt. A nap végén ő és Sary nekiláttak a disznó elkészítésének. A bőrös hús egész éjjel, lassan fog sülni, a forgatásról a növendékek gondoskodnak. A tűz majd távol tartja a baglyokat és más élőlényeket, amelyek a húsra pályáznának.

Joia éppen csak megrakta a tüzet, amikor megérkezett Scagga.

Arra számított, hogy tudni akarja majd, honnan szerzett egy egész sózott disznót, de a férfi annyira a mondandójára koncentrált, hogy észre sem vette, mit süt. Önelégült kifejezés ült az arcán, mintha épp most bizonyított volna valamit.

– Korlátozva lettél – közölte.

– Mi van már megint, Scagga? – kérdezte Joia fáradt beletörődéssel.

– A bölcsek nem adtak neked engedélyt arra, hogy korlátlan számú önkéntest vonj el a munkájától.

– Amennyire tudom, a bölcsek soha nem határoztak meg pontos számot.

„Egyébként sem nagyon tudtak harmincnál tovább számolni” – gondolta, de inkább nem mondta ki.

– Hát most már igen. – A férfi a harminc jelét mutatta, és hozzátette: – Ennyi, háromszor.

„Kilencven – gondolta Joia. – Közel sem elég.”

Tiltakozni akart, de aztán más jutott eszébe. Az ellenállás ideje talán holnap reggel jön el, amikor – ha minden jól megy – a lelkes önkéntesek összegyűlnek. Scagga megpróbálhatja megakadályozni az embereket abban, amit tenni akarnak, de nagyon nehéz dolga lesz. Hogyan fogja eldönteni, melyik száz ember maradjon otthon, és – ami még fontosabb – hogyan fogja érvényesíteni ezt a döntést?

Semmit sem nyert volna vele, ha most tiltakozik. Azonban nem akart túlságosan együttműködőnek sem látszani, mert az gyanússá tette volna.

– Lehet, hogy az nem lesz elég – mondta.

– Erre korábban kellett volna gondolnod.

– Azt mondod, a bölcsek jóváhagyták?

– Igen.

– Az anyám is?

– Igen.

„Bizonyára nem szívesen” – gondolta Joia.

– Beszélek vele.

– Nem fogja meggondolni magát. Keff engem támogatott vele szemben.

– Majd meglátjuk. – Joia sarkon fordult, és besietett az étkezőbe.

Remélte, hogy sikerült félrevezetnie. Scagga most újabb vitára számított a bölcsek között. Nem lesz felkészülve a holnap reggeli tömeges ellenállásra.

Miután kijelölt két növendéket a disznó felügyeletére, Joia Seft keresésére indult, hogy elmondja neki, mi történt. A falu mellett, a folyóparti ösvényen talált rá. Az utat, amit épített, feldúlták. Seft felemelt néhány szétszórt ágat, és visszatette őket a helyükre.

– Nem szándékos pusztítás volt – mondta. – Egyszerűen csak túl sokan mentek végig rajta.

– Mit tehetünk? – kérdezte Joia.

Seft megvakarta sötét szakállát.

– Folyamatosan karban kell tartanunk. Északabbra már nem lesz probléma, ott kevesebben járnak. Amikor mozgatjuk a követ, egy csapat előremegy elvégezni az utolsó javításokat.

– Megoldhatónak tűnik. Scagga utolsó dobásával kapcsolatosan már nem vagyok ennyire bizakodó.

– Mit művelt?

– Meggyőzte a bölcseket, hogy korlátozzák a magunkkal vihető önkéntesek számát. – Seftet már megtanította a papnők számolására, így beszélhetett neki nagy számokról. – Utasítottak, hogy ne vigyünk kilencven embernél többet. Mi úgy számoltuk, kétszer ennyire lesz szükségünk.

– Meg tudjuk győzni őket?

– Én inkább azt mondom, egyszerűen hagyjuk őket figyelmen kívül.

Seft a homlokát ráncolta.

– Ezt hogy érted?

– Ne mondjunk semmit, és hagyjuk, hadd próbálják meg érvényesíteni a parancsukat holnap, amikor majd több száz lelkes önkéntes akar elindulni a kalandra.

Seft vigyorogva bólintott.

– Remek ötlet!

25

Joia szokás szerint korán ébredt. Az első gondolata az volt, hogy ez az első nap a négyből, ami alatt el kell juttatnia az óriási követ a Szentélyhez. Mert ezt a felelőtlen ígéretet tette.

Odament a tűzgödörhöz, és eloltotta a tüzet a disznó alatt. Melly azt mondta neki, hogy a sütést érdemes befejezni jóval a hús fogyasztása előtt.

Utána felébresztette a papnőket, akik öltözködés közben izgatottan csevegtek. A mai lesz az ő nagy napjuk.

Hajnalodott, és miközben az ezüstös fény megérintette a Szentélyt, elkezdtek megérkezni az első önkéntesek. Joia minden barátja eljött, aminek nagyon örült. Látta az ördögfióka Veet, unokatestvérét és gyermekkori pajtását; Vee kedves fivérét, Casst, aki egyszer megcsókolta őt, különösebb hatás nélkül; Bolit, az egyik sebesfutárt; és a barátságos Mokét. Eljött Zad is magabiztos vigyorával, hozta magával sötét szemű asszonyát, Biddyt és lányukat, Dinit is. A földművesek közül is többen megjelentek, köztük Duff.

Megérkezett két papnő szeletelt disznóhússal teli kosarakkal, az önkéntesek odasereglettek köréjük.

– Mindenkinek egy szelet! – hallotta Joia Sary hangját. – Csak egyet! Hagyjatok a többieknek is!

Újabb önkéntesek érkeztek, és Joia kezdte elhinni, hogy összejön a szükséges kétszáz. Ünnepi hangulat uralkodott, a lányok és a fiúk évődtek egymással. Ani is eljött sok szerencsét kívánni a lányának. Scagga a földsáncon kívül sertepertélt, arcán a szokásos helytelenítő kifejezéssel. Vajon miben sántikálhat?

Amikor a horizont felett sárgára színeződött az ég, Joia intésére a papnők énekelni kezdték a napkelte dalát. Körülnézett, biztos volt benne, hogy legalább kétszáz önkéntes gyűlt össze. Mind a napkeltét figyelték, és éljeneztek, amikor a korong teljesen láthatóvá vált.

– Itt az idő! – kiáltotta Joia. – Indulunk!

Ez volt az a pillanat, amikor Scagga megpróbálta megállítani őket.

Joia és Seft haladtak a menet élén.

Scagga odakint várta őket.

– Ez túl sok ember! – harsogta.

Joia meg sem állt, úgy válaszolt:

– Nem, pontosan annyian vagyunk, amennyit a tanács engedélyezett – hazudta.

A férfi hátrafelé lépkedett Joia előtt, arcát eltorzította a tehetetlen düh. A főpapnő tisztában volt vele, hogy úgysem tudja megszámolni őket. A mozgó tömeget egyébként is nehéz lett volna, ráadásul a legtöbb pásztorhoz hasonlóan nem ismerte a nagy számokat.

Joia eltökélten menetelt tovább.

Scagga most az önkénteseknek kiabált, azt mondta nekik, nem mehetnek, mert a bölcsek megtiltották. Ügyet sem vetettek rá, tovább beszélgettek egymással, nevettek és tréfálkoztak. Scagga megállt az egyik fiatal férfi előtt, mire arrébb lökték. Joia szorongva nézte a jelenetet, félt, hogy verekedés törhet ki.

Ám egy női önkéntes gyorsan közbeavatkozott.

– Hogy merészeled megmondani nekünk, mit tegyünk? – hordta le Scaggát. Joia felismerte a szőke, göndör hajat és a széles mosolyt: Dee volt az, a kővölgyi juhász gyönyörű lánya. Úgy meglepődött, hogy elbotlott, és kis híján felbukott.

Amikor visszanyerte az egyensúlyát, Dee hangját hallotta: – El az utunkból, mielőtt valaki felkap és odébb hajít! – Az emberek nevettek körülötte. A kigúnyolt és megfenyegetett Scagga elvörösödve sarkon fordult és távozott.

Joia azt vette észre, hogy ok nélkül zihál. Próbálta lelassítani a légzését, majd odafordult Deehez.

– Szép volt – nyögte ki.

– El kellett őt hallgattatni.

– Igen, és… khm, ezt nagyon hatékonyan tetted. Köszönöm.

Dee elmosolyodott széles ajkával, és olyan volt, mintha kisütött volna a nap.

Joia véget vetett a társalgásnak, mielőtt kellemetlen helyzetbe hozta volna magát, de gyaloglás közben folyamatosan tudatában volt a mögötte lépdelő Dee jelenlétének. Szeretett volna többet is beszélgetni vele. Azon gondolkodott, hogyan tudná jobban megismerni. Aztán feltette magának a kérdést, hogy miért gondolkodik így. Korábban még sosem történt hasonló.

Végigkövették az utat Folyóvölgyig. Joia hátranézve látta, hogy Sary és Tem zárják a menetet, ahogy arra megkérte őket. Ők bátorították a lemaradozókat.

Ahogy áthaladtak a falun, az emberek előjöttek a házaikból, és éljenezve ünnepelték őket.

Elérték a folyót, és északnak fordultak. Seft útját most jobb állapotban találták, de nem volt kétséges, hogy a kétszáz ember után megint helyre kell majd állítani. Ezzel nem lehetett mit tenni.

Néhány fiatal férfi énekelni kezdett. Valódi menetdal volt bal-jobb, bal-jobb ütemre. Az emberek a hosszú meneteléseknél általában énekeltek, hogy jobban tudják tartani a tempót. Hamarosan mindenki csatlakozott hozzájuk. Újra és újra elénekelték a dalt, amíg bele nem fáradtak.

A nap magasabbra emelkedett az égen, a menetelők kezdtek kimelegedni. Az emberek egyre gyakrabban álltak meg inni a folyóból.

Az önkéntesek egy idő után rázendítettek egy mindenki által ismert pajzán nótára:

Volt egy legény: lányt szeretett, Ám hiába csapta a szelet,

Anyját kérdte: – Mitévő legyek?

– Gyűrűt neki, s mikor adod,

Mutasd neki férfitagod,

Higgy nekem: legott érted remeg.

Így a lánynak gyűrűt adott,

mutatott szép férfitagot,

Erre a lány: – Hát ezzel mit tegyek?

Sok versszaka volt, az udvarlás mindegyikben valami képtelen akadályba ütközött, és mindegyiket harsány kacagás kísérte. Az önkéntesek a menetelést az ünnepség kiterjesztésének tekintették, ahogy azt Joia remélte. Egy újabb indok arra, hogy bolondozhassanak és jól érezzék magukat.

Duff lépett oda mellé.

– Szeretnék mondani valamit.

– Hallgatlak. – Joia kedvelte Duffot.

– Nem árt, ha tudod, hogy Troon Kopói közül is csatlakozott hozzánk néhány. Valószínűleg te is hallottad, hogy a fia, Stam meghalt, de a legjobb barátja, Narod itt van egy kisebb csapattal.

Joia a homlokát ráncolta.

– Köszönöm, hogy szóltál. Vajon mit akarhatnak?

– Troon talán azért küldte őket, hogy kiderítsék, mit művelünk.

– Lehet. De sokkal valószínűbb, hogy akadályozni akarják a vállalkozásunkat.

– Nem tudom, hogyan lennének rá képesek.

– Lehet, hogy Troon kiötölt valamit.

Ezen töprengett, amíg el nem értek a népes Folyóháthoz. Dél felé járt az idő, és Seft itt jelölte ki a pihenőhelyet, mert volt egy nagyobb legelő a folyó mellett. A menetelők egy része ledobta a tunikáját, és beugrott a folyóba, hogy lehűtse magát.

A helyieket érdekelte és szórakoztatta a vidám jövevények inváziója, néhányan harapnivalóval és mézes frissítő itallal kínálták meg őket.

Dee leült Joia mellé. A főpapnő ezúttal nem lepődött meg, és sikerült megőriznie a nyugalmát.

– Azért jöttem a szertartásra, hogy kereskedjek néhány fiatal ürüvel.

Joia tudta, hogy az ürük egyéves birkák.

– Mit kaptál értük?

– Kovakövet. A bátyám hazaviszi nekem.

– A juhászok használnak különleges szerszámokat?

– Nagyon éles késekre van szükségünk, hogy a gyapjút a bőrhöz egészen közel tudjuk levágni.

– Mire használjátok a gyapjút?

– Bőrpárnákba tömjük. Sokkal puhább a szalmánál.

Joia végignézett a sokaságon.

– Tartottam tőle, hogy sokan lemorzsolódnak útközben, elfáradnak vagy megunják a gyaloglást, és néhányan talán valóban feladták, de nem látok jelentős létszámcsökkenést. Lehet, hogy kibírják a végéig. Megkönnyebbültem.

– A tegnapi pirkadati szertartás gyönyörű volt. Évek óta nem láttam, és most sokkal szervezettebbnek tűnt.

Joia elmosolyodott.

– Sokat dolgoztam rajta.

– Azt hallottam, hogy amikor így táncoltok, az oszlopokat számoljátok, és ez valamilyen módon lehetővé teszi számotokra, hogy tudjátok, az év melyik napja van. Ez igaz?

– Igen, igaz.

– El sem tudom képzelni, hogyan működik. Elmondhatod?

– Igen, bár nem rövid. Ha lesz időnk, örömmel elmagyarázom. Most viszont rá kell vennem az embereket a továbbindulásra.

– Ó, hát persze.

Joia körbejárt, és megkérte az önkénteseket, hogy jöjjenek ki a vízből, és öltözzenek fel. Lassan ugyan, de engedelmeskedtek, és hamarosan már újra úton voltak. Sary és Tem hátramaradtak, hogy összegyűjtsék a lassabbakat.

Tehát Deet érdekelték az év napjai. Joia szerencsésnek érezte magát. A nő, akinek a jelenlétében gyorsabban vert a szíve, tanulni akart. Így könnyebb lesz jobban megismerni őt. „De miért akarom őt jobban megismerni? Nem is tudom, olyan embernek tűnik, akiből jó barát válhat.”

Folyóhát után elérték a Nagy Síkságot, és eltávolodtak a folyótól. Egyetlen szarvasmarhát sem láttak. Joiának eszébe jutott, mit mondott Seft: a pásztorok nyáron néha ideterelték az állatokat, de idén ezt még nem tették meg.

A délután közepén nekivágtak az Északi Dombok emelkedőinek, a gyaloglás egyre nehezebbé vált. A talaj itt egyenetlen volt, egymást követték a kaptatók és a lejtők. Seft itt még sértetlen útvonalát követték, és nem kerülte el a figyelmüket, hogy az ösvény ravaszul elkerüli a legmeredekebb részeket.

Joia úgy érezte, ettől a ponttól már nem fognak embereket veszíteni. Az út több mint felét megtették.

Engedélyezett magának egy kis diadalmas örömöt. Sikerült meggyőznie az önkénteseket, és elhozta őket ilyen messzire. Eddig a pillanatig elhinni sem merte, hogy sikerrel járhat. Mégis itt voltak.

Csak egyetlen falu mellett haladtak el, az egyik domb tetején tucatnyi ház állt. A lakók onnan jól láthatták a domboldalban legelő birkáikat. Kétszáz ember akkor is nagy zajt csapott, ha nem énekeltek, a helyiek kijöttek a házaikból megbámulni őket. Az önkéntesek közül néhányan integettek nekik, a juhászok visszaintettek. Joia megkérdezte Sefttől a hely nevét, de a férfi azt felelte, nem hiszi, hogy van neki.

A délutánból alkony lett. A menetelők elfáradtak, mire beértek a völgybe. A domboldalak zöldelltek, a magas fák levelekbe burkolóztak. Merész mókusok surrantak egyik fától a másikig. Méhek szürcsölték a füvet pettyező vadvirágok nektárját. Kellemes látvány volt a szemnek.

Amikor végre megérkeztek a Kővölgyhöz, látták, hogy mindent margaréták borítanak – hosszú szárú, fehér szirmú, aranysárga közepű virágok.

Seft ösvénye egyenesen a kiválasztott kőhöz vezetett – nem ahhoz, amit a legutóbbi alkalommal felemeltek, hiszen az csak közepes méretű volt, hanem a legnagyobbhoz. Volt a környéken több hasonló méretű kő is, és a Szentélynél fontos szempont volt az egyformaság.

Az önkéntesek elámultak, még soha nem láttak ilyen nagy köveket. Izgatott csevegés kezdődött. Cass elkerekedett szemmel járkált közöttük.

– Ez önmagában is egy Szentély!

Joia emelt hangon szólt az egybegyűltekhez:

– Bizonyára azon gondolkodtok, hogyan fogjuk ezt megmozdítani.

Az egyetértés moraja hallatszott, sokan bólintottak.

– Megmutatom. – A kiépített út mellett, a kőtől tízlépésnyire bőrökkel letakart, hatalmas szerkezet állt. Joia biccentett Seftnek, aki néhány ügyeskezűje segítségével elkezdte eltávolítani a bőröket a szánról. Az önkéntesek között hitetlenkedő zsongás kelt. Le voltak nyűgözve, mert még soha nem láttak ilyen nagy ácsolt szerkezetet, de egyben tanácstalanságot is éreztek, mert első pillantásra nem értették, mi lehet a rendeltetése. A zsírral lekent fa csillogott az alkonyi fényben. Joia most is gyönyörűnek találta.

Ismét az önkéntesekhez fordult.

– Valószínűleg érzitek a vacsorátokat. – A sütőállványok felől erős illat áradt. – Csak egyetlen szabály van. Látjátok a völgyben észak–déli irányban futó patakot? A pataktól keletre eszünk és alszunk. A pataktól nyugatra végezzük a dolgunkat. Nincs kivétel! Még ha csak egy gyors éjféli könnyítésről van is szó, át kell kelnetek a patakon! Most pedig pihenjetek. Holnap kemény munka vár ránk.

Seft odaállt mellé, együtt nézték a szánt.

– Annyira kecses – mondta Joia.

– És erős – tette hozzá Seft. – Nagy terhelést kell kibírnia.

– Erősebbnek tűnik, mint egy ház.

Seft nevetett.

– Sokkal erősebb is egy háznál.

– Szerintem őriznünk kellene, különösen éjjel.

– Valóban? Ki rongálná meg?

– Az önkéntesek között van egy Narod nevű földműves kölyök, néhány cimborájával együtt. Közel állt a néhai Stamhez, Troon barbár fiához. Talán csak azért vannak itt, hogy részt vegyenek a küldetésben, de ne kockáztassunk.

– Egyetértek. Fél tucat ember fog a szán mellett aludni.

– Helyes.

Joia otthagyta Seftet, és elment megnézni a szakácsok kis csoportját, akiket Chack lánya, Verila vezetett. Dee segített nekik.

– Javasoltam, hogy terítsenek marhabőröket a földre, ahová a húst tehetik – mondta Joiának.

– Jó ötlet, köszönöm. – Joia nagyra értékelte a kezdeményezőkészséget.

Vett magának a húsból, és keresett egy csendes helyet, ahol leülhetett a fűbe enni. Dee egy idő után csatlakozott hozzá, levette a lábbelijét, és megmasszírozta az ujjait. Joia formásnak találta a lábfejét.

Egyre sötétebb lett az este, az önkéntesek egy része párokat alkotva félrevonult. Az ünnepség láthatóan itt is folytatódott.

– Valamit nem értek – mondta Dee. – Hogyan tudjátok számolni az év napjait, amikor a legnagyobb szám… – Megérintette a feje tetejét, így jelezte a huszonhetet.

– Van egy másik számolási módszerünk. Először is, minden számnak van neve. – Az ujjaival végigfutott az első tíz számon, és sorban ki is mondta a nevüket. Aztán megérintette Dee kislábujját.

– Képzeld el, hogy a lábujjad ugyanazt a számot jelképezi, mint az összes ujjam együtt. Így, ha megérinted a lábujjad, és felemeled az egyik ujjad, megkapjuk a tíz utáni első számot. Eddig érthető?

– Hogyan tudod fejben tartani az összes szám nevét?

– Nem olyan nehéz. A nagyobb számokra nem kell emlékezned. A formula szerint találhatod ki a neveket. Ahogy az is, aki nem tudja a nevedet, hívhat téged Hol unokájának.

Dee gyorsan megértette.

– Ha egy lábujj megegyezik az összes ujjal, van egy másik érték, ami az összes lábujjal egyezik meg?

– Igen! Kitaláltad anélkül, hogy elmondtam volna.

– De ez azt jelenti, hogy folytathatod a számolást egészen… a végtelenségig!

– Pontosan ezt mondták nekem is, amikor tanultam.

– Ezt át kell gondolnom.

– Ugyanezt mondtam!

Néhány pillanatig csendben ültek. Közben leszállt az éj. Dee elfeküdt a fűben, Joia követte a példáját.

Joia lehunyta a szemét, és arra gondolt, mennyire kedveli Deet. Igazán jó barátja lehetne hosszú távon is.

Mint Seft.

26

Joia azzal az érzéssel kelt fel, hogy eddig nem igazán ért el semmit. A kő ugyanott feküdt, ahol mindig is volt a világ kezdete óta. Igaz, létrehozott egy önkéntesekből álló sereget, és elhozta őket a Szentélytől a Kővölgyig, és ez sem volt egyszerű feladat. De az igazán nehéz rész csak ezután következett.

Ma fel kellett állítaniuk a hatalmas követ. Korábban még soha nem tettek hasonlót. A Nagy Síkságon és máshol is előfordultak kőkörök, de egyikben sem volt még feleekkora kő sem. Könnyen lehet, hogy teljesíthetetlen feladatra vállalkoztak.

Ugyanilyen új és nehéz kihívást jelentett a kő rárakása a szánra. És bármit is mondott Seft, nem lehetett tudni, hogy a szán mekkora súlyt bír el. Lehet, hogy a kő egyszerűen összenyomja, tüzelőnek való fát csinál belőle.

További aggodalomra adott okot Narod, illetve a Kopói. Joia gyanította, hogy figyelnek, várják a lehetőséget a küldetés szabotálására, de amíg nem lépnek, nem állíthatta meg őket. A földművesek közösségében a bajkeverőkkel kegyetlenül elbántak, de a pásztorok más szabályok szerint éltek, és Joiának nem állt hatalmában elküldeni Narodékat.

Miközben felkelt és magára öltötte a tunikáját, eszébe jutott, hogy talán még több olyan napja lesz, amikor idegesen ébred, és még sok küzdelem vár rá annak érdekében, hogy végrehajtson valamit, ami korábban senkinek sem sikerült. Egyszerre volt izgatott és csüggedt.

Dee is felkelt, bár még sötét volt. Joia elindult, hogy felügyelje a reggelit, és Dee is vele tartott. Verilával felvagdosták a marhahús maradékát, és szétterítették a bőrökön. Addigra sápadt fény kúszott be a párás völgybe.

Amikor meglátta Dinit, Zad és Biddy lányát, Joia megkérte, hogy ébressze fel a többi gyereket, és menjenek el gyümölcsöt gyűjteni.

Evett egy kis marhahúst, azután elsétált a kőhöz. Seft már ott volt Temmel és a többi ügyeskezűvel együtt, a homlokát ráncolva nézte a követ, és az előttük álló tennivalón gondolkodott. Nem tűntek csüggedtnek. Az ilyen feladatok felélénkítették őket.

Joiát nem tette boldoggá a kihívás. Folyamatosan amiatt aggódott, hogy sikerrel járnak-e. Tudta, hogy Seft sem teljesen biztos a dolgában.

Az önkéntesek gyorsan összegyűltek, néhányan még a marhahúson rágódtak, alig várták, hogy Seft elmondja nekik, hogyan viszik véghez a lehetetlent. Seftről csak úgy sugárzott az önbizalom – amit Joia szerint biztosan nem érzett –, amikor azt mondta: – A következőképpen fogunk hozzá.

Mutogatva magyarázott tovább:

– A kőnek az a vége vastagabb a másiknál, az lesz az alapzat, a keskenyebbik pedig a csúcs. Először is ásunk egy lyukat az alap alá. – Egy agancsból készült csákánnyal megkapargatta a földet ott, ahová a lyukat képzelte. – A lyuk mélysége fél ember magasságú lesz.

„Eddig egyszerű” – gondolta Joia.

Seft szembefordult a kő hosszú oldalával, és széttárta a karját.

– Tehát, amikor megemeljük a kő keskenyebbik végét… – megdöntötte a felsőtestét, így a jobb karja felfelé mutatott, a bal lefelé – …a vastagabbik szépen belebillen a lyukba.

Az önkéntesek bólintottak. Ezt mindenki meg tudta érteni, főleg a látványos mozdulattal együtt.

Joia bizakodóbbá vált Seft terve hallatán, de még inkább meggyőzte a férfi parancsoló jelenléte.

– Akkor lássunk munkához.

„Most dől el” – gondolta Joia.

Tem már előkészítette az agancsból készített csákányokat és a faásókat. Rámutatott két önkéntesre, éppen Zadra és Biddyre. A csákányt odaadta Zadnak, az ásót pedig Biddynek. A férfiak általában jobbak voltak a talaj fellazításában, a nők pedig a föld ellapátolásában – senki sem tudta, miért. Készségesen munkához láttak – Zad a tőle megszokott vigyorral –, és elkezdtek lyukat ásni a kő vastagabbik vége alá.

Seft odalépett a kő másik végéhez.

– A kő részben bele van süppedve a földbe. Ezért meg kell lazítanunk – mondta. – Egy tucatnyi ember közben ennél a végénél dolgozzon.

Tem újabb szerszámokat osztott ki.

– Ássátok körbe, amíg elő nem bukkan a kő alsó pereme. Aztán kaparjátok ki alóla a földet, főként a vékonyabbik végénél, ahol elég helyre lesz szükségünk az emelők beékeléséhez.

Nagy kedvvel láttak munkához. A lelkesedésük Joiára is átragadt. Arra gondolt, ilyen készséges segítőkkel bármire képesek lehetnek.

Bármire, ami emberi erővel végrehajtható.

Jelen pillanatban a legnagyobb feladat a lyuk kiásása volt a vastagabbik vég alatt. Közvetlenül a kő alatt kellett ásni úgy, hogy a kő belógott a lyuk fölé. Tem látta, hogy Zad és Biddy fáradnak, ezért lecserélte őket egy másik párosra. Ők már befejezték a munkát, kitágították a lyukat akkorára, hogy a kő vastag vége beleférjen.

Tem ezután kiválasztott öt erős férfit és egy nőt – egy Bax nevű kovabányászt. Mindegyiküknek adott egy vastag, emberhosszúságú tölgy emelőrudat, majd sorba állította őket a vékonyabbik végnél, és megmondta nekik, hogy a rúd egyik végét tolják be a kő alá, amennyire csak tudják.

Joia rájött, hogy ez lesz az első alkalom, amikor valóban megpróbálnak kiemelni egy követ a helyéről. „Ha ez nem megy – gondolta –, akkor a többi sem fog.”

Tem utasította az önkénteseket, hogy előre és felfelé feszítsenek, amíg a kő keskeny vége el nem emelkedik a földtől.

Megvetették a lábukat, nekifeszültek a rudaknak, és nem történt semmi.

– Erősebben, erősebben! – kiáltotta Joia.

Újra próbálkoztak, nyögtek az erőfeszítéstől. Bax feje teljesen elvörösödött. A kő meg sem moccant.

„Már az elején kudarcot vallottunk” – gondolta Joia.

– Ez nem fog menni – jegyezte meg valaki a tömegből.

„Narod hangja” – gondolta Joia undorral.

Seft azonban nem csüggedt el.

– Csupán több emberre van szükségünk az emeléshez.

Tem kiválasztott még néhány megtermett férfit, és adott nekik rudakat. Kiderült, hogy legfeljebb tizenegyen állhatnak egymás mellett anélkül, hogy akadályoznák a szomszédjukat. Seft úgy döntött, az is segíthet, ha a kő oldalainál is emelőket alkalmaznak. Azok kevésbé lesznek ugyan hatékonyak, de valamennyit segítenek. Tem négy embert helyezett oda.

Joia átvette az emelőket feszítő önkéntesek biztatásának feladatát. Az ilyesmiben jobb volt, mint Seft vagy Tem.

– Felkészülni… feszíts! – kiáltotta.

A kő mintha megmoccant volna.

– Még, még! Képesek vagytok rá, tudom, hogy képesek vagytok!

A kő ujjnyira megemelkedett, a tömeg ujjongott.

– Tovább, tovább!

A kő tenyérnyire felemelkedett. Seft gyorsan betolt egy rönköt a résbe, hogy ne süllyedhessen vissza. Joia visszatartotta a lélegzetét. Félt, hogy a fa elmorzsolódik, de szilárdan tartott, Seft pedig betett mellé még kettőt. A kő súlya alatt belesüllyedtek valamennyire a talajba. Joia rájött, hogy ettől csak még stabilabb lesz.

– Nagyszerű! – kiáltotta diadalmasan. – Most pihenjetek.

Mindenki eldobta a rudat, néhányan kimerülten ültek le.

– Az istenek kegyelmére, ez nehéz volt! – lihegte Bax.

Tem nem vesztegette az időt, kiválasztott még tizenöt embert az erősebbek közül, hogy vegyék fel az emelőrudakat. Amikor készen álltak, Seft is odaállt egy rúddal.

– Felkészülni… feszíts!

A kő megmozdult egy hajszálnyit.

– Még egy kicsit, csak még egy kicsit!

Az emberek elvörösödött arccal nyögtek és szitkozódtak, és a kő felemelkedett annyira, hogy Seft be tudjon rakni még egy rönköt az előző három tetejére, majd még egyet.

Az önkéntesek elengedték az emelőrudakat.

– Én végeztem! – nyögte az egyik segítő.

„Nagyon nehéz munka – gondolta Joia –, de akkor is megcsináljuk.”

Újabb tizenöt ember lépett előre.

A kő teteje hamarosan már alkarnyira eltávolodott a földtől.

– Nézzétek, milyen szépen a haladunk! – lelkesítette a többieket Joia. – Felemelitek a világ legnagyobb kövét! Hősök vagytok!

A kimerült önkéntesek hálásan fogadták a szavait.

A folyamat váltott csapatokkal folytatódott. Seft hamarosan rövid fatönköket tolt a résbe. Joia észrevette, hogy a kő másik vége elkezd belefordulni a lyukba. Valami meleg diadalérzet ömlött szét a testében, de azt mondogatta magának, hogy még nem végeztek.

Dini jelent meg egy kosár málnával.

– Nézd, mennyit találtunk! – újságolta Joiának. – És ettünk is sokat!

– Ügyesek vagytok. Vigyétek körbe a kosarat, kínáljatok meg mindenkit.

Az önkéntesek felszabadultan falatoztak, és megdicsérték Dinit, ami pedig őt tette boldoggá.

Ezután belefutottak egy problémába.

Amikor a kő felállításának a negyedénél jártak, és a keskenyebbik vége egy magasságban volt az önkéntesek fejével, az emelőrudak már nem működtek tovább emelőként. Az emberek azon kapták magukat, hogy már csak lökdösik a követ.

Joia meglepődésére Seft elismerte, hogy erre nem számított.

– Kötelet vethetnénk a kő tetejére, és felhúzhatnánk – javasolta Tem.

– Esetleg beválhat – tűnődött Seft. – Főleg, ha a vastagabb végére súlyt tudunk helyezni, hogy előbb belecsússzon a lyukba.

Joiát bosszantotta a bizonytalanságuk.

– Akkor megpróbálkozunk vele, vagy mi lesz? – kérdezte idegesen.

– Nem tudom, hogyan súlyozzuk ki az alapját – mondta Seft.

– Álljon rá tíz ember – javasolta türelmetlenül a főpapnő.

Seft és Tem egyszerre nevettek fel, de Seft elismerően biccentett: – Beválhat. De le kell ugraniuk, mielőtt átbillen.

Tem kötelet vetett a kő felső része köré, szorosra húzta és megcsomózta. A papnők nagyon hosszú köteleket készítettek, így a szabadon maradt részt sokan meg tudták markolni. Az önkéntesek felsorakoztak a kötél mellett.

Az első két ember, aki felállt a kő vastagabbik végére, két papnő volt, Duna és Bet. Másik nyolc önkéntes csatlakozott hozzájuk összekapaszkodva, hogy megőrizzék az egyensúlyukat. Joia gondterhelten figyelte őket. Amikor előállt az ötletével, nem vette számításba a kő egyenetlen felszínét.

Hallotta, ahogy Narod nevetve megjegyzi:

– Mekkora ostobaság!

Joia vezényelt:

– Felkészülni… húzd!

A kő megmozdult, de nem úgy, ahogy várták. A vékonyabbik vége nem emelkedett fel, a vastagabb pedig nem billent bele a lyukba. A kő ehelyett vízszintesen csúszott.

Az önkéntesek leugráltak, de egyikük megcsúszott. Duna volt az. Pontosan a gödörbe zuhant, miközben a kő még mindig mozgott a feje fölött. Joia látta, hogy agyon fogja nyomni.

– Állj, állj, állj! – kiáltotta a kötelet húzóknak.

Bet térdre ereszkedve benyúlt a lyukba. A követ vitte a lendülete, és nem állt meg még akkor sem, amikor az önkéntesek eldobták a kötelet. Bet megragadta Duna karját, aki a másik papnő nyakába kapaszkodott. Még éppen időben sikerült kimásznia.

A kő alapja beleütközött a lyuk távolabbi oldalába, beékelődött a földbe, és ott megállt.

Joia rettenetesen érezte magát. Az ő ötlete volt, hogy emberek álljanak a kőre, és kis híján megölte Dunát. Arra gondolt, hogy ha Narodtól hall egy „én megmondtam”-ot, ott helyben végez vele. Higgadtságot erőltetett magára.

– Már majdnem megvan – mondta.

– A húzó emberek jelen pillanatban alacsonyabban vannak a kő tetejénél, tehát gyakorlatilag lefelé húzzák – mondta elgondolkodva Seft. – Magasabban kell lennünk a kő legmagasabb pontjánál, hogy felfelé húzzuk. Akkor talán sikerül felállítani.

– Ha volna itt egy fa egy megfelelő magasságú ággal, arra rá tudnánk hurkolni a kötelet – jegyezte meg Tem. – Ha úgy húznánk, megemelné a követ. De nem látok itt fát.

Joia is körülnézett. Temnek igaza volt.

Nem tetszett neki ez a határozatlanság az önkéntesek előtt. Alááshatja a morált, ami jelen pillanatban még magasan volt. Felnézett az égre: dél körül járhatott az idő.

– Mire végeznek az ebéddel, új tervre lesz szükségünk – mondta.

– Megteszem, ami tőlem telik – bólintott Seft.

Verila és csapata füstölt disznóhússzeleteket osztottak szét. Joia is vett egyet, és a tekintetével Deet kereste, abban a reményben, hogy le tud mellé ülni. Dee azonban elmélyült beszélgetést folytatott Baxszal. Joia enyhe ingerültséggel tért vissza Seft és Tem mellé.

Megkönnyebbülten látta, hogy a két férfi dolgozik valamin. Körülöttük a földön kovakövek, kalapácsok és kötelek hevertek szétszórva. Valamint két nagyon hosszú, még a kőnél is hosszabb pózna. Joia úgy látta, mindkettő egy-egy magas, karcsú fa teljes törzse.

Seft és Tem egymáshoz kötötték a két póznát. A csomó közelebb került a póznák egyik végéhez, mint a másikhoz. Azután fogták a póznákat, és felállították őket. A két férfi összebólintott, mintha kielégítőnek találták volna az eredményt.

Újra lefektették a fatörzseket, és tovább dolgoztak rajtuk. Hozzájuk rögzítettek egy keresztlécet, így a lábak nem tudtak egymáshoz közelebb kerülni, illetve egymástól eltávolodni.

– Nem akarjuk, hogy a legrosszabb pillanatban összedőljön – mondta Tem.

Seft egyetértően morgott valamit, és elöl-hátul két rövidebb lábat rögzített a kerethez, hogy ha az óriás szerkezet meginogna, megakadályozzák a teljes eldőlését.

Joia azon töprengett, hogy ez a furcsa, négykarú dolog hogyan segíthet nekik, de elnyomta türelmetlenségét, és csendben maradt. Idővel úgyis minden kiderül.

A férfiak végül kihegyezték az óriás szerkezet két lábát.

Az önkéntesek végeztek az ebédjükkel, és összegyűltek a délutáni munkához. Ugyanazzal az értetlen kíváncsisággal bámulták a fura masinát, amivel Joia is.

Seft és Tem elhelyezték az óriást a földön úgy, hogy a hosszabbik karok a kő vastagabb vége felé álljanak. Aztán fogták a kő keskenyebbik végére kötött kötelet, és átvezették az óriás karjai között, keresztül a megcsomózott hurkon, a két láb közé.

Seft megkért tíz önkéntest, hogy fogják meg a kötél végét.

Aztán ő és Tem felemelték az óriást. Az megemelte a kötelet, amelyik át volt vetve a hurkon. A hegyes végek a földbe mélyedtek. Seft megállította a mozgást, amikor az óriás még enyhén a kő felé dőlt.

A kötél most a kőtől felfutott az óriáson lévő hurokig, majd le a másik oldalon az önkéntesekig.

Joia kezdte érteni a szerkezet rendeltetését. Gyakorlatilag ugyanazt a szerepet töltötte be, mint a faág, amire Tem vágyott. Bár az önkéntesek a földön álltak, az óriás mérete miatt a követ felfelé fogják húzni, így az jó esetben majd feláll ahelyett, hogy a földön csúszna.

Seft és Tem még mindig az óriás lábait tartották.

– Feszítsétek! – szólt oda Tem az önkénteseknek.

A munkások feszesre húzták a kötelet, mire az óriás hegyes lábai mélyen belefúródtak a földbe, sokkal stabilabbá téve az egész szerkezetet. Minél erősebben húzták, a lábak annál mélyebbre hatoltak. Joiát meglepte az ötlet leleményessége. Seft valami egészen különleges módon gondolkodott. Tudhatta volna, hogy megbízhat benne. De még mindig sok volt a tennivaló.

Seft még mindig az óriás egyik lábát fogva bólintott Joiának.

– Felkészülni! – vezényelt a papnő. – Feszítsd… húzd!

A kő meg sem mozdult.

Még több férfi és nő ragadta meg a kötelet.

– Felkészülni… feszítsd… húzd!

A kő keskenyebbik vége elemelkedett a földtől.

– Tovább, tovább! – kiabálta Joia.

Egyre magasabbra emelkedett.

– Néhányan álljanak készen, hogy földet lapátoljanak a lyukba, az alap köré! – vezényelt Seft. – De várjatok a jelemre!

Többen ásót ragadtak.

A kő egyre feljebb emelkedett. A látvány büszkeséggel töltötte el Joiát.

Amikor már majdnem teljesen függőlegesen állt, Seft megszólalt: – Most próbáljátok így tartani! – Az ásóval várakozó önkéntesekhez fordult: – Töltsétek fel a lyukat, és döngöljétek le a földet!

Amikor ez is megvolt, újra a kötélhúzókhoz szólt:

– Nagyon lassan, nagyon finoman engedjétek vissza egy keveset.

Joia az ajkába harapott.

A kő egy kicsit lejjebb ereszkedett.

– Még egy keveset!

A kő mintha megállapodott volna.

– És még!

A kő nem mozdult.

Mindenki mereven bámult. A kő állva maradt.

– Engedjétek el a kötelet – mondta Seft halkan. – Kész vagyunk.

Nem sokan hallották a szavait, és a hangja egyébként is túlságosan tárgyilagos volt egy ilyen ünnepélyes eseményhez. Joia megismételte hangosabban: – Kész vagyunk! Sikerült!

A völgy zengett a diadalittas és örömteli kiáltásoktól.

„És Seft mindezt ebédidő alatt álmodta meg” – gondolta Joia elképedve.

Akármennyire is örült, fel kellett tennie magának a kérdést: mi a következő lépés? Felnézett az égre, és odaszólt Seftnek: – Ha tartani akarjuk a tervet, még ma rá kell tennünk a követ a szánra, hogy holnap kora reggel indulhassunk.

– Kemény munkafelügyelő vagy – felelte a férfi, de közben mosolygott.

– De te így szeretsz.

Seft nevetett.

– Pontosan! – Az önkéntesekhez fordult. – Emeljétek ki az óriást, és vigyétek a kő keskenyebb végéhez. Óvatosan bánjatok vele, mert még egyszer szükségünk lesz rá. – Felismerte a tömegben Veet. – Látod ott azokat a rönköket?

Vastag rönkök voltak. Seft ügyeskezűi kivágtak egy tölgyfát, és három részre darabolták a törzsét. Joia korábban is látta őket, de nem tudta kitalálni, mire valók. Úgy tűnt, mindjárt megtudja.

– Látom – bólintott Vee. – Szükséged van rájuk?

– Igen. A barátaiddal hozzátok ide őket. Nehezek, de ha görgetitek, nem olyan vészes. Tegyétek őket a kő mellé, kettőt párhuzamosan, a harmadikat rájuk. Utána neki kell tolnunk a szánt a rönköknek Kérek tíz-tizenkét embert, akik végighúzzák az ösvényen, de nagyon óvatosan!

Amikor a szán a helyén volt, Joia látta, hogy a rönkhalom valamivel magasabb a szán teherhordó felületénél, és most már azt is megértette, mire valók a rönkök. Seftet régebben nagyon aggasztotta a kő ráengedése a szánra. Az első érintkezésnél a kő teljes súlya a szán végére fog nehezedni, és könnyen összeroppanthatja azt. Így viszont először a rönkökre támaszkodik majd, és azok viselik a súlyát, amíg a keskenyebbik vége szinte teljesen laposan rá nem fekszik a szán elejére. Akkor lassan eltávolítják a rönköket, és a vastagabbik vég is finoman rákerül a szánra.

Az óriást felállították, az önkéntesek megfogták a kötelet. Most nem felállítani kellett a követ, hanem leengedni. Még több önkéntest állítottak rá a lyuk kiásására, hogy a kő vastagabb vége kiszabaduljon, miközben a kötelet tartók szabályozták a kő rábillentését a szánra.

A hatalmas kő fenséges lassúsággal ereszkedett lefelé. Joiának egy sebesült bölény jutott eszébe, amelyik túl sok nyílvesszőt kapott, és lefekszik meghalni.

A kő keskeny vége megérintette a szánt. A rönköket óvatosan eltávolították, és a vastag vég is megtette az utolsó néhány ujjnyi távolságot. Joia szíve kihagyott egy ütemet, amikor az óriási kő teljes súlya ránehezedett Seft fából ácsolt szánjára. De a fa erős volt, a kivitelezés pedig minőségi, így a szán elbírta a súlyt.

Seft felügyelte a kő rákötözését a szánra, ügyelt rá, hogy a csomók a lehető legszorosabbak legyenek.

Joia orrát sülő ürühús illata csapta meg. Készült a vacsora. Meglepetten látta, hogy a nap már lefelé ereszkedik. A délután gyorsan eltelt. De tartották magukat a tervhez. Az eddig leküzdött akadályokra gondolt. Délben még attól félt, hogy lehetetlen feladatra vállalkoztak, de Seft zseniálisan megoldott egy előre nem látott problémát.

Kimerültnek érezte magát. A nap azonban győzelemmel zárult.

A holnapi talán valamivel könnyebb lesz.

27

Joia a harmadik napon hajnal előtt ébredt, de a telihold fényénél tisztán látta az egész völgyet. Oldalra pillantva meglepetten vette észre, hogy Dee a könyökére támaszkodva, arcán baráti kíváncsisággal őt nézi. Joia furcsa elégedettséget érzett. Úgy döntött, még nem kel fel.

– Láttam, hogy beszéltél Baxszal – mondta, de legszívesebben már bele is harapott volna a nyelvébe. A mondat szinte vádként hangzott, holott egyáltalán nem ez volt a szándéka.

Dee ebből szemlátomást semmit sem vett észre.

– Érdekelt. Olyan válla van, mint egy férfinak.

– Mit mondtál neki?

– Megkérdeztem, szereti-e, hogy ennyire erős. Azt mondta, igen, de az anyja azt mondta neki, hogy a férfiak nem szeretik az erős nőket.

– Baxot ez zavarta?

– Azt mondta, nem számít, mert ő meg a férfiakat nem szereti.

Joia nevetett.

– És te szereted a férfiakat? – Amint feltette a kérést, már el is szégyellte magát. Ez túl személyes volt.

„Két meggondolatlanság négy mondaton belül – gondolta. – Egyre rosszabb vagyok.”

Dee most sem vett észre semmit.

– Nem mondom, hogy nem kedvelem őket, de soha nem voltam szerelmes beléjük, ha ezt kérdezed.

Joia úgy döntött, felhagy a kérdezősködéssel, és inkább elmond valamit saját magáról.

– Én nagyon szeretem Seftet, de nem vagyok belé szerelmes… ami szerencsés, mert a nővérem férje.

– Seft félelmetesen jóképű.

– És nagyon kedves is. Gyerekkorában olyan sok kegyetlenséget élt át, hogy soha nem akarja, hogy más emberek hasonlóan szenvedjenek. Ezt el is mondta nekem.

– Régóta ismered?

– Tizenhárom nyárközepet értem meg, amikor megismertem. Még csintalan kislány voltam.

Dee fültől fülig érő, széles mosolya mögül kivillantak a fogai.

– Milyen értelemben csintalan? – kérdezte olyan hangsúllyal, amitől Joia lélegzetvétele felgyorsult.

– Kilestem a meztelenül táncoló papnőket, és rajtakaptak. – Jól emlékezett, milyen félelmet érzett akkor. Vétsége most, sok évvel később apróságnak tűnt, de a félelem és a bűntudat emléke továbbra is kellemetlen érzéssel töltötte el. – Elvittek a főpapnőhöz, akit Soonak hívtak. Arra számítottam, hogy megbüntet, de ehelyett megtanított számolni.

– Én is szeretném, ha megtanítanál számolni. Az elméletet elmondtad, de tudni akarom a számok neveit. Akkor meg tudom majd számolni a birkáimat.

Joia úgy döntött, megkockáztat még egy kérdést. Nagyon kíváncsi volt rá, hogy Deenek van-e partnere. De okosan kellett feltennie a kérdést.

– Egyedül élsz a dombok között?

– Igazából az én otthonom nincs is olyan messze innen, kelet felé. De nem, nem vagyok egyedül. A bátyámmal és az asszonyával élek.

Tehát nincs partnere.

– És nem tudod, hány birkád van, mert nem tudod megszámolni őket.

– De nagyon szeretném megtanulni.

– A következő két napban taníthatlak. Hosszú gyaloglás vár ránk. És ha már itt tartunk, ideje felkelni.

Verila hideg ürühúst vágott. Vee segített neki, Joia bemutatta őt Deenek.

– Vee a legrégebbi barátom. Ott volt velem, amikor a papnők után kémkedtem.

Dee mosolyogva nézett Veere.

– Joia valóban olyan csintalan kislány volt?

– Igen. Meggyőzött másokat, hogy csatlakozzanak a kalandjaihoz, és mindannyian bajba kerültünk.

Dee Joiához fordult.

– És most egy egész seregnyi ember csatlakozik a kalandodhoz.

Így is lehetett nézni.

– Azt hiszem, igazad van.

Segítettek szétosztani az ürühúst, azután maguk is ettek. Joia nagyon rágósnak találta a húst.

Amikor felkelt a nap, mindenki odagyűlt a kőhöz.

A kiépített úton várakozó kő és a szán máris úgy néztek ki, mint egy szentély. Az ügyeskezűek éppen a kötélzsák felrakásával foglalatoskodtak, amely beborította a követ és a szánt is, így szétosztotta a terhelést, és gondoskodott arról, hogy a kő ne zuhanjon le oldalt. Mindegyik kötélnek hosszú húzószára volt, ezeket gondosan végigfektették a földön a szán előtt. Összesen tíz volt belőlük, halott kígyókként tekeregtek a földön, készen rá, hogy az önkéntesek kézbe vegyék őket.

Minden készen állt, Joia az ajkába harapott. Mi van, ha nem mozdul meg?

Seftnek az utolsó pillanatban még eszébe jutott valami. Tem segítségével felemelte az óriást, és hozzákötötte a kőhöz.

– Szükségünk lesz rá, amikor a Szentélynél felállítjuk a követ – mondta.

Az önkéntesek megfogták a köteleket, mindegyikre körülbelül húsz ember jutott. Volt egy kis tolongás, mire mindenki megtalálta a maga helyét. Seft, Tem és Joia arra biztatták az embereket, hogy álljanak a lehető legközelebb egymáshoz.

– Adjatok helyet másoknak, hálásak lesztek a segítségért! – mondta Joia.

Ő és Seft megegyeztek abban, hogy kétszáz önkéntesre lesz szükségük, ennek az eredménynek az alapját Seft tapasztalata képezte a földműves kövével, amelyik sokkal kisebb volt ennél. Ma kiderül az igazság. Talán rájönnek, hogy ötszáz emberre lett volna szükségük, amely esetben behúzott farokkal kell hazakullogniuk.

Joia észrevette, hogy nézőközönségük is akadt. Előző nap is látott néhány erdőlakót, akik őket figyelték. Ma még többen voltak, ötven vagy hatvan férfi, nő és gyermek, mind a megszállottakat bámulták, akik egy nagy követ próbálnak elszállítani. Maroknyi juhász is figyelte a jelenetet karba tett kézzel, kétkedő arckifejezéssel. Nyilvánvalóan hosszú évek óta ez volt a legérdekesebb esemény az Északi Dombok között.

A szán annak a rönkökből készített és a földbe ágyazott hosszú ösvénynek a végén állt, amelyet Seft és az ügyeskezűek építettek a tél folyamán. Az út enyhe kanyar után délnek fordult, és egyenesen ment fel egy hosszú emelkedőn. Sok hónap kellett hozzá és rengeteg kivágott fa, de Seft és Joia is úgy érezték, az út elejének nem szabad olyan nehéznek lennie, hogy elvegye az emberek kedvét.

Az önkéntesek legyező alakban széthúzódtak a szán előtt, az egyes köteleknél a parancsnokok várakozón néztek Joiára, várták a jelzést. Amikor biztos volt benne, hogy mindenki készen áll, felemelte a kezét.

– Felkészülni… feszít… húz!

Az emberek nekiveselkedtek, a térdek meghajoltak, a kötelek megfeszültek. A legtöbben átvetették a vállukon a kötelet, és a mellük előtt két kézzel megmarkolták. Néhányan inkább a kő felé fordultak, és hátrafelé húztak. Joia figyelte az arcukat, ahogy elkezdték felismerni, milyen hatalmas súlyt akarnak elvontatni. Mélyebbre hajoltak, és még nagyobb erővel veselkedtek neki.

A kő meg sem moccant.

A kötelek recsegtek. Vajon elpattannak? Vagy a szán gerendái fognak eltörni?

Újra Narod hangját hallotta:

– Ez nem megy sehová. Csak az időnket pocsékoljuk.

Egyáltalán nem volt népszerű az önkéntesek körében, valaki odakiáltott neki: – Ó, fogd már be, te vészmadár!

Joia legrosszabb rémálma vált valóra.

– Kipróbálok valami mást – mondta Seft.

Joia reményei újjáéledtek.

– Mindenki pihenjen! – kiáltotta. – Valami mással próbálkozunk!

Az emberek elengedték a kötelet, megkönnyebbülten lazították el izmaikat.

– Mondd nekik, hogy húzzanak és engedjenek, húzzanak és engedjenek – magyarázta Seft Joiának. – Előre-hátra akarjuk hintáztatni a szánt. Amikor úgy látom, készen állunk a mozgásra, bólintok, te pedig utasítsd őket, hogy adjanak bele mindent.

Joia megismételte a magyarázatot az önkénteseknek. Láthatóan megértették, többen bólintottak.

Úgy érezte, ez be fog válni, bár nem tudta, miért. Talán a szán talpai és a föld között volt valami tapadás, amit a hintáztatás megszüntet. Egy próbát mindenesetre megért.

– Felkészülni… feszít… húz! Ereszt… húz! – vezényelt. Ezt folytatta, és közben a mozgás jeleit kereste. Hirtelen ott termettek az erdőlakók, és ők is csatlakoztak a közös erőfeszítéshez. Ők nem a köteleket használták, hanem csak tolták a szánt. Joia nem tudta, mekkora segítséget jelenthet ez, de az biztos, hogy nem ártott.

Egy idő után úgy érzékelte, mintha a szán valóban előre-hátra billegne.

– Menni fog! – kiáltotta. – Húz! Ereszt… húz! Ereszt… húzd erősebben! Erősebben! – A szán most már egyértelműen hintázott, és Seft megadta a jelet. – Ereszt… húz! A következőre teljes erővel… ereszt… húz!

Kétszáz ember feszült a köteleknek az erőfeszítéstől lihegve, lábuk a földbe mélyedt, és a szán végre megmozdult, egy ujjnyit előrelendült.

– Tartsátok mozgásban! – harsogta Joia. – Húzzátok! – Legnagyobb örömére a szán folytatta a mozgását, ha fájdalmas lassúsággal is, és a diadalittas önkéntesek nem álltak meg.

Joia hátrafelé lépdelve sétált előttük. Amint a szán mozgásba lendült, a lendülete könnyebbé tette a vontatást. Ahogy az út kanyarodni kezdett, a főpapnő figyelmeztette az embereket: – Utánam… utánam!

A kanyar után az út emelkedni kezdett, és a vontatás újra nehézzé vált. Az emelkedő felénél látta, hogy fáradnak.

– Túl vagyunk a felén! Már nincs messze a tető!

Átkeltek a gerincen. A rönkút átadta a helyét az ágakból és földből álló, kezdetlegesebb ösvénynek, ami nem volt annyira sima, de ezt bőven kompenzálta a lejtő, és Joia látta, hogy a fiatal önkéntesek újra erőt gyűjtenek. Ahogy a kő mozgása felgyorsult, Joiának eszébe jutott, hogy ha egy önkéntes elesik, könnyen összelapulhat a kő alatt. Beszélnie kell velük arról, mi a teendő, ha ilyen baleset történik.

A domboktól a síkság felé főként lefelé vitt az út, amire eddig nem gondoltak. A dombok azonban dombok voltak, így hamarosan újabb emelkedő következett.

Látta, hogy az önkéntesek már fáradtak. Az emelkedő tetején okos döntés lenne adni nekik egy kis pihenőt.

Ám ez már túl későn jutott eszébe. Félúton jártak, amikor az önkéntesek meginogtak, néhányan össze is roskadtak, és a szán megállt.

Joia elkeseredett. Ha ilyen hamar kimerülnek, hogyan fogják elhúzni a követ egészen a Szentélyig?

Úgy döntött, a szükségből erényt kovácsol.

– Pihenő! – körülnézett. Egy bokros völgyben voltak, ahol alig akadt szabad terület. Mögöttük vékony patak csordogált, amelyen úgy keltek át, hogy szinte észre sem vették. – Igyatok egy kis vizet.

Többen a patak felé indultak, mások csak feküdtek kimerülten. Verila és két unokatestvére kosarakkal jártak körbe, füstölt disznóhúst osztogattak mindenkinek. Talán a pihenő, a víz és az étel helyrehozza az önkénteseket.

Seft rönköket ékelt a szán talpai mögé, nehogy visszacsússzon.

– Csak óvatos vagyok – mondta. – Nem hiszem, hogy a saját súlyától képes lenne elmozdulni, még ennél meredekebb lejtőn sem.

– Ami szerencse, különben lecsúszna és darabokra törne – jegyezte meg Joia. – Sehogy nem tudnánk megállítani.

– Tervezési hiányosság – ismerte el Seft. – Az én hibám.

– Emiatt ne rágd magad – legyintett Joia. – Már az is elképesztő, amit eddig véghezvittünk. Erre senki más nem lett volna képes.

Seft elmosolyodott, és bólintott. Amit Joia mondott, az igaz volt, és ezt ő is tudta.

Joia bőven hagyott időt az önkénteseknek. Amikor mindenki evett, ivott és pihent, elkezdődtek a beszélgetések, és a főpapnő úgy látta, készen állnak a folytatásra. Odahívta őket a kötelekhez.

A kő most sem mozdult meg. Joia riadtan jött rá, hogy az újraindulás különösen nehéz lesz az emelkedő közepén. Erre sem ő, sem Seft nem gondolt. Súlyos hibát követtek el.

A jövőben figyelnie kellett, hogy mindig lejtőn engedélyezze a pihenőt. De most már ezzel a problémával kellett megbirkózniuk, különben nem lesz semmiféle „jövőben”.

– Pihenjetek – szólt oda az önkénteseknek.

– Visszavihetnénk a szánt a lejtőn, majd egy kicsit fel a következő dombra – javasolta Tem. – Akkor nyernénk egy kis lendületet.

– Nem szeretnék visszafelé menni. – Ráadásul Joia úgy vélte, az a morálra sem lenne jó hatással. – Hagyjuk meg ezt az utolsó lehetőségnek.

Tem bólintott.

– Próbáljuk ismét meghintáztatni! – szólt oda Joia az önkénteseknek.

Az összes ügyeskezűt, Verilát és Verila unokatestvéreit is a kötelekhez rendelte. Ő, Seft és Tem is megragadtak egyet. Senki sem maradhatott csupán néző.

– Felkészülni… feszít… húz! Enged… feszít… húz! – Felvették a ritmust. Amikor a szán már hintázott, megváltozott a parancs: – Enged… most mindent bele… húz! És húz! – És a szán elindult felfelé az emelkedőn. – Húzzátok folyamatosan! Ne lankadjatok! – A szán mozgott. Joia ott maradt a kötélnél, együtt erőlködött a többiekkel, felszabadultsága erőt adott neki, amíg a szán fel nem ért a gerincre.

Ott rövid pihenőt rendelt el.

– Szép volt, emberek! Ha van egy kis szerencsénk, ilyen kemény szakasz már nem lesz több!

Nem sokkal később elhaladtak a dombtetőre épült, névtelen falu mellett, amelyet a Kővölgy felé vezető úton észleltek. Az emberek ezúttal már felkészültek rájuk – Joia elcsodálkozott rajta, hogy egy szinte teljesen néptelen területen milyen gyorsan tudnak terjedni a hírek –, rohanva jöttek le a dombról. Joia az első pillanatban attól félt, hogy ellenséges a szándékuk, de aztán eszébe jutott, hogy biztosan nem akarnak összetűzésbe keveredni több száz emberrel.

Valójában vizet hoztak korsókban, és apró ürühúsfalatokat, amelyeket az önkéntesek menet közben kaptak be. Izgatottan kérdezősködtek, a serdülő lányok több fiút is összecsókoltak.

A fiatalabbak beszálltak a vontatásba. Joia nem tudta, meddig akarnak velük maradni.

Dee hangját hallotta:

– Ezek az emberek még sosem láttak hasonlót.

Joia aggódott, hogy mindez késleltetheti a haladásukat, de az emberek nem lassítottak, és végül maguk mögött hagyták a falut, a lakóival együtt.

Délben kiértek a dombok közül a síkságra. A Kővölgy felé menet teljesen kihalt volt ez a terület, de most több száz szarvasmarha legelészett a mezőn. Ez volt az előre kiválasztott pihenőhely, ahol Chack és Melly gyermekei és unokái vártak rájuk hideg hússal. A nap magasan állt, sok önkéntes a közeli patakhoz sietett lehűteni magát.

Seft felmászott az óriási kő tetejére, és elkezdett dolgozni a felszínén – a kezében tartott kerek kővel vékony, pikkelyszerű rétegeket választott le róla, hogy minél simább legyen.

Joia letelepedett egy alacsony, terebélyes gyertyánfa árnyékába, hátát a jellegzetes bordázatú törzsnek döntötte, és hideg disznóhúst falatozott. Dee odaült mellé, haja még nedves volt a patak vizétől, tincsei a fejére tapadtak. Utoljára hajnalban beszéltek, amikor a holdfényben mindenféle dolog szóba került.

– Ez a legnehezebb munka, amit valaha végeztem – jegyezte meg Dee. – Juhászként nem nagyon kell messzire menni. Természetesen a Szentélyhez ellátogattam, de egy nagy kő vontatása egészen más.

– Én is nehéznek találom – bólintott Joia.

– Milyen idős vagy?

– Huszonhét nyárközép.

– Mint én.

– Fiatalok vagyunk, de az önkéntesek többsége még fiatalabb.

– Vannak idősebbek is.

– Nagyon erős idősek – mondta elgondolkodva Joia. – Téged mi vett rá, hogy csatlakozz egy ilyen nagyratörő küldetéshez?

– Ó, nem is tudom – felelte Dee anélkül, hogy Joia szemébe nézett volna. – Talán, hogy valami mást csináljak.

Joia arra gondolt, Dee kitért a kérdés elől. De ha ez valami olyasmi volt, amit Dee titokban akart tartani, Joia nem akarta erőltetni a dolgot.

Seft jött oda hozzájuk két idegennel.

– Ők a pásztorok, akikkel korábban találkoztam. Dab és Revo.

– Ő pedig Lim – mondta Revo, a páros női tagja, aki egy kisgyereket tartott a karjában.

Joia és Dee felálltak, megcsodálták a gyermeket.

– Alig hiszem el, hogy el tudjátok vontatni azt a hatalmas követ! – álmélkodott Dab.

– Igen, és lassan tovább is kell indulnunk – mondta Seft.

A szánt enyhe lejtőn állították meg, így nem okozott olyan nagy nehézséget az újbóli elindítása. Még mindig meleg volt, de már elkezdett hűlni a levegő. Az önkéntesek időnként beszélgettek vontatás közben, és Joia még egy dal foszlányait is meghallotta.

Elérték a Keleti Folyót, és annak a partját követték dél felé, amíg meg nem érkeztek Folyóháthoz, ahol a folyó menti legelőn akarták tölteni az éjszakát. A marhák már sültek a nyársakon.

Az önkéntesek megkönnyebbülten dobták el a köteleket. Néhányan csak lerogytak a földre, és ott is maradtak fekve. Mások megszabadultak a tunikájuktól, és lehűtötték magukat a folyóban.

Joia megpillantotta a meztelen Deet, ami furcsa hatást váltott ki belőle. Lenyűgözve bámulta. Már sok ruhátlan embert látott, és soha nem mutatott különösebb érdeklődést, de most nem tudta levenni róla a szemét. Dee karcsú volt, de izmos, bizonyára attól, hogy az ostoba birkákat húzkodta ki a mocsárból és más helyekről, ahová beragadtak. Szemrevaló, kerek mellei voltak, és Joia azon kapta magát, hogy arra gondol, milyen lehet megcsókolni őket. A szőrzet az ágyékánál sokkal sötétebb volt, mint a fején lévő szőke bozont. Joia ekkor döbbent rá, hogy nem így néz az ember valakire, akit csak jó barátnak tart.

Dee a folyóban Baxszal beszélgetett, mindketten meztelenül álltak a tiszta vízben. A bosszús Joiának az jutott eszébe, hogy Bax nem elég jó hozzá, hogy Dee partnere lehessen. Tisztességtelen gondolat volt, de nem tudott megszabadulni tőle. A Dee és Bax közötti románc lehetősége egész egyszerűen zavarta.

Amikor leszállt az éj, nem sok romantikus tevékenység zajlott. Az önkéntesek éhesen befalták a sült marhahúst, majd lefeküdtek aludni. Nehéz napot tudtak maguk mögött.

És holnap ugyanez vár rájuk.

28

„Ez az utolsó nap – gondolta Joia, amikor felébredt. – Ma elvisszük az óriási követ a Szentélyhez, és sikerülni fog négy nap alatt, ahogy a bölcseknek megígértem.”

Az emberek, akik azt mondták, lehetetlen, el fogják ismerni, hogy tévedtek. Látogatók jönnek majd megnézni távoli vidékekről. Több ember lesz a szertartásokon; több kereskedés zajlik; több lány akar papnőnövendék lenni. Ez lesz a Nagy Síkság népeinek újjászületése.

„És ha meg tudtunk mozgatni egy követ, akkor meg tudunk többet is. Újjáépíthetjük az egész Szentélyt. De nem most rögtön. Az önkéntesek vissza akarnak térni mindennapi életükhöz. Csak nyárközépkor tudunk összeszedni elegendő embert. De ha képesek vagyunk rá…”

Ma mindennek sikerülnie kell.

Mellette Dee hangos nyöszörgéssel ébredt.

– Minden tagom sajog – panaszkodott.

Joia nem igazán tudta, Dee miért alszik mellette minden éjjel. A másik nő több emberrel is összebarátkozott a küldetés során, és mindenkivel szívesen beszélgetett, de esténként mindig Joia mellé feküdt le, aki megpróbálta leplezni, hogy mennyire örül ennek.

Arra gondolt, felajánlja, hogy megmasszírozza a vállát, de tétovázott; Dee pedig már fel is kelt, így elszállt a lehetőség.

Az önkéntesek egy része a lábát és a hátát tornáztatta, próbálták ellazítani sajgó izmaikat. Joia rájött, hogy ha megmasszírozta volna a vállát, akkor talán ő is megtette volna ugyanezt neki. Milyen szép lett volna.

A keze meggyötört volt, és a reggelire kapott zsíros húsról eszébe jutott egy ötlet. Fogott egy különösen zsíros darabot, és bekente vele mindkét kezét. Azután megfogta Dee erős, széles tenyerét, és megosztotta vele a faggyút. Egymásra mosolyogtak, miközben összedörzsölték a kezeiket, és Joia ettől boldognak érezte magát.

Napkeltekor a szánhoz sétáltak, és felvették a köteleket. A talaj a folyó mellett jobbára sima volt, és enyhe lejtőn állították meg a szánt – ez most már megszokott gyakorlattá vált –, így nem kellett hintáztatni, és gyorsabban el tudtak indulni, bár a nyögések és szuszogások így sem maradtak el. A mai terep könnyebbnek ígérkezett, Seft ágakból épített útja pedig egyenesen futott, és kiegyenlítette a bukkanókat és göröngyöket a talajon. Ráadásul most már ismerték a feladatot.

Késő délelőtt megálltak egy rövid időre, majd délben hosszabb pihenőt tartottak. Joia evés közben látta, hogy Narod és a cimborái feltűnés nélkül elsurrannak.

Összevonta a szemöldökét. Mit jelenthet ez?

Felállt, megkereste Duffot.

– Úgy tűnik, a Kopók itt hagytak minket.

Duff meglepődött.

– Merre mentek?

– Délre, a Szentély felé.

– Nem értem, miért. Igazából azt sem értem, miért jöttek el egyáltalán.

– Én sem, és ez aggaszt.

– Nem sokat értek el a borúlátó megjegyzéseikkel, csak magukra haragították az önkénteseket.

– Troon talán azt mondta nekik, elég, ha szemmel tartják a küldetést.

– Mindenesetre örülök, hogy már nincsenek itt.

Joia bólintott. Ezzel együtt kényelmetlen érzés gyötörte, amikor az önkéntesek újra elindultak a nagy kővel a folyó mentén.

A délutáni pihenő előtt megállt a haladásuk.

Valaki megsemmisítette az ösvényt.

A faágakat szétszórták, egy részüket bedobták a folyóba. A pusztítás folytatódott az út belátható részein is. Joia kétségbeesetten meredt a rombolásra. Nem akart hinni a szemének. Alig félnapnyira jártak a Szentélytől, a küldetésük mégis kudarcot vallott. Az önkéntesek ledobták a kötelet. Joia leült a földre, és sírva fakadt.

Seft odalépett hozzá.

– Most mit tegyünk? – zokogott a főpapnő.

Seft nyugodt maradt.

– Kijavítjuk az utat.

Joia szinte haragudott rá, amiért nem elég feldúlt.

– Nem fogunk odaérni a Szentélyhez ma estére, vagyis nem végezzük el a feladatot négy napon belül!

– Attól még kijavíthatjuk az utat, és továbbmehetünk. Vagy itt akarod hagyni a követ?

Joia rájött, milyen nevetségesen viselkedik.

– Egyszerűen csak nem tudom elviselni, ahogy az a féleszű Scagga a képembe vágja: „Én megmondtam!”

– Ugyanígy érzek én is. De tegyük ezt most félre.

Joia sóhajtott.

– Igazad van. – Megtörölte a szemét, és felállt.

– Van kétszáz emberünk. Nem fog sokáig tartani az út megjavítása.

A főpapnő bólintott.

– Elmondom nekik, mi a teendő.

– A megtalált ágakat újra fel tudjuk használni, és előreküldök néhány ügyeskezűt, hogy hozzanak még többet. A folyó mentén rengeteg a fa.

Joia felállt egy fatönkre, és elkiáltotta magát:

– Figyelem, mindenki! Ki kell javítanunk az utat!

Az önkéntesek panaszos nyögést hallattak.

– Tekintsétek ezt pihenőnek. Sokkal könnyebb munka, mint a követ húzni.

Ezen nevettek.

– Gyűjtsétek össze a szétszórt ágakat, és tegyétek vissza őket a helyükre. Ne válasszátok szét őket, maradjanak egyben, hogy összefonódjanak, majd tapossátok le. Dobjatok rájuk földet, úgy biztosabban megmaradnak a helyükön. Mindent döngöljetek le. Gyerünk, indulás! Már majdnem otthon vagyunk!

Ő maga is térdre ereszkedett, és dolgozni kezdett a legközelebbi sérült szakaszon, hogy megmutassa az embereknek, mit kell tenniük; az önkéntesek egy darabig figyelték, majd valamivel távolabb ők is munkához láttak.

Dee letérdelt Joia mellé.

– Szerinted hogy történt?

– Pontosan tudom, kik tették: Narod és a barátai. Láttam, amikor délben távoztak. Nyilvánvaló, hogy előrementek, azért, hogy elvégezzék ezt az aljas cselekedetet. Troon büszke lehet rájuk.

Dee nem értette.

– De miért akarnak ebben megakadályozni minket a földművesek?

Joia egy pillanatra elgondolkodott. Komoly kérdés volt, és Dee megérdemelte, hogy megfontolt választ kapjon.

– Miután az erdőlakók leégették a Szentélyt, az emberek nem látogatták tovább a rituáléinkat, a földművesek pedig saját nyárközepi ünnepséget szerveztek. Troon meglátta a lehetőséget, hogy növelje a hatalmát és befolyását. Biztos vagyok benne, arról álmodozik, hogy egyszer ő lesz az egész Nagy Síkság Nagy Embere, nem csak Tanyaföldé. Nem akarja, hogy a Szentély újjáépüljön kőből. Nem akarja, hogy visszanyerje régi tekintélyét, hogy újra ez a hely legyen a síkságon élő emberek szellemi központja. A küldetésünk az álmát veszélyezteti.

Dee döbbenten hallgatta.

– Erről fogalmam sem volt!

Néma csendben folytatták a javítást, amíg el nem érték az előttük dolgozókat, ahol is felálltak.

– Tudnom kell, meddig tart a megrongált rész – mondta Joia. – Gyere, nézzük meg a végét.

A fák árnyékot vetettek rájuk, ahogy a folyó partján sétáltak.

– A rombolás sokkal gyorsabban ment, mint az újjáépítés – jegyezte meg Dee.

Joia bólintott. Ez valamiképpen még gyalázatosabbá tette a pusztítást.

Körülbelül annyi idő alatt érték el a szétrombolt rész végét, amíg egy fazék víz felforr. Az út innen már hibátlan volt.

– Itt adták fel – mondta Joia. – Megunták, és elhitették magukkal, hogy eleget tettek.

– Miért akartad, hogy veled jöjjek? – kérdezte Dee.

– Hogy visszafelé megtanítsalak számolni.

– Ó, az nagyszerű!

– És közben megtudjuk, hány lépés hosszú a megrongált szakasz.

Számolta a lépéseket, Dee pedig elismételte a számokat. Amikor elérték azt a pontot, ahol már kijavították az utat, megálltak.

– Egyezer, kétszáz és nyolcvannégy lépés – mondta Joia.

Dee le volt nyűgözve.

– Hogyan tudsz fejben tartani ilyen számokat?

– Nem nehéz, ha már hozzászoktál.

Seft jött oda hozzájuk.

– Mennyi van még?

A főpapnő megismételte a számot.

Seft felnézett az égre, Joia követte a tekintetét. A nap már lefelé ereszkedett nyugaton.

– Nem is tudom… – dünnyögte Seft.

– Én sem – csatlakozott Joia.

*

Ani a Szentélynél várta az önkénteseket és a követ.

Seft északról, a Nagy Síkság felől közelítette meg a Szentélyt, áthaladva a bejáratán egészen a földbe ásott nagy gödörig, ahová a követ szánták. Ani már alig várta, hogy a lelkes önkéntesek által vontatott szán megjelenjen a távolban, és Joiával az élen végigvonuljanak a síkságon, akár egy viharfelhő az égen. Még lelkesítőbb volt a tudat, hogy a lánya végrehajtott valamit, amit oly sok ember tartott kivitelezhetetlennek.

Nem Ani volt az egyetlen, aki türelmetlenül várt. Lánya, Neen is ott volt, hogy üdvözölje férjét, Seftet, három gyermeke pedig szintén az apjukat leste. Késő délutánra kisebb tömeg gyűlt össze a Szentélynél. Az emberek a földsáncon ültek vagy álltak, és mindenki észak felé nézett. Valószínűleg ez volt az év, de talán az életük legjelentősebb eseménye. Folyóvölgyből szinte mindenki kijött, de a távolabbi falvakból is érkeztek.

A levegőt sült hús illata töltötte be, de az étel nem a jelenlévőknek készült. Chack és Melly a kimerült önkénteseket várták vele. Egyes családok a várakozásra felkészülve vacsorát is hoztak magukkal. Az ismerősök csevegtek, a fiatalok évődtek, a gyermekek felmásztak a töltésre, hogy aztán leguruljanak róla.

Néhányan abban reménykedtek, hogy Joia kudarcot vall. Scagga is jelen volt, arcán ugyanazzal a megvető helytelenítéssel, ami mostanra állandó ismertetőjegyévé vált. Kihozta a családját is: ők mindig támogatták, bár néha nem túl nagy lelkesedéssel, amit nem is tudtak teljesen eltitkolni.

Ani azon töprengett, mi állhat Scagga ellenségességének hátterében. A férfi valószínűleg neheztelt rá, mivel ő volt Keff után a második leghosszabb ideje szolgáló bölcs, és akire mindenki Keff utódjaként tekintett a Kovakövek Őrzőjének posztján. Scagga valószínűleg azt gondolta, ez a titulus neki járna, és igazságtalannak tartotta, amiért nem vették figyelembe az igényét. Ani befolyása tovább növekedett azáltal, hogy a lánya volt a főpapnő. És Scagga a viselkedésével sem szerzett magának túl sok barátot.

Keff leült Ani mellé.

– Vajon sikerülni fog neki?

– Vagy belehal a próbálkozásba – felelte Ani. Nyugat felé nézett, látta, hogy a nap már lenyugodni készül. – Bár már nem sok maradt a nappalból.

– Nagy szükségünk van az olyan emberekre, mint ő – mondta Keff. – Néha felzaklatja a többieket, de új dolgokkal próbálkozik, és ez létfontosságú számunkra. Az ilyen típusú emberek akadályozzák meg, hogy túlságosan elégedettek és lusták legyünk.

– Örülök, hogy ezt gondolod – felelte Ani őszintén. Mindig örült, amikor mások Joia erősségeit méltatták.

A nézelődők lassan elszállingóztak, hazavitték lefektetni a gyerekeket. Scagga odajött hozzájuk, láthatóan nagyon elégedett volt.

– Úgy tűnik, nem érkezett meg. Ahogy az óriási kő sem.

– Itt lesz – jelentette ki hűvösen Ani.

– Én megmondtam, hogy lehetetlen.

– Valóban megmondtad.

– Legközelebb talán hallgattok rám.

– Én mindig meghallgatlak, Scagga.

– Aha. – A férfi elsétált, és nem sokkal később ő is távozott, a családjával együtt.

A láthatóan ingerült Chack és Melly eloltották a tüzeket a nyársak alatt.

– A hús még reggel is meleg lesz – mondta Chack.

– De nem olyan ízletes – tette hozzá Melly.

Keff felállt, és néhány pillanatig nem szólalt meg. Végül megtörte a csendet: – Szerinted mikor érhet ide Joia?

Ani is felállt.

– Igazából fogalmam sincs róla.

*

Az önkéntesek fáradtak voltak, a kő lassan mozgott. Tudták, hogy aznap már nem érhetnek oda a Szentélyhez, és ez elkedvetlenítette őket. Amikor leszállt a sötétség, eldobták a köteleket, és a földre roskadtak, ahhoz is túl fáradtak voltak, hogy kényelmes helyet keressenek az alváshoz.

Joia félig-meddig arra számított, hogy néhányan feladják és hazamennek, de besötétedett, és szükségük volt a pihenésre.

A legbosszantóbb az volt, hogy mennyire közel jutottak a céljukhoz. Az út nemsokára elágazik a folyótól, és átvág a síkságon. Már nem kellett sokat menni. Szinte ott voltak.

Odafordult a magas, karcsú, izmos lábú Bolihoz, az egyik sebesfutárjukhoz.

– Tudom, hogy sötétben veszélyes futni, de gyors gyaloglással odatalálsz Folyóvölgybe?

– Persze – felelte a nő. – Világítanak a csillagok, és nincsenek felhők.

– Beszélned kell anyámmal.

– Nem gond. Tudom, melyik Ani háza.

– Csak mondd meg neki, hogy mindenki jól van, késünk egy kicsit, de holnap kora reggel ott leszünk a Szentélynél.

– Holnap kora reggel.

– Óvatosan menj, ne siess, fő a biztonság.

– Rendben.

– Ani nem lesz dühös, ha felébreszted.

– Értem.

Boli azonnal útnak is indult.

Joia lefeküdt Dee mellé.

– Nagyon szomorú, hogy ez lett a vége – mondta csüggedten.

– Ne légy csalódott. Valami egészen különlegeset vittél véghez. Más még csak hozzá sem tudott volna kezdeni.

– De diadalra lett volna szükségem. Még a győzelmi beszédemet is kitaláltam. Ehelyett a késésünk miatt kudarcként lesz kezelve a vállalkozás. Tudod, milyenek az emberek.

Dee odanyúlt, és megfogta a kezét.

– Sajnálom, hogy nem tudlak felvidítani.

– Köszönöm, hogy megpróbálod. – Joia lehunyta a szemét, és Dee kezét fogva merült álomba.

*

Ani az éjszaka közepén ébredt fel. Az ajtónyílásban, a csillagfényes égbolt előtt Boli, a sebesfutár sziluettje rajzolódott ki.

– Ó… üdv. – Joia tegnap nem érkezett meg, és a félelemtől megborzongva jött rá, hogy bizonyára rossz hír érkezett. – Mi történt?

– Joia azt üzeni, mindenki jól van.

– Hála az isteneknek!

– Késleltették őket, de holnap kora reggel itt lesznek.

– Ó, de jó! Kora reggel… majd szólok mindenkinek.

Aztán visszafeküdt aludni.

*

Joia a hajnal első fényére ébredt. Aggódott, hogy az önkéntesek lassan szedik össze magukat, ezért körbejárt, hogy mindenkit felébresszen. Az emberek sajgó tagjaikat masszírozva tápászkodtak fel.

Aznapra nem jutott reggeli, legfeljebb a folyóból ihattak vizet. Ennek következményeképpen mindenki mogorva volt.

– A Szentélynél marhahús vár minket! – kiáltotta Joia. – Már nem vagyunk messze! – Néhányan felélénkültek. Joia szökevényeket keresett, de egyet sem talált.

Napkeltére, ha vonakodva is, de felvették a köteleket.

– Ez a diadalunk napja! – harsogta Joia, de senki sem reagált. Valószínűleg már nem akartak mást, csak túl lenni ezen az egészen. – Rendben, felkészülni… feszít… húz!

Egy enyhe lejtő lehetővé tette számukra, hogy a követ az első próbálkozásra megmozdítsák. Joiába ettől visszatért a remény.

Seft ösvénye széles ívet követett nyugat felé, ki a Nagy Síkságra, majd délnek fordulva felfutott egy enyhe emelkedőn.

Joia halk, távoli hangot hallott, mintha emberek zsivaja lett volna.

Az önkéntesek nekifeszültek a köteleknek az emelkedőn. Joia félt, hogy most fognak meginogni, ilyen közel a célhoz, de az emberek kitartottak.

Elérték a gerincet, és meglátták maguk előtt a Szentélyt. Az önkéntesek a megkönnyebbülés és a boldogság hangjait hallatták, Joiának túl kellett kiabálnia őket: – Tovább, tovább! Mindjárt ott vagyunk!

Innen is látszott, hogy rengeteg ember gyűlt össze a Szentélynél és a földsáncon. Ahogy a kő közelebb ért, néhányan futásnak eredtek az önkéntesek felé. Sokan éljeneztek. Joia lelke szárnyalt. Valóságos tömeg várta őket annak ellenére, hogy egy napot késtek.

Ahogy közelebb értek, már látta, hogy valójában több százan várnak rájuk, Folyóvölgy teljes lakossága, és még annál is többen. Szinte túl szépnek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen.

A fogadó csapat előőrse odaért az önkéntesekhez, meg akarták ölelni és csókolni őket.

– Ne álljatok meg! – kiáltotta Joia. – Még nem vagyunk ott!

Az érkezők némelyike megfogta a kötelet, hogy segítsen – vagy hogy egy nap majd el tudja mesélni, hogyan segített eljuttatni a követ a Szentélyhez. Néhány önkéntes hálásan adta át a helyét. Joia némileg aggódott, hogy az újak talán nem lesznek elég erősek vagy kitartóak ahhoz, hogy elvégezzék a munkát. De a kő így sem állt meg.

Az utolsó néhány száz lépés távolságon emelt fővel lépdelt előre Seft ösvényén. Ő tette ezt lehetővé, és nagyon büszke volt magára. A tömeg vad üvöltése közepette vezette be a menetet a Szentély bejáratán.

Követte az utat a Seft által előkészített gödörig. Megfordult, hogy a megfelelő pillanatban megállítsa a szánt, majd tele torokból elkiáltotta magát: – Hősök vagytok!

A tömeg üdvrivalgásban tört ki.

Chack, Melly és népes családjuk kosarakban még meleg, sült marhahúst hoztak, az éhes önkéntesek nekiestek az ételnek. Az emberek odagyűltek Joia köré, gratuláltak neki, majd továbbmentek a többiekhez, ölelgették és csókolták őket. Az önkéntesek fürdőztek az elismerésben, elfeledkeztek sajgó izmaikról és reggeli rosszkedvükről. Joia elcsípett néhány beszélgetésfoszlányt: – Azt hittem, soha nem fog megmoccanni…

– Olyan meleg volt, hogy be kellett ugranom a folyóba…

– Janno aznap éjjel három lánnyal hált, és reggel nem tudott járni…

Máris mesélték a néhol igaz, néhol eltúlzott történeteket, amelyek legendává fogják tenni a küldetést.

Amikor az izgalom alábbhagyott, és mindenki teleette magát, Joia odafordult Sefthez: – Még most kell felállítanunk a követ, amíg mindenki látja.

– Még nincs megfelelően lesimítva a felülete. Dolgoztam rajta, de nem eleget. Nem tudjuk elhalasztani?

– Nem – felelte határozottan Joia. – Akkor nem érnénk el ugyanazt a hatást.

– Igazad van. Rendben, majd később befejezzük.

Ő és az ügyeskezűek eloldozták a követ a szánhoz rögzítő köteleket, de magát a követ még benne hagyták a kötélzsákban.

– Ha jó helyen állítottuk meg, a kőnek egyenesen bele kellene csúsznia a lyukba.

Joia meggyőzte az önkénteseket, hogy még egyszer ragadják meg a vontatóköteleket. A tömeg elcsendesedett, ahogy a kő fenséges lassúsággal csúszni kezdett a szán tetején. Amikor a szán végéhez ért, megbillent. Az emberek tovább húzták, és a kő vastagabb vége elegánsan lebillent, amíg a negyede el nem tűnt a lyukban.

Most fel kellett állítani a követ, de – mint sok más kihívás esetében, amivel az elmúlt két napban szembesültek – már tudták, hogyan lássanak hozzá. Seft kiszabadította a hosszú lábú óriást, amelyik az út során mindvégig a kő hátán utazott. Ő és Tem a megfelelő helyre vitték és eligazgatták a kötelet, az önkéntesek pedig megfeszítették. Felállították az óriást, az emberek húzni kezdték a kötelet, és a nagy kő lassan felegyenesedett.

A tömeg elragadtatással zúgott fel, amikor a kő teljes mérete nyilvánvalóvá vált. Soha nem láttak még hasonlót.

Néhány önkéntes gyorsan feltöltötte a gödröt földdel, és alaposan ledöngölte. Mindenki hátralépett, az emberek tapsoltak.

Joia csodálattal bámulta a munkát, amit elvégeztek. Itt, nézőkkel körülvéve a kő még nagyobbnak látszott, az emberek pedig mind törpéknek tűntek, vagy talán kísérő tanítványoknak, akik valamiféle istenség szolgálatában állnak. Valóban, mintha valami isteni dolog történt volna.

Felmászott a szánra, hogy mindenki jól láthassa. Amint a jelenlévők rájöttek, hogy beszélni akar hozzájuk, elcsendesedtek, izgatottan sugdolóztak egymás közt. Körülnézve megpillantotta Shent, Troon csatlósát. Ami itt ma történik, azt jelenteni fogja az urának. Hadd tegye. Troon beteg lesz az irigységtől.

A tömeg csendben várt.

– Nehéz feladat volt! – szólalt meg tiszta, mély hangon.

Az önkéntesek felől egyetértő mormolás hallatszott.

– Tűzött a nap. Hátráltattak a körülmények. Féltünk, hogy kudarcot vallunk.

– Igen! – kiabáltak be néhányan.

– Mégis megcsináltuk! – Rövid szünetet tartott. – És most olyan emberekről beszélünk, akik erősek. Olyanokról, akik bátrak. Olyanokról, akik soha nem adják fel! – Érezte, hogy könnyek csorognak az arcán. Az önkéntesekre mutatott, hangja elcsuklott az érzelmektől, amire ő maga sem számított. – Itt vannak ők! A Nagy Síkság legnagyszerűbb emberei!

A tömeg egyetértően felmorajlott.

Valamivel halkabban folytatta.

– Az istenek ma elégedettek velünk.

Az emberek ismét elcsendesedtek.

– Leróttuk tiszteletünket a Napisten előtt. És hiszem, hogy az istenek még több követ akarnak a Szentélyben. Ma a központi oválisban egy kő és kilenc faoszlop van. Jövőre… – rövid hatásszünetet tartott – …jövőre, barátaim, az istenek tíz álló követ szeretnének itt látni!

Elképedt zsibongás hallatszott.

– Ez azt jelenti, hogy a jövő évi nyárközepi szertartás után további kilenc óriási követ hozunk el a Szentélyhez.

Hallgatta az egyre erősödő zsivajt, ahogy az emberek összesúgtak. Elkapta Seft pillantását: a férfi tátott szájjal, elképedve bámult. Joia erről senkinek nem szólt előre.

– Terjesszétek a hírt! – kiáltotta. – Jövőre hatalmas tömeget akarunk látni a nyárközepi szertartáson! Minden ember a Nagy Síkságon, akiben van némi kalandvágy, itt lesz a ceremónián, és távolabbról is jönnek majd. Végignézik a szertartást napkeltekor, kereskednek, együtt lakomáznak velünk, és a rá következő reggelen mind elmegyünk a Kővölgybe!

Szüksége volt az elköteleződésükre.

– Meg tudjuk tenni?

– Igen! – zúgott a felelet.

Érezte, hogy magával ragadja az ihletettség.

– Kedvére teszünk a Napistennek?

– Igen! – jött a még hangosabb válasz.

– Elmegyünk a Kővölgybe?

– Igen, igen, igen! – Most már az önkéntesek is csatlakoztak.

– Elhozunk onnan kilenc követ? Kilenc követ?

Mindennél hangosabb „igen” harsant fel.

Az emberek éljeneztek, miközben Joia érzelmektől reszketve lemászott a szánról. Az üdvrivalgás nem maradt abba. Megnyerte őket az ügynek. Diadalittasan reszketett a sikertől. Meglátta maga előtt Deet, és hirtelen megszédült. A látása elhomályosodott, érezte, hogy előrebukik. Még tudatában volt, hogy Dee erős karja elkapja, aztán másra már nem emlékezett.

*

Joia gyorsan összeszedte magát, és az élet csalódást keltő gyorsasággal tért vissza a régi kerékvágásba. Dél körül Dee megkérdezte, együtt ebédelhetne-e a papnőkkel.

– Szeretnék többet megtudni róluk – mondta.

– Természetesen örömmel látunk – bólintott Joia.

Az étkezőben leültek a földre, és az önkéntesek reggelijéből maradt hideg húst ették, a nyáron bőségesen termő zöldséglevelekkel. Dee Bet mellé ült le, aki kerek arcú, mindig mosolygó lány volt.

– Miért lettél papnő, Bet? – kérdezte Dee.

– Amikor kislány voltam, mindig szerettem nézni, ahogy a szertartásokon táncolnak és énekelnek. Aztán később apám meghalt, anyám új férfija pedig nem igazán kedvelt engem.

– Most pedig te is a papnőkkel együtt táncolsz és énekelsz.

– Őszintén szólva, nincs meg bennem az a természetes kecsesség, mint a többiekben.

A többi papnő egyből tiltakozott.

– Nincs veled semmi baj – mondták.

– A lényeg, hogy sokat fejlődtem.

– Nem unalmas mindennap ugyanazt csinálni? – kérdezte Dee.

– Nem! Nem könnyű felidézni a dalokat, és több száz van belőlük. Joia mindet tudja, és Sary is, de én még mindig tanulok… pedig már öt nyárközép óta vagyok itt.

Dee Saryra nézett.

– Tényleg több száz dalt ismersz?

– Persze – felelte Sary rá nem jellemző kurtasággal. – Erről szól a papnői lét.

Joiát meglepte papnő társa barátságtalan hangsúlya. Vajon Dee tett valamit, amivel megsértette? Nem tudta elképzelni, mi lehetett az.

Dee láthatóan nem vett észre semmit.

– És ti mind a Napisten kegyeltjei vagytok – mondta.

– Legalábbis reméljük – bólintott Bet.

A kovabányász Bax lépett be az épületbe.

– Bocsássatok meg a zavarásért, csak azért jöttem, hogy elbúcsúzzak Deetől. Indulok haza.

Dee felállt.

– Elkísérlek egy darabig. – A papnőkre nézett. – Köszönöm, hogy megosztottátok velem az ételetek. – Joiához fordult. – Este találkozunk.

Távoztak, a többiek pedig nekiláttak a délutáni teendőknek.

Sary az épület előtt odalépett Joiához.

– Válthatnánk egy szót?

– Természetesen.

„Most majd kiderül, miért volt olyan barátságtalan Deevel” – gondolta Joia.

– Ha Dee papnő lesz, őt teszed második főpapnővé helyettem? – kérdezte kertelés nélkül Sary.

Joiát meglepte a kérdés.

– Miből gondolod, hogy Dee egyáltalán papnő lesz?

– Szerinted mi másért evett volna velünk?

Joia meghökkent.

– Nekem soha nem mondott semmit arról, hogy papnő szeretne lenni.

– Mindenki számára nyilvánvaló. A küldetésen minden éjjel melletted aludt.

– Nem tudom, mi köze ennek bármihez.

– Nem? Miért mondta, hogy este találkoztok?

– Mert anyámhoz jön vacsorára.

– Valóban?

Joia eleget hallott.

– Nézd, Sary, te vagy a második főpapnő, és ez nem fog változni, akárki csatlakozik is hozzánk. Jó vagy abban, amit csinálsz, és a barátomnak tekintelek. Sajnálom, ha valami olyasmit tettem, ami alapján azt gondolod, ez változni fog, mert nem ez a helyzet.

– Rendben.

– Hiszel nekem, ugye?

– Azt hiszem.

Sary előrelépett, megölelték egymást.

Joia elindult Ani házához. Még nem volt alkalma beszélni az anyjával. Ani éppen egy báránybőr belsejét tisztogatta egy fakaparóval, nehogy véletlenül elszakítsa az irhát. Joia leült mellé, élvezte a nyári napnyugtát.

Amíg Ani dolgozott, Joia elmondta neki a küldetés teljes történetét. Most, hogy sorban visszaemlékezett az eseményekre, maga is megdöbbent, mennyi mindent vittek véghez. Egyszerre mindig csak egy problémával foglalkoztak, de most, hogy sorba állította őket, tekintélyes listát alkottak.

– Okos voltál – dicsérte meg Ani.

– Valójában Seft volt az okos, mindig kitalált valamit, amire korábban sosem gondoltunk. Én csak próbáltam fenntartani az önkéntesek lelkesedését.

– Ami lehet, hogy minden feladat közül a legfontosabb volt.

Joia hátradőlt. Öröm volt mozdulatlanul feküdni és nem menni sehová, vagy nem kapaszkodni egy kötélbe. Lehunyta a szemét.

– Nem hiszem, hogy ez volt a legfontosabb, de kétségtelenül lényeges volt.

Ani mondott valamit, amit Joia nem hallott jól, de most nem is számított. Kellemes fáradtság uralkodott el rajta, a nap pedig mintha meleg takaróval borította volna be. Néhány pillanattal később már aludt is.

Ani ébresztette fel a vállát rázogatva.

– Átaludtad az egész délutánt!

– Valóban? – Joia egy pillanatra összezavarodott. Felnézett az égre, és látta, hogy már esteledik. – Miért aludtam ennyit?

– Mert kimerült vagy. Itt van Dee.

Joia hátranézett, és megpillantotta Dee mosolygó arcát.

– Úgy aludtál, mint egy kisbaba – mondta.

Joia felült, egy pillanatra megijedt, hogy vár rá valamilyen feladat, amit még nem oldott meg; aztán eszébe jutott, hogy a küldetésnek vége, és nincsenek kötelezettségei, legalábbis ma. Megpihenhet.

Ani időközben eltette a birkabőrt, és már kavargatott valamit a tűz mellett álló fazékban. Joia sóska és ürühús illatát érezte. Szétömlött benne a boldogság. Ők hárman most addig ülhettek és beszélgethettek, amíg csak akartak. El sem tudott képzelni ennél jobb dolgot.

Ani tálakat és kanalakat hozott, felszolgálta a ragut és a kicsi, fehér répákat. Amikor mindannyian jóllaktak, Deehez fordult: – Ha jól sejtem, azért lettél juhász, mert a szüleid is azok voltak.

Dee bólintott.

– Anyám és apám is meghaltak, amikor még nagyon fiatal voltam. Csak tizenkét nyárközepet láttam, amikor már nekem kellett gondoskodnom az öcsémről.

Joia ezt nem tudta.

– Nem lehetett könnyű – mondta.

– A birkákkal mindenesetre már tudtam bánni, és ez volt a fontos.

– A szomszédok segítettek? – kérdezte Ani.

– Egy keveset, de a juhászok nem az a közösségi népség. Távol élnek egymástól, és egyébként is meglehetősen függetlenek. A nagyapám azonban segített. Ő is juhász, Joia már találkozott vele.

– És most?

– A testvéremmel és az asszonyával élek, együtt gondozzuk a birkákat.

– Milyen az asszonya?

Ani gyakran kérdezgette így az embereket, de ez láthatóan sosem bántotta őket. Volt valami a viselkedésében, amivel lefegyverezte őket. Nem ítélkeztek felette. És hízelgett nekik, hogy ennyire érdekli őt az életük.

– Jól kijövök vele, bár néha az az érzésem, nélkülem is el tudnák látni a nyájat – felelte Dee. – Oly sok évig én vigyáztam az öcsémre, én gondoskodtam róla… de most már nincs rám szüksége.

– Vannak gyerekeik?

– Egy kislány.

Még valami, amiről Joia nem tudott.

Szeretett volna még többet megtudni, de most Dee kérdezte Anit az életéről, és anyja elmesélte neki Olin és Han halálát, valamint beszélt arról is, milyen bölcsnek lenni. Gyorsan telt az este, leszállt az éjszaka. A három nő bevonult a házba aludni.

Joia felidézte a beszélgetést, és megállapította, hogy Dee nyughatatlan lélek. Feleslegesnek érezte magát a saját otthonában. Lehet, hogy új életre vágyott.

Vagy ez csak az ő vágyálma?

Dee reggel hazaindult. Joiának az volt az érzése, hogy az elmúlt öt dicsőséges napon valamiképpen elmulasztott egy fontos lehetőséget.

Reggelire a megmaradt hideg ragut ették.

– Elmegyek veled a folyóig – mondta Joia.

Átvágtak a reggeli fényben ébredező falun. Joia száz dolgot akart mondani, de nem tudta, hogyan kezdjen hozzá. Elsétáltak a Folyóhát felé vezető út kezdetéhez, ahol megálltak elbúcsúzni.

– Nem szoktál eljönni mindegyik szertartásra – szólalt meg Joia szinte kétségbeesetten.

– Nyárközépkor az öcsém szokta elhozni a fiatal ürüket, hogy kereskedjen velük. De most otthon akart maradni a babával.

– Tehát a következő nyárközépkor te fogsz jönni?

– Szeretnéd?

– Ó, igen, nagyon szeretném – mondta Joia mohón.

Dee elmosolyodott.

– Akkor visszatérek.

– Megígéred?

– Megígérem.

Dee gyengéden megcsókolta az ajkát, és a csók tovább tartott, mint ahogy azt Joia várta. Ő a végtelenségig el tudta volna viselni, de Dee kibontakozott az ölelésből.

– Minden jót, kedves Joia.

– Jövőre. – Mintha egy örökkévalóságról beszélt volna.

Dee megfordult és elindult az úton, Joia figyelte, amíg el nem tűnt egy kanyarban.

29

Tanyaföld lakosai alig várták, hogy megtudják, hogyan végződött Joia küldetése. Több fiatal férfi is csatlakozott az önkéntesekhez, feleségük és gyermekeik már nagyon várták a híreket.

Az első visszatérők a Kopók voltak, de az ő jelentésük nem öntött tiszta vizet a pohárba. Azt mondták, annyira megrongálták az utat, hogy a szán semmiképpen sem érhetett oda a Szentélyhez. Senki sem tudta, hihet-e nekik.

Majd megérkezett Shen. Ahogy átvágott a falun Troon házához, az emberek követték, amíg össze nem gyűlt egy kisebb tömeg. Köztük volt Pia is, Yanával és Olinnal együtt. Troon és Katch jöttek elő a házból, hogy fogadják Shent.

– Sikerült neki – közölte Shen. – Elvitte a követ a Szentélyhez, és ott felállították, hogy mindenki láthassa. És az istenekre, valóban a legnagyobb kő a világon!

Troon szitkozódott.

– Hol van az a féleszű Narod? – nézett körbe.

Narod ott volt a tömegben, a magassága miatt el sem tudott rejtőzni.

– Azt mondtad, megállítottátok őket!

– Elpusztítottuk az utat! – védekezett Narod.

Troon Shenre nézett, aki azonnal reagált:

– Az út egy részét valóban megsemmisítették, de az önkéntesek mindent kijavítottak. Egy napot késtek emiatt, de ez senkit sem érdekelt.

– A szánt akartuk megrongálni, mert azzal minden összeomlott volna, de folyamatosan őrizték – méltatlankodott Narod. – Az utolsó nap közepéig vártunk, aztán rájöttünk, hogy esélyünk sem lesz rá, ezért inkább az utat rongáltuk meg.

– Stam soha nem elégedett volna meg a kicsinyes vandalizmussal – mondta Troon. – Szánalmasak vagytok. Tűnés a szemem elől!

Narod elkullogott.

– Joia jövő nyáron meg akarja ismételni – mondta Shen. – Azt mondja, akkor kilenc követ hoznak el.

Pia zsigeri elégedettséget érzett. Micsoda nő ez a Joia!

– Ez tűrhetetlen! – dühöngött Troon. – Egy óriási kő nagy szenzáció, de kilenc egyenesen a világ csodája lenne. Az emberek elmennének megnézni… – bizonytalanul intett a kezével – …még a vízen túlról is. Újra a pásztorok kerülnek előnybe, minket, földműveseket pedig úgy fognak kezelni, mint az erdőlakókat, akiket senki sem becsül semmire. Idén is alig voltak néhányan a nyárközepi ünnepségünkön, de jövőre senki sem jön el! – Elhallgatott, vett egy mély lélegzetet. – Az a nő… uralkodni akar, hogy a Nagy Ember lehessen a Nagy Síkságon!

– Pontosabban az első női vezető – mormolta Pia Duffnak.

– Meg fogjuk őt állítani – jelentette ki Troon. Zihálva lélegzett, mintha futott volna. – Egy évünk van felkészülni. Legközelebb nem egy csapatnyi éretlen ifjút küldök. – Úgy nézett körül, mintha be akarna jelenteni valami nagy tervet, de inkább nem mondott semmit. – Ki kell találnunk valami mást.

*

Aninak összegyűlt néhány bőrdarabja, és úgy döntött, táskát készít belőlük. Egy kovakő késsel keskeny, gyerekujjnyi csíkokra hasogatta őket, majd a csíkok egy részét egy vastag rönkre terítette. A maradék csíkokat össze kellett fonnia a tönkön lévőkkel. Éppen csak belekezdett a munkába, amikor megérezte, hogy valaki figyeli. Felnézett, és Scagga békaszerű szemeit pillantotta meg. Egy halott hattyú lógott a vállán, a nyakánál fogva tartotta.

Ani idegesítőnek találta a jelenlétét.

– Nem tudnál valaki mást bámulni?

Scagga mintha meg sem hallotta volna.

– Kétlem, hogy valaha hallani fogunk még arról a kilenc kőről – mondta megvetően.

Ani legszívesebben ráförmedt volna, hogy tűnjön el, de aztán úgy döntött, inkább megpróbálja kitalálni, miről beszél, így belement a játékba.

– Miből gondolod ezt, Scagga?

– Hamarosan rájössz.

Az érveit valószínűleg a bölcsek gyűlésére tartogatta, de úgy tűnt, alig várta, hogy elmondhassa.

– Vagyis csak képzelődsz – állapította meg Ani.

– Nem, egyáltalán nem. És te is rájöhetnél, ha elég okos lennél.

– Biztos vagyok benne.

Scagga nem bírta tovább.

– Öt napjába került egy követ elhozni a Szentélyhez.

– Ezt mindenki tudja, Scagga, és senkit sem érdekel, hogy egy napot késett. Akkor is hősies tettet vitt véghez.

– De öt napig tartott! – ismételte a férfi. – És most kilenc követ akar elhozni. Az kilencszer öt nap. Vagyis az a sok ember a nyár felében távol lesz a munkájától!

Ani a problémának erre a részére eddig nem gondolt. Nem tudott elszámolni kilencszer ötig – ahhoz Joiára lett volna szükség –, de nagyon hosszú időnek tűnt, amíg a legerősebb pásztorok nem tudnak majd a csordájukkal foglalkozni. Biztos volt benne, hogy ez nem tetszik majd a bölcseknek, és ez aggasztotta.

– Joiának talán valami más terve van.

Scagga rosszindulatúan nevetett.

– De te nem tudod, mi az, ugye? Ez egyértelműen látszik.

– Nem, nem tudom. De még előtted meg fogom tudni.

– Hm. – A férfi távozott, a halott hattyú ernyedt szárnyai a hátát verdesték léptei ütemére.

Ani elgondolkodott azon, amit mondott, és úgy döntött, erről Joiának is tudnia kell. Fogta a befejezetlen táskát és a rönköt, és mindkettőt betette a házba a késsel együtt, majd elindult a Szentélyhez.

Már Folyóvölgy határából látta az új követ. Szürkén és szilárdan magasodott a földsánc vonala fölé, valószínűleg még jóval távolabbról is lehetett látni.

Eszébe jutott, hogy Joia talán az egész életét a kő-Szentély felépítésével fogja tölteni. Ami talán nem is baj. A lányának mindig is szüksége volt valami feladatra, amibe beleömleszthette kimeríthetetlen energiáját.

Azon töprengett, vajon Dee hogyan fog beleilleszkedni ebbe a jövőbe. Nem lepte meg, hogy Joia beleszeretett a feltűnően vonzó lányba. Nem sok olyan ember volt, aki észben felvehette a versenyt Joiával, de Dee ezek közé tartozott. Ani nem kételkedett benne, hogy Joia végérvényesen beleszeretett, bár abban nem volt biztos, hogy ezzel a lánya is tisztában van-e. És valószínűleg Dee is szerette Joiát.

Ani örült volna, ha egy párt alkotnak. Joia megérdemelte, hogy hosszan és őszintén szeresse valaki, aki tisztában van azzal, mennyire különleges. „És örülnék annak a tudatnak is – gondolta Ani –, hogy valaki törődik vele, amikor én már nem leszek.”

Joiát az étkezőben találta meg, a papnők ebédjének elkészítését felügyelte. Boldognak látszott. Mindig jó érzés egy szülőnek, ha boldognak látja a gyerekét.

Joia átadta a felügyeletet Sarynak, és kivezette Anit a Szentélyhez. Egyenesen az új kőhöz sétáltak. Ani végigsimogatta a hideg felületet, érezte az árkokat és a redőket. Azon gondolkodott, vajon a Földisten miért a Kővölgyben helyezte el. Talán azért, hogy Joia megtalálja. Az istenek szándékait sosem lehet megismerni.

Elmondta Joiának, amit Scaggától hallott.

Joia idegesnek tűnt.

– Megmondom őszintén, erre eddig nem is gondoltam – ismerte el. – A tömeg annyira támogató volt, amikor megérkeztünk, hogy azt hittem, mindenbe belemennének.

– És azon a napon így is volt – bólintott Ani. – Azonban az ilyen hisztérikus lelkesedés egy idő után alábbhagy.

– Lehetséges. És nem folytathatjuk a küldetésünket, ha a bölcsek nem egyeznek bele.

Ezt egy ideig csendben emésztették. Joia terve a Szentély újjáépítésére még mindig kudarcot vallhatott, hiába emelkedett olyan diadalmasan a fejük fölé az első kő.

– Gondolom, te meg tudsz számolni kilencszer öt napot.

– Az negyvenöt nap. De nem fogadom el Scagga számolását. Nem kell ugyanannak a kétszáz embernek megmozgatnia mindegyik követ, egyiket a másik után. Scaggának ebben igaza van, az túl sokáig tartana.

– Akkor mi a megoldás?

Joia elgondolkodott.

– Több csapatra lesz szükségünk. De ez megoldható. Jövőre sokkal több önkéntes jelentkezik, ebben biztos vagyok. Amit tettünk, arról a Nagy Síkságon túl is beszélni fognak. Legalább ezer jelentkezőre számítok.

Ani nem tudta, mennyi az ezer.

Joia tovább számolt.

– Ha van hat csapatunk, és az első három visszatér egy második körre, akkor kilenc követ kilenc nap alatt ide tudunk hozni. Számoljunk tíz nappal, ha közbejön valami, bár nem sok ilyesféle dologra számítok, mivel egyszer már megtettük az utat, és sokat tanultunk belőle.

– Tíz nap az egy munkáshét. Ezt talán még a bölcsek is elfogadják.

– Helyes.

– De biztos vagy benne, hogy ilyen sok önkéntes lesz? Én nem ismerem úgy a számokat, mint te, de úgy tűnik, szükséged lesz a Nagy Síkság munkaképes lakosságának legalább a felére.

– Ez igaz, de a síkságon kívülről is jönnek majd emberek.

– Ez elég merész remény – figyelmeztette Ani.

– Tudom.

*

Joia ebéd után kivitte az új papnőket a Szentélyhez, hogy megtanítson nekik egy dalt. Ez most a tizenkettes számról szólt. Egy teljes hét tizenkét napból állt – tíz munkanapból és két pihenőnapból. A dal sorra vette, hány nap van két hétben, háromban és így tovább, egészen harmincig.

A leckét Seft szakította félbe. Szokatlan módon dühöngött. Vörös arccal és feldúltan tört be a körbe.

– Mi ez a hülyeség a kilenc kőről tíz nap alatt? – kérdezte. Joia nem ijedt meg Sefttől, tizenhat nyárközepes kora óta ismerte őt, amikor még csak szerelmes volt a nővérébe, Neenbe.

– Hűha, ez gyorsan elterjedt – mondta Joia. – Ki szólt neked?

– Nem te, az biztos, bár velem kellett volna először beszélned róla – jött a kissé keserű válasz.

Joia elküldte a papnőket azzal, hogy majd később befejezik az oktatást.

– Sajnálom. Anyámmal beszéltem erről, mert ő hozta a hírt. Másnak még nem szóltam.

Ezzel nem sikerült megbékítenie Seftet.

– Azt az érzést kelted az emberekben, hogy egyetértek veled. Ostobának fogok tűnni, amikor be kell ismernünk, hogy nem lehet megcsinálni.

– Miért vagy ebben olyan biztos? Nagyon sokat tanultunk az első alkalomból, ott van például a kétlábú óriás, amivel felállítottad a követ. Másodszorra minden sokkal gyorsabban fog menni.

– Ez igaz, de akkor sem tudunk elhozni kilenc követ tíz nap alatt.

Az ez igaz kifejezés már azt jelezte, hogy Seft kezd engedni. Joia tudta, legkönnyebben úgy tudja meggyőzni őt, hogy ráveszi, kezdjen el gondolkodni a gyakorlati kérdéseken.

– Legalább beszéljünk róla. Tegyük fel, hogy van hat csapatunk.

– Tessék? Hat ugyanakkora csapat, mint az idei? Van egyáltalán annyi ember az egész Nagy Síkságon?

– Kétszer annyi is van. És máshonnan is érkeznek majd.

– De mi van, ha nem gyűlik össze ennyi önkéntes?

– Ha nem, akkor megteszünk minden tőlünk telhetőt a rendelkezésre állókkal, és legalább néhány követ elhozunk a Szentélyhez, és nagyobb szerencsében reménykedünk a következő évre.

– Ez így rendben van, amíg nem teszünk túlzó ígéreteket.

– Dolgozzuk ki a tervet. Az első napon mindegyik csapat elmegy a Kővölgybe. A második napon három követ felemelünk, szánra rakunk, és útnak indítjuk őket. Addigra több szánt el kell készítened. Különböző időpontokban fognak a Szentélyhez érni, a legutolsó a negyedik napon. Az ötödik pihenőnap lesz.

– Rendben, ez megoldhatónak tűnik.

– A hatodik napon visszamennek a Kővölgybe. A hetediken újabb három követ indítunk útnak, amelyek a kilencedik nap végére érnek ide.

– Ez eddig hat kő.

– A másik három csapat egy nap lemaradással követi őket, és az ő köveik az ötödik nap végéig érkeznek meg. Nekik nem kell visszatérniük a Kővölgybe, de nem lennék meglepve, ha örömmel mennének mégis, segíteni a többieknek.

– A váratlan problémákat is számításba kell venni.

– Ezért adtam hozzá még egy napot. Az én tervem szerint a kilencedik napra az összes kő a Szentélynél lesz, de azt fogom mondani, tíz napra van szükségünk.

Seft láthatóan nem gondolta, hogy ez elég lesz, de mostanra elment a kedve a vitától.

– Nem vagyok biztos benne, hogy a bölcsek ebbe bele fognak egyezni – mondta fáradtan.

– A bölcsek gyűlésén csak öt ember számít. Scagga és Jara ellenezni fogják a tervet. Anyám és Kae támogatna minket, így Keff hozza meg a végső döntést. Ha más bölcsek is részt vesznek a tanácskozáson, ők Keffet fogják követni.

– Egyetértek, de miért hasznos ez nekünk?

– Mert nincs más dolgunk, mint meggyőzni Keffet még a gyűlés előtt.

Seft bólintott.

Joia tudta, hogy nővére férje emberfeletti teljesítményre képes, ha tárgyi dolgokról van szó, de elképesztően szegényes képzelőerővel bír, ha emberekkel kell bánni. „Szerencsére ezt a részt megoldom helyette” – gondolta.

– Még most fel kellene keresnünk Keffet – mondta.

Seft meglepődött, de már hozzászokott, hogy Joia mindig mindent azonnal el akar intézni.

– Rendben – egyezett bele.

Maguk mögött hagyták a Szentélyt, és elindultak Keffhez, akit a faluban, a folyóparti háza mellett találtak meg. Amikor megérkeztek, éppen kovakövet élezett. Ennek a szakértelemnek a legtöbb felnőtt a birtokában volt, mert mindenki használt kovakövet, és a kovakő gyakran szorult élezésre. A művelet azonban nagy koncentrációt igényelt. Keff egy agancs hegyét óvatosan odanyomta a kő éle alá, és erős nyomást fejtett ki rá. A kőről tökéletes kis pikkely vált le, amitől a kő élesebbé vált. Ezt a módszert nyomásos pattintásnak hívták.

Keff felnézett és elmosolyodott.

– Azért jöttünk, hogy a véleményedet kérjük valamiben – kezdte óvatosan Joia. Meg akarta győzni a férfit saját igazáról, de mindennek úgy kellett történnie, hogy Keff azt érezze, bölcs döntést hozott.

– Üljetek le. Ha nem gond, közben folytatnám a munkát.

Leültek, és Joia belekezdett:

– Azt próbáljuk kitalálni, hogyan folytassuk a Szentély építését a napi pásztortevékenység lehető legcsekélyebb megzavarásával.

Keff újabb pikkelyt pattintott le a kováról.

– Ez jó gondolat.

– Szeretnénk a következő szakaszt egy munkahét, vagyis tíz nap alatt letudni.

– Hallottam a szóbeszédet. Kilenc kő tíz nap alatt meglehetősen becsvágyó terv.

Vagyis Scagga már beszélt Keff-fel. Sebaj. Joia előrehajolt.

– Ez az egész vállalkozás, a Szentély újjáépítése kőből, egyetlen dolgon múlik. A lelkesedésen – mondta erős hangsúllyal. Keff abbahagyta a munkát, felnézett. – Az önkénteseknek azt kell érezniük, hogy valóban valami jelentőset tesznek. Akarniuk kell, szeretniük kell, büszkének kell lenniük rá, és reménykedniük, hogy egyszer újra megtehetik.

– Lehetséges – mondta visszafogottan Keff, de Joia látta, hogy felkeltette az érdeklődését.

– Ha évente egy követ hozunk el, mindenki tudni fogja, hogy mire befejezzük a Szentélyt, mindannyian halottak leszünk, de még a gyerekeink is. A kövek mozgatása fáradságos, évente ismétlődő munkává válik. Ez így nem fog működni.

– És mivel kapcsolatban szeretnéd a véleményemet kérni?

– A kockázatot kellene értékelned – felelte Joia. – Elkészítettük a beosztást kilenc kő elhozatalára tíz nap alatt, és reményeink szerint végre is tudjuk hajtani, de tisztában vagyunk vele, hogy a siker nem garantált. Vállaljuk a kockázatot? Vagy kövessünk egy kevésbé nagyratörő utat, és fogadjuk el, hogy egyikünk sem fogja látni az elkészült kő-Szentélyt?

Joia és Seft feszülten figyelték Keffet. Hosszúra nyúlt a várakozás. Keff lenézett a kovakőre, amit élezett, de nem szólt, csak mozdulatlanul ült.

– Átgondolom. – Végül csak ennyit válaszolt.

*

A bölcsek tanácskozása meglehetősen viharosra sikerült. Amikor Ani előterjesztette Joia tervét, Scagga képtelenségnek nevezte azt. Jara, a húga szemmel láthatóan szégyenkezett. Keffnek kétszer is rá kellett szólnia a férfira, hogy válogassa meg a szavait.

A vita a várt pályát követte. Kae Anit támogatta, Jara nem túl lelkesen Scaggát, mindenki más pedig Keff döntésére várt.

Keff végül kijelentette, hogy a bölcseknek támogatniuk kellene Joia tervét.

– Ti soha nem hallgattok rám! – fakadt ki dühösen Scagga. – Akármit mondok, ti vitatjátok vagy figyelmen kívül hagyjátok! Ezt már nagyon unom!

Persze ebből semmi sem volt igaz. Ezeken a találkozókon Scagga gyakran húzta keresztül Ani számításait. De most nem tudott racionálisan gondolkodni.

– Scagga, kérlek! – szólt rá Jara.

Scagga azonban ügyet sem vetett rá. Vádlón mutatott Keffre.

– Azt akarod, hogy Ani legyen a következő Őrző! Tudom, mert mások is mondták! Mindent megteszel, amit mond neked! Biztosan a szeretője is vagy!

Az Ani mellett ülő Kae felszisszent.

Keff felállt.

– Nem tűröm az ilyen beszédet!

– Ne aggódj, nem kell megtiltanod, mert több gyűlésen engem nem látsz! Lemondok, és nem is jövök vissza! Szerezz magadnak másik ölebet!

Scagga felpattant és elviharzott.

„Győztünk” – gondolta Ani.

*

– Nagyon hiányzik Dee – mondta Joia az anyjának.

– Tudom. – Ani nem szerette szomorúnak látni a gyermekeit, de ez most másfajta szomorúság volt. Az a fajta, amelyik nagyon könnyen fordul át örömbe.

Joiát elkapta egy nyári zápor, és anyja házában keresett menedéket. Az ajtónyíláson át figyelte az esőt.

– Vajon eljön az őszi ceremóniára?

Ani a fejét csóválta.

– Ősszel nincs mivel kereskednie. Senki sem akar bárányokat, mert túlságosan könnyen elpusztulnak az első évben. Akinek van egy kis érzéke a kereskedelemhez, az ürüt cserél inkább. Egyévesen már túlélték a telet, és bizonyították a szívósságukat. A következő nyárközepi szertartásig nem fogjuk látni Deet, sem más juhászt.

Joia bólintott.

– Dee azt mondta, arra eljön.

– Akkor így is lesz. Olyan embernek tűnik, aki betartja az ígéreteit.

– Attól tartok, meggondolja magát.

– Lehetséges, de nagyon meglepődnék.

– Szeretem őt.

– Rájöttem.

– Szerinted ő is szeret engem?

– Nem látok bele a szívébe, de igen. Szerintem imád téged.

– Imád?

– Ezt gondolom.

– És miért engem? Biztosan sokan vannak, akik szeretik őt. Amikor nevet azzal a gyönyörű széles szájával, és a haja úgy rázkódik, mint a fa levelei, bárki bele tudna szeretni.

– Valóban nagyon csábos.

– Még soha nem éreztem így. Azt hittem, furcsa vagyok, amiért nem értettem, miért beszélnek a lányok mindig a csókolózásról és az együtt hálásról. Még soha nem szerettem így senkit. Most már tudom, miért válnak megszállottjává az emberek.

Ani mosolygott.

– Elég sokáig tartott, mire idáig eljutottál.

– Te is így voltál apával?

– Pontosan így.

– Szerinted ő az igazi számomra?

– Igen, kétségem sincs felőle. Ő az.

Elállt az eső. Joia kinézett az ajtón, mintha arra számítana, hogy megpillantja Deet.

– Remélem, visszajön. Nagyon remélem.

30

A tavaszi ceremónia napján Joia boldog volt. Az aszály véget ért. A földművesek az elmúlt nyáron négy nyárközép után először takarítottak be bőséges termést. A tél enyhe volt és csapadékos. A Nagy Síkságon a tehenek borjazás előtt álltak, a csorda ismét gyarapodott. A nap ragyogóan sütött.

„Az istenek bizonyára elégedetten tekintenek az óriási kőre” – gondolta.

A papnők száma megduplázódott. A Szentély újjáépítésének izgalma volt az egyik ok, de az emberek azt mondták, sokan akarnak csatlakozni Joia miatt is. Ő maga ezt sosem mondta volna ki, de a szíve mélyén tisztában volt vele.

A papnők minden délután kötelet fontak. Joia mind a hat csapatának saját készlettel kellett rendelkeznie. Hogy enyhítsenek a munka egyhangúságán, Joia közben énekeket gyakoroltatott velük.

Az őszi és télközepi szertartások egyre nagyobb sokaságot vonzottak. Mindenki látni akarta a követ. Az aznapi látogatók száma több százzal meghaladta a legutóbbi alkalomét. Joia szinte szárnyalt az örömtől. A terve odacsábította az embereket.

És ezek az emberek most másként festettek. Senki sem volt kórosan sovány vagy beteg. Nem vánszorogtak és nem sütött róluk a félelem. Nem nézték folyamatosan a talajt valami ehető után kutatva, legyen az csont, döglött madár vagy kutyakölyök. Ruganyosan, magukban dúdolva lépdeltek, és derűlátás sugárzott róluk.

Könnyű volt azonosítani az egyes közösségeket. A földművesek mindig sárosak voltak. A bányászok kezét és karját horzsolások borították az éles kövekkel végzett munka következtében. És akik a Nagy Síkságon túlról érkeztek, azokat is meg lehetett ismerni: rövidebb vagy hosszabb tunikát viseltek, más szabású lábbelit, a furcsának ható hajviseletekről nem is beszélve.

Az élet tökéletes lett volna Joia számára, ha vele van Dee. Már közeledett a nyárközepi szertartás – és sokkal hamarabb eljött volna, ha Joiának nem ő jár folyamatosan a fejében.

Közben a papnők napkeltekor lefolytatták a tavaszi szertartást, a Joia által betanított, fegyelmezett tánccal és énekléssel. Ma első alkalommal arra biztatta őket, hogy viseljenek tollakat a hajukban. Ezenkívül bemutatta a csörgődobot – egy kavicsokkal töltött fadobozt –, amelyet Sary rázott ütemre, hogy mindenki könnyebben tudja tartani a ritmust.

A Szentélynél egyetlen változás történt egyik napról a másikra, amit a legtöbben talán észre sem vettek: az óriási kőhöz egy mászórudat támasztottak létraként – egy karcsú fatörzset, amelynek a törzsébe hornyokat vájtak. Seft készítette el.

Amikor a ceremónia véget ért, Joia és két növendék nem hagyták el a Szentélyt, hanem a kőhöz siettek. A növendékek erősen megfogták a fatörzset, Joia pedig a hornyokat használva fürgén felkapaszkodott rajta. Öt napja, amikor Seft végzett az elkészítésével, már gyakorolta a mászást, de még mindig bizonytalannak érezte a mozgását. A törzs a növendékek minden erőfeszítése ellenére mozgott, és át kellett élnie egy-két feszült pillanatot. De olyan gyorsan mászott, ahogy tudott, és nagy megkönnyebbüléssel ért fel a tetejére.

Felállt, a magasba emelte a karját, és az elképedt tömeg lelkesen zúgott fel. Joia most már híres volt, és akik nem ismerték, azok is könnyen kitalálhatták, ki ő. Lassan megfordult, amíg meg nem tett egy teljes kört. Azután mindkét kezével csitító mozdulatot tett, mire a sokaság elhallgatott.

Megdöbbentette, hogy mekkora befolyása van ilyen sok ember felett.

Megismételte, amit az őszi és télközepi szertartásokon is elmondott: hogy a következő nyárközepi szertartás újabb szent küldetés kezdetét jelzi. Ismét önkénteseket keres, erős és egészséges embereket, akik készen állnak a kalandra. És ezúttal kilenc óriási követ fognak elhozni a Szentélyhez.

– Mondjátok el a barátaitoknak és szomszédaitoknak! – kiáltotta. – Sokkal több emberre lesz szükségünk, mint az előző alkalommal! És ne feledjétek: lehet, hogy a végén kimerültek leszünk, de nagyon-nagyon büszkék!

Az emberek éljenzésétől kísérve mászott le a rúdon. A növendékek csillogó szemmel néztek rá, feldobta őket, hogy a tömeg ilyen lelkesedéssel éljenzi vezetőjüket. Joia kisietett a Szentélyből, el akarta kerülni a csodálókat, és gyorsan menedéket keresett az étkezőben.

Kihasználta az időt a pihenésre. Meglepődött, mennyire kimerítő tud lenni mások imádata. Hagyta, hogy csillapodjon a hisztéria, és amikor úgy ítélte meg, hogy az emberek inkább már a kereskedésre koncentrálnak, újra előmerészkedett.

Sokan a pásztorok stílusában üdvözölték: felemelték a kezüket, hogy összeüssék a tenyerüket. A jobb kéz a jobbal volt a formális köszöntés; a jobb a ballal a hétköznapi; a jobb a ballal és a bal a jobbal együtt a megbecsülés jele. A legtöbb ember ez utóbbi, négykezes köszöntést ajánlotta fel neki, még akkor is, ha soha nem találkoztak.

Amikor rátalált az anyjára, Ani éppen egy vitát rendezett le – gyakori feladata volt ez a szertartások alkalmával. Egy kosárkészítő kovakövet akart, de a kovakőpattintó azt állította, a kosár nem ér meg egy jó éles kovakövet. A kosárfonó felháborodott, és ragaszkodott a cseréhez. Ani megpróbálta elmagyarázni neki, hogy a kovakőpattintónak joga van elutasítani a cserét, de a férfi hallani sem akart erről.

Joia inkább otthagyta őket, és továbbment. Összetalálkozott Sefttel, aki a Kővölgyben töltötte a telet, szánokat gyártott, és Neen is odaköltözött a gyerekekkel. Most csak rövid látogatásra tértek vissza. Hamarosan Joia is útra kel a Kővölgybe, hogy megbizonyosodjon róla, jól halad a munka.

– Ezek szerint a mászórúd bevált – mondta Seft.

– Ahogy azt előre megmondtad. Köszönöm, hogy elkészítetted.

– Imádták, amikor felálltál a kő tetejére. Akik nem látták a mászórudat, azoknak úgy tűnt, mintha felrepültél volna.

– Az emberek szeretik azt hinni, hogy csodát látnak.

– Ugyanezt kellene tenned a nyárközepi szertartás után is.

– Mindenképp.

Joia meglátta Scagga húgát, Jarát, aki a pillantását elkapva odajött hozzájuk.

– A bátyám ott lesz a bölcsek következő ülésén – mondta.

Joia megpróbált valamilyen semleges választ adni.

– Tehát meggondolta magát.

– Egyetértek az óvatos megközelítésével, de remélem, hogy mi ketten udvarias viszonyban tudunk maradni.

Joia megkönnyebbült.

– Én is remélem – felelte.

– Köszönöm.

Jara távozott. Joia szeretett volna egy kis időt eltölteni Jara mondatainak átgondolásával. Mintha békeajánlat lett volna. Azonban az emberek odasereglettek, köszöntötték, váltani akartak vele néhány szót.

A kovabányász Bax átfurakodott hozzá a tömegen.

– Dee itt van? – kérdezte.

Bax ostoba féltékenységet szított Joiában, amikor meztelenül beszélgetett a folyóban Deevel. Most elnyomta magában az ellenszenvét, és úgy válaszolt: – Nem, de nyárközépkor itt lesz.

– Csodálatos nő. Szeretnék újra találkozni vele.

– Én is.

– Ó, nem kell a színjáték. Ugyanúgy odavagy érte, mint ő érted.

Ani is valami hasonlót mondott. Joia szégyenkezve gondolt arra, hogy legbelsőbb érzései ennyire nyilvánvalóak mindenki számára.

– Szerencsés vagy – tette hozzá Bax. – És ő is.

Ez olyan kedves volt tőle, hogy Joia megölelte.

Aztán valaki más akarta üdvözölni, ezért el kellett fordulnia.

Észrevette Shent, Troon cimboráját. Természetesen szaglászni jött. Hamarosan visszatér Tanyaföldre, és elmondja Troonnak, mit látott és hallott. Troon dühös lesz Joia népszerűsége és nagyszabású tervei miatt. Joia gondolatban megvonta a vállát. Hát legyen.

*

Joia néhány nappal később átgyalogolt a Kővölgybe.

Legnagyobb meglepetésére az út jónak tűnt. A fák beágyazódtak a talajba, valószínűleg a téli eső és hó miatt. Néhol az ágakat pótolni kellett, de kialakult egy jól használható alapzat.

Magával vitt néhány papnőt is, köztük új növendékeket. Mindannyian az általuk készített kötelek tekercseit cipelték. Fiatalok voltak, és az egész napos gyaloglás nem jelentett számukra kihívást, még a kötelekkel sem.

Amikor elkezdtek felkapaszkodni az Északi Dombok közé, Joia nagyon is tudatában volt, mennyire közel jár Deehez.

A házam nem messze van innen, kelet felé – mondta Dee, amikor a Kővölgyben táboroztak. Akkor nem jutott Joia eszébe, hogy pontosabb útmutatást kérjen. Valószínűleg egy nap alatt megjárhatta volna oda-vissza. Vagy Dee jöhetett volna el a Kővölgybe, hogy benézzen a nagyapjához. Kínzóan fájdalmas volt a tudat, hogy itt van valahol a közelben, de nem tudja, hol.

A nap már lemenőben volt, amikor megérkeztek a gerincre, és letekintettek a Kővölgybe. A völgy fáinak a fele eltűnt. Útközben észrevette, hogy a rögtönzött, földből és ágakból álló ösvényt több helyen beágyazott gerendákra cserélték. Seft csapata ezenkívül az előző év hevenyészett menedékei helyett takaros házakat épített saját használatra, illetve a családjuknak. Négy új szánt is látott, egy ötödik pedig éppen készült. Kötélből is egyre több halmozódott fel.

Nővére, Neen előjött ez egyik házból, hogy üdvözölje.

– Vacsorázz velünk ma este, és beszélgethetünk – mondta.

– Örömmel.

– Az étel nemsokára kész.

– Előbb gondoskodom a papnőim elhelyezéséről.

Utasította a papnőket, hogy gyújtsanak tüzet, majd szerzett nekik marhahúst és egy nagy főzőedényt. Chack és Melly nem kellett az itteni, viszonylag kevés számú ember ellátásához: ők általában nagy tömegeknek főztek.

Joia visszatért Neen házához. Ott voltak a gyerekek is, örült, hogy láthatja unokaöccsét és két unokahúgát. Együtt vacsoráztak, majd lefektették a gyerekeket, és sötétedésig beszélgettek.

Joia jól emlékezett az éjszakára, amikor Dee kezét fogva aludt el. Elképzelte, hogy most is ugyanazt teszi, és ismét elégedetten merült álomba.

*

Azon a tavaszon a földművesek területén zöld hajtások jelentek meg a felszántott barázdákban, Pia és Duff rendszeresen mentek ki gyomlálni. Szerettek együtt dolgozni a földeken. Pia legalább annyira szerette Duffot, mint annak idején Hant, csak teljesen más módon. Hanra felnézett, Duffot inkább egyenlő partnerként kezelte.

Yana öregedett, már nem bírta úgy a hajolgatást, de a kecskéket továbbra is gondozta: három jószág is ellés előtt állt. Látszott, hogy a kis Olin ugyanolyan magas lesz egyszer, mint az apja. A haja szőke volt, és majd egy nap talán ugyanolyan szakállat is növeszt, mint amilyet Han viselt. Még csak három nyárközepet látott, de mostohaapja, Duff már megtanította neki, melyik zöld hajtás a búza, és melyik a gyom.

Troon bejelentette, hogy a földművesek közössége nincs felkészülve megfelelően önmaguk megvédésére. Néhányan feltették a kérdést, hogy ugyan ki akarná őket megtámadni, de Troon ügyet sem vetett rájuk, és utasított minden férfit Tanyaföldön, hogy szerelkezzen fel íjjal és legalább hat nyílvesszővel.

Néhány helyinek már volt ilyen fegyvere, de a többségnek nem: a földművesek nem szoktak vadászni. Troon megkért egy Wel nevű vadászt, aki egyedül élt a folyó déli oldalán, hogy mutassa meg az embereinek, hogyan kell íjat és nyílvesszőt készíteni. Duffnak találnia kellett egy rugalmas tiszafaágat, amelyik valamivel hosszabb, mint ő maga, és néhány rövidebb mogyoróágat a nyílvesszőkhöz. A húrt halott állatok inaiból sodorták.

Amikor elkészültek az íjak, a Keleti Erdőbe vonultak gyakorolni. Az ügy kezdetben teljesen reménytelennek tűnt. Duff azzal viccelődött, hogy a legbiztonságosabb hely a célpont előtt van. De idővel javultak az eredmények.

– Azt állítja, mindez a védelmet szolgálja, de mintha arra készülnénk, hogy megtámadjunk valakit – mondta Pia Duffnak.

– Hát, a pásztorokat nincs értelme megtámadnunk – felelte Duff. – Túl sokan vannak.

– Troon szerint gyávák a harchoz.

– Lehet, hogy újabb erdőt akar felégetni… talán a Keleti Erdőt, vagy a Kerek Erdőt.

Pia megborzongott.

– Remélem, nem. Az erdőlakók bosszút állnának… az istenekre, tanulhattunk volna abból a leckéből!

Troon azt is bejelentette, hogy ezúttal senki – sem nő, sem férfi – nem mehet el a nyárközepi szertartásra. Mindenkitől elvárta, hogy otthon maradjon és támogassa a földművesek saját ünnepségét. Olyan kevesen látogatták az eseményt, hogy ez az intézkedés nyilvánvalóan szükségtelen volt, és Pia biztos volt benne, hogy Troon valamilyen titkos tervet készít elő.

Duff közölte Piával, hogy ő akkor is elmegy a Szentélyhez a nyárközepi szertartásra. Előző évben részt vett Joia küldetésében, és újra ott akart lenni. Több fiatal földműves is hasonlóképpen gondolkodott: az az esemény volt a valaha megrendezett legjobb ünnepség. Troon nem parancsolhatott ugyanúgy a férfiaknak, mint a nőknek, és Pia úgy vélte, a fiatalok nem fognak törődni Troon rendeletével.

Néhány nappal később Troon felesége, Katch – aki Pia nagynénje is volt – megjelent a háznál, miközben Pia éppen gyomlált. Katch egy fekete, rózsaszín orrú, nagy fülű malacot hozott. Megmutatta az állatot Olinnak, aki boldogan kacagott.

– Sajnálom, hogy megzavarlak a munkádban – mentegetőzött Piának.

– Semmi baj, szükségem van pihenőre. Egészséges kis malacod van.

– Elcserélnéd egy kecskegidára?

Pia soha nem tartott disznókat, de tudta, hogy nem nehéz őket felnevelni: jórészt ellátják magukat az állandó túrással.

– Meg kell kérdeznem Duffot és Yanát, de nem tűnik rossz ötletnek. Idén tavasszal még csak egy kecskénk született. Megnézed?

A kecskéket napközben nem pányvázták ki, és a kicsik soha nem távolodtak el túl messze az anyjuktól. Az erdő szélén legelészték az alacsony bokrok leveleit. Pia felvette a kétségbeesetten mekegő gidát. Szorosan kellett tartania.

– Nagyon erős – mondta.

– Ha Yana és Duff beleegyeznek, holnap hozd el a házamhoz, és odaadom a kis sártúrót.

– Rendben. Köszönöm.

Katch lehalkította a hangját, bár senki sem volt a közelben.

– Valamit el kell mondanom neked – suttogta idegesen.

Pia úgy gondolta, valójában ez lehet a látogatás elsődleges oka.

– Hallottam, hogy Duff és néhány fiatal el akarna menni a pásztorok nyárközepi szertartására, Troon tiltása ellenére. – Felemelte a kezét, hogy elejét vegye mindenfajta tagadásnak. – Ne mondd meg, hogy igaz-e… nem kérdezem.

– Akkor nem mondom.

– És én sem mondok Troonnak semmit.

Pia hitt neki. Katch, akinek nem volt lánya, nagyon szerette az unokahúgát, Piát.

– Ne hagyd elmenni Duffot a küldetésre – kérte.

– Tessék?

– Kérlek. Könyörgök neked.

– De miért?

– Mert egy emberedet már megölték.

Hanról beszélt. És Pia ereiben meghűlt a vér a gondolatra, hogy Duff ugyanúgy végezheti, mint Han.

– Azt mondod, Duff meghalhat a küldetésen?

– Nem csak Duff.

– Mészárlás készül?

– Nem mondok többet annál, mint amit már elmondtam. Csak könyörgöm, hogy akadályozd meg őt a tervében.

– De én ezt nem értem.

– Ha Troon megtudja, hogy ezt elmondtam neked, félholtra fog verni.

Pia emiatt vonakodott több kérdést feltenni. Csak annyit mondott:

– Hát… köszönöm a figyelmeztetést… azt hiszem…

– De ne mondd el, kitől hallottad!

– Rendben.

Katch bólintással nyugtázta az ígéretet, azután megfordult, és a malaccal a kezében távozott.

„Olyan, mint egy szürke egér – gondolta Pia –, de valójában bátor nő.”

Katch nem konfrontálódhatott közvetlenül Troonnal, és nem tudott segíteni, amikor Troon arra kényszerítette Yanát, hogy összeálljon Stammel, titokban viszont tudott cselekedni, és ezt most meg is tette. Így is hatalmas verést kockáztatott.

Pia a gyomlálás folytatása közben a figyelmeztetésen töprengett. Délben Duff és Yana hazatértek – Yana fájós hátát tapogatva érkezett –, és leültek Olinnal az egyik fa árnyékába, hogy megegyék zabkásából és lágy kecskesajtból álló ebédjüket. Olin már magától evett, bár Pia folyamatosan szemmel tartotta, és megakadályozta, hogy túlságosan nagy rumlit csináljon.

– Volt egy látogatóm ma reggel. Megígértem neki, hogy nem fedem fel a kilétét.

– Izgalmas – mosolygott vidáman Duff.

– Figyelmeztetett, hogy megölhetnek, ha elmész Joia küldetésére az idei nyárközepi szertartás után.

– Ki akarna engem megölni? – hitetlenkedett Duff.

– Csak annyit tudok, hogy nem te lehetsz az egyetlen áldozat.

– Ó, ne! – sóhajtott ijedten Yana.

– Mészárlás? – kérdezte Duff. – Újabb mészárlás?

– Nem vagyok biztos benne.

Egy ideig csendben emésztették a hírt.

– Ki lehet mögötte? – szólalt meg végül Yana. – Ez a következő kérdés.

– Gondolom, az erdőlakók – felelte Duff. – A legutóbbiért is ők voltak a felelősek.

– De azt a törzset kiirtották – mutatott rá Yana.

– Akkor egy másik törzs?

– Amennyire tudom, egyetlen törzsnek sincs vitája a pásztornéppel vagy bárki mással. És még ha lenne is, figyelmen kívül hagynák, mi történt Bez törzsével?

Ez valószínűtlennek tűnt Pia számára. Az erdőlakók nem voltak ostobák.

– Talán Troon azt akarja, hogy mi, földművesek legyünk a támadók – mondta Duff halk, komoly hangon. – Ha erőszakos incidenst kezdeményezünk a Szentélynél, az elriaszthatja az embereket a szertartásoktól, és inkább hozzánk jönnek.

– A látogatóm szerint a küldetés lesz a célpont – mondta Pia.

– Ennek több értelme van, mint bármilyen más magyarázatnak – tűnődött Yana.

– De őrültség lenne tőlünk, ha megtámadnánk a pásztorokat – csóválta a fejét Duff. – Mindig is ezt mondtam. Sokkal többen vannak.

– Troon pedig mindig is azt mondta, hogy a pásztorok túl gyávák a harchoz – érvelt Pia. – Emlékszel, amikor elfoglalta a Mezsgyét? Biztos volt benne, hogy semmit sem fognak tenni, és igaza lett.

– Ez igaz.

– A lényeg, hogy itthon kell maradnod.

– De mi lesz a többiekkel? – kérdezte Yana. – Duff, azt mondtad, több barátod is a tiltás ellen akar szegülni.

– Öten vagy hatan.

– A saját népük végezhet velük!

– Figyelmeztetnem kell őket.

– Várj – intette Yana. – Ilyen sok ember már nem tud titkot tartani. Troon rá fog jönni, hogy te szóltál nekik. Nagy bajba kerülsz, és akkor a látogató személyére is fény derülhet.

– Igazad van. – Duffon látszott, hogy megijedt. – Nem tudom, mit tegyek.

Rövid csend után újra Yana szólalt meg:

– Figyelmeztetnünk kell Joiát.

Duff a fejét rázta.

– Ahhoz el kéne jutnunk a Szentélyhez. Ha valamelyikünk eltűnik két vagy három napra, Troon rájön, hogy mesterkedünk valamiben. Azután Shen kideríti, hol járt az adott személy, és valószínűleg azt is, kivel beszélt.

– Igazad van – bólintott Yana. – Akkor viszont menjen el valamelyikünk Véntölgybe, és szóljon Zadnak és Biddynek.

– Ez sokkal jobb terv! – élénkült fel Pia. – Egy fél éjszaka alatt megjárhatjuk az utat.

– Ők pedig majd kitalálják, hogyan értesítsék Joiát.

Pia máris jobban érezte magát. Ha a pásztorok felkészülnek a támadásra, akkor elháríthatják a veszélyt. Legalább nem lesz belőle mészárlás. És ő is megteszi, ami tőle telik.

– Én megyek Véntölgybe – határozott. – Észrevétlenül elsurranok. Jól ismerem a Keleti Erdőt, éjszaka is megtalálom az utat.

Úgy tűnt, mintha Duff vitatkozni akarna, de végül csak annyit kérdezett: – Mikor indulsz?

– Ma éjjel. Nincs értelme halogatni.

Visszatértek a földekre, és napnyugtáig dolgoztak. Mire végeztek a vacsorával, besötétedett. Pia megcsókolta Olint, és útnak indult.

Az ég részben felhős volt, időnként láthatóvá váltak a csillagok. Pia lassan vágott át az erdőn, nem találta olyan könnyűnek az utat, mint gondolta. Időnként megbotlott a fák gyökereiben és a lehullott ágakban. Alig várta, hogy átérjen a másik oldalra, ahol csak a füves síkságot kell leküzdenie.

Kiért az erdőből, egy pillanatra megállt, hogy tájékozódjon. Látótávolságon belül nem volt csorda, bár érezte az állatok szagát. Pásztort sem látott. Azonban volt ott valaki más, és mielőtt visszasurranhatott volna a fák közé, az alak megszólította.

– Hé, ki az?

Egy földműves volt, ezt meg tudta állapítani a kiejtéséből. Eddig egy fatönkön ült, de most felállt. Magas volt és széles vállú, így már felismerte Hobot, Troon egyik talpnyalóját.

Megpróbált gondtalannak tűnni.

– Üdv, Hob. Mit keresel te itt? A sötétben kószáló emberek után kémkedsz?

A férfi elindult felé.

– A hang és a viselkedés alapján ez Pia. – A lány rájött, hogy esélye lett volna azonosítatlanul elszökni, de már elszalasztotta. – Kémkedek? Igen, lehet. Troon szereti tudni, ki jön be a földművesek területére, és ki távozik onnan. Látom, te épp távozol. Ez biztosan érdekelni fogja őt is. A nőknek otthon kellene maradniuk.

– Ne áruld el neki a titkom, Hob! Beleszerettem egy pásztorfiúba.

– Ha ez a helyzet, akkor jobban teszed, ha hazatérsz. Tudod, hogy Troon megtiltotta a barátkozást a pásztorokkal.

Piának eszébe jutott egy kérdés.

– Ha más utat választottam volna, akkor nem veszel észre, ugye?

– Nem én vagyok az egyetlen őrszem, te lány. Hatan vagyunk, a határvidék különböző pontjain. Nagyon szerencsésnek kell lenned, hogy egyikünk se vegyen észre.

Ez rossz hír volt.

– Nem tudtam, hogy Troon őriz minket. – Meg sem próbálta eltitkolni helytelenítését. – Tanyaföld ettől olyan, mint egy karám, amelyik meggátolja az állatok elkóborlását. Idáig jutottunk, Hob? Most már állatokként vagyunk kezelve?

– Ne engem kérdezz, én csak teszem, amit mondanak. És jobb, ha te is követed a példám. Először is, menj vissza szépen a házadhoz.

– Rendben. Jó éjt, Hob.

– Jó éjt.

Pia legyőzve és rosszkedvűen vágott át újra az erdőn.

*

Troon másnap reggel látogatott el hozzájuk.

Pia és családja lehangoltan fogyasztották szokásos, megmaradt hideg zabkásából álló reggelijüket a ház mellett, az erőtlen napsütésben. Kudarcot vallottak, és nem tudták, mit tehetnének. Csak Olin volt gondtalan.

Piát abban a pillanatban elkapták, ahogy elhagyta a földművesek területét, de elhatározta, hogy újra megpróbálja. Megtalálja a módját, hogy elkerülje Troon őreit. Lehet rá esélye, hogy átcsusszanjon kettő között, esetleg egy különösen sötét éjszakán? Duff elvonhatja a figyelmüket elég ideig ahhoz, hogy észrevétlenül átjusson? Ki kellett találnia valamit. Nem engedheti, hogy Troon újabb tömeggyilkosságot kövessen el.

A férfi pont akkor jelent meg, amikor azon gondolkodott, hogyan járhatna túl az eszén.

Shennel és Hobbal érkezett. Hob egy lecsiszolt, lekerekített tölgyfa husángot tartott a kezében, az eszközt láthatóan úgy alakították ki, hogy emberek ellen használják. Kínálás nélkül leültek.

– Szóval, Pia – kezdte Troon tettetett barátságossággal –, éppen úton voltál tegnap éjjel, hogy találkozz a pásztor szeretőddel, amikor Hob lefülelt.

– Nem tudtam, hogy a földművesek karámba vannak zárva, mint az állatok, nehogy elkóboroljanak – felelte Pia dacosan.

Troon ezt mintha meg sem hallotta volna.

– Az embered, Duff láthatóan nem nagyon izgatja magát a szeretőd miatt.

– Mit keresel itt, Troon? – kérdezte türelmetlenül Pia. – Mit akarsz?

– Pimasz kis szuka vagy – vicsorgott a férfi. – De ezért lakolni fogsz!

– Az emberek Tanyaföldön nem beszélnek így – szólt közbe Yana. – Mi lett a jó modorral?

Troon nem válaszolt, továbbra is Piához beszélt.

– Nem Folyóvölgybe indultál, mert nem volt nálad élelem. Tehát csakis Véntölgy lehetett a célod. De melyik ottani pásztor a szeretőd?

– Zad.

– Ha ez igaz lenne, nem válaszoltál volna ilyen gyorsan.

Pia rájött, hogy a férfi túljárt az eszén. Mivel kegyetlen ember volt, gyakran alábecsülték a ravaszságát. Pedig a kegyetlen emberek is lehetnek okosak. Ezt többé nem felejthette el.

Troon folytatta:

– Nem, te nem a romantika miatt akartál odamenni. Akkor mi volt a célod? Arra gondolok, hogy üzenetet akartál eljuttatni valakinek… talán Aninak, a halott embered anyjának.

– Akit a fiad, Stam gyilkolt meg.

– Ó, hagyjuk a múltat. De mit akarhattál mondani Aninak, ami annyira fontos?

– Sok mindent. Évek óta nem láttam őt, mert megtiltottad a nőknek, hogy elmenjenek a szertartásokra. Azt sem tudja, hogy az unokája összes foga kinőtt.

Troon arca önelégült grimaszba torzult, és Pia rögtön tudta, hogy olyasmit fog mondani, ami megrázza.

– Katch tegnap meglátogatott téged.

Pia megrémült. Ezt honnan tudja?

Troon válaszolt a kimondatlan kérdésre.

– Shen véletlenül meglátta.

Shen mosolyogva bólintott, örült, hogy megemlítették a nevét.

Úgy tűnt, Shen mindent lát.

Pia gyorsan összeszedte a gondolatait.

– Igen, az asszonyod malacot akart cserélni kecskegidára.

A férfi merőn figyelte őt apró, fekete szemével.

– Tehát csak véletlen egybeesés, hogy megpróbáltál elszökni Tanyaföldről fél nappal azután, hogy Katch itt járt?

– Ennek a kettőnek semmi köze egymáshoz.

– Szerintem pedig van. Nekem sokkal inkább tűnik úgy, mintha egy üzenet járt volna körbe: Katchtól Piának, Piától Zadnak, Zadtól a sebesfutár Falinak, és végül Falitól Aninak Folyóvölgyben.

– Mindez csak a te képzeletedben játszódik le.

De ez már csak üres dac volt. Troon tudta az igazságot, valahogy kikövetkeztette. Mit fog most tenni? Pia megijedt. Úgy döntött, többé nem szegül ellene. Úgyis mindig ő győz.

– Mit tegyek most veled? – morfondírozott Troon. – Ha itt hagylak, újra megpróbálod. Még most is azon gondolkodsz, hogyan juss át az őreimen.

Pia megborzongott. A Nagy Ember belelátott a gondolataiba.

– Ha elég ideig próbálkozol, valószínűleg sikerrel is jársz – folytatta Troon. – Lehet, hogy ostoba vagy, de ugyanakkor ravasz is.

Pia is hasonlóképpen gondolkodott a férfiról.

– Hogyan gondoskodjak róla, hogy ne legyen lehetőséged elárulni engem az ellenségeimnek?

Piának rémálomszerű megérzése támadt azzal kapcsolatban, hogy mit fog tenni vele a férfi.

– Ki kell pányváznom téged, mint az elkóborló kecskéket. – Troon felállt. – Mostantól nyárközép napjáig mind a házban maradtok. Az ajtó végig a helyén lesz, és odakint fegyveres őr fog állni.

– Ezt nem teheted! – csattant fel Duff.

– Fogd be a szád, te ostoba kölyök, vagy Hob fogja be a husángjával!

Hob meglengette a botot.

Duffon látszott, hogy dühöng, de csendben maradt.

Troon folytatta:

– Egyesével kimehettek, hogy reggelente megmosakodjatok a folyóban, de őr fog kísérni titeket. Yana ezenkívül megfejheti a kecskéket.

– És mi lesz a földünkön növő gabonával? – kérdezte Yana.

– Az ott lesz nyárközép után is. Csak majd több gyomot kell kiszednetek. – Troon gyors mozdulattal lehajolt, és felkapta Olint. Pia sikoltott, a kisfiú sírva fakadt. – Most pedig befelé, vagy betöröm a kis fattyú koponyáját! – üvöltötte a férfi.

Yana, Duff és Pia besiettek a házba. Pia megállt az ajtóban, és kinyújtotta a kezét Olinért. Troon átadta neki a fiút.

– De nyárközépig még sok idő van hátra – mondta Pia. – Mihez kezdjünk a házba bezárva?

– Elmélkedhettek azon, mekkora ostobaság ellenem szegülni – felelte Troon, és azzal távozott.

31

Ani a folyó sekély részében állva egy kaparásra előkészített marhabőrt mosott, amikor megpillantotta a poros és izzadt Biddyt, aki nyilvánvalóan Véntölgyből gyalogolt idáig.

– Üdv, mi járatban? És hol van Zad?

– Zad a csordát őrzi, és Dini is vele van. Szeret az apjával dolgozni.

– Te pedig itt vagy.

– Hozzád jöttem.

– Akkor jobb lesz, ha kijövök a vízből. – Ani a bőrt maga után vonszolva kigázolt a partra. Úgy ítélte meg, az irha most már olyan tiszta, amennyire csak lehet. Ám még mielőtt elkezdte volna a kaparást, meg kellett tudnia, mi hírt hozott neki Biddy.

– Aggódom Pia miatt – kezdte Biddy.

Ani hirtelen megborzongott. Talán valami baj volt a lánnyal, és az unokájával is.

– Gyorsan, mondd el, miért!

– Akartam tőle kérni némi kecskesajtot.

Ani legszívesebben rászólt volna, hogy kímélje meg a körítéstől, de elnyomta a késztetést, és megpróbált nyugalmat erőltetni magára.

Biddy folytatta:

– A földművesek területe körül őrszemek vannak, akik megakadályozzák, hogy az emberek ki-és bejárjanak.

Ani meglepődött, azon töprengett, mi lehet az oka egy ilyen furcsa intézkedésnek, de nem szólt semmit.

– Azt mondtam, hogy a Keleti Erdőbe megyek mogyoróért, és így átengedtek. Eljutottam egészen Pia házáig, de ott is volt egy őr.

Ani most már semmit sem értett.

– Miért?

– Nem mondta meg. Csak annyit árult el, hogy mindenki bent van a házban: Pia, Yana, Duff és a kisfiú is, de nem láttam őket, és beszélni sem tudtam velük.

– Adott magyarázatot?

– Nem, csak annyit mondott, hogy nyárközép után szabadon engedik őket. Aztán megparancsolta, hogy menjek vissza az erdőn keresztül.

– Vagyis az egésznek van valami köze a nyárközepi szertartáshoz.

– Gondolom.

– Gyere velem. El kell mondanunk Joiának. – Ani felnézett az égre. Egyébként is, mindjárt vacsoraidő.

Elsétáltak a Szentélyhez, ahol Joiát a papnők étkezőjében találták meg. Valaki egy nagy edényben birkamájat főzött hagymával. Ani megkérte Biddyt, hogy mondja el újra a történetét. Joia ugyanazokat a kérdéseket tette fel, és ugyanazokat a nem túl kielégítő válaszokat kapta.

Étkezés közben a rejtélyről beszélgettek.

– Troon valamiféle gazságot tervez a nyárközepi szertartáson – állapította meg Joia.

Ani bólintott.

– És attól fél, hogy Pia rájön, és elmondja az embereknek. Ezért tartja bezárva őt és a családját a szertartás napjáig.

– Az ünnepségünk sokkal népszerűbb az övékénél, főként mióta idehoztuk a nagy követ. Troon valószínűleg el akarja rontani a ceremóniánkat, hogy többen látogassanak el hozzájuk.

– Nem tudok csak itt ülni és várakozni! – mérgelődött Ani. – Legalább meg kell próbálnom beszélni Piával. El kell mennem Tanyaföldre.

– Én holnap hazamegyek – mondta Biddy. – Mehetünk együtt.

– Tökéletes.

*

Ani két nappal később ugyanazt tette, amit korábban Biddy, és a Keleti Erdőn át közelítette meg Tanyaföldet, hogy rejtve maradjon, amíg Pia házától néhány lépésnyire elő nem bukkan a fák közül. Ám amikor félúton járt, férfiak hangját hallotta. Mozdulatlanná dermedve hallgatózott.

Nem tudta kivenni a szavakat, de abban biztos volt, hogy földművesek beszélgetnek, nem erdőlakók. A hangok könnyednek és gondtalannak tűntek. Valószínűleg valamilyen többé-kevésbé ártalmatlan foglalatosságot űztek.

Mindvégig a sűrű növényzet közt rejtőzve közelebb araszolt, amíg meg nem pillantotta őket. Az egyik férfi íjat tartott a kezében, a másik éppen lőtt. Míg célzott, mindenki elhallgatott, majd utána elfojtott hangú beszéd kezdődött, minden bizonnyal a lövés pontosságát értékelték.

Íjászatot gyakoroltak.

Látótávolságon kívül maradva megkerülte őket, és folytatta az útját. Azon töprengett, miért lehet szükségük a földműveseknek az íj használatára. Teljesen szükségtelennek tűnt. A nyílvesszők a legnagyobb szarvasokat is le tudták teríteni, de a földművesek ritkán vadásztak: a termény gondozása túlságosan lekötötte az idejüket.

Elérte az erdő déli szegélyét, és az árnyékban megállva felmérte a terepet.

Pia háza előtt megtermett őr állt. A bejáratot teljesen eltorlaszolták egy fonott vesszőajtóval, ami szokatlan volt az évnek ebben a szakában: a melegben mindenki félajtót használt, ami beengedte a levegőt. Pia kecskéi szabadon kószáltak, és zavartalanul legelték a gabona hajtásait a felszántott földön.

Ani nem látott módot arra, hogy bejusson a házba, ezért úgy döntött, átkiabál a falon.

Az őr közben leült, láthatóan nagyon koncentrált valamire, amit a kezével művelt. Ani egy darabig figyelte, és arra a következtetésre jutott, hogy íjhúrt készít. A combjára fektetett erős, rugalmas állati inakat próbálta összefonni. A mellette lévő kosár valószínűleg további megtisztított és kiszárított inakkal volt tele. A ház oldalának támasztott vékony ág a hossza alapján pont megfelelt íjnak. Hiányzott róla az ideg, az őr egyértelműen annak az elkészítésével foglalatoskodott.

Úgy tűnt, a földművesek fegyverkeznek. De miért?

Óvatos léptekkel elindult a szántóföldön keresztül a ház felé. Az őr belemélyedt a munkájába.

Már majdnem odaért, amikor az őr a szeme sarkából észrevette. Felnézett, egy pillanatig csak meredt rá, majd odakiáltott neki:

– Hé, te! El innen!

Ani nem állt meg.

– Csak Piával akarok beszélni. Ugye nem állítasz meg?

A férfi felállt és elindult felé.

– Pia! – kiáltotta teli torokból Ani. – Ott vagy? Én vagyok az, Ani!

Pia hangja a ház falain keresztül tompán, de érthetően hallatszott.

– Ani! Itt vagyok bent!

– Jól vagy?

– Foglyok vagyunk!

Az őr odalépett Anihoz, de a nő kitért előle és tovább kiabált:

– Olin is jól van?

– Igen, de el kell mondanom valamit!

Az őr hátulról sújtott le a husángjával Anira, a nő fejét fájdalmas ütés érte. Kínok közt, kábán zuhant a földre. Hallotta, hogy Pia kiált valamit, de nem értette a szavakat. Fel akart állni, de nem volt elég ereje hozzá. Négykézlábra emelkedett, és próbálta fókuszálni a tekintetét. Pia Joia küldetéséről mondott valamit, de Ani nem értette, és közben az őr is kiabált.

Érezte, hogy felkapják a földről és átcipelik a szántóföldön. Az őr minden lépésére fájdalom hasított a fejébe.

– Tűnj el Tanyaföldről, és soha ne gyere vissza! – morogta a férfi. – De nem hagylak itt az erdőben, elviszlek egészen a Mezsgyéig.

Megállt, letette Anit, fájdalmas erővel megszorította a karját, és átvezette őt a szántóföldön, végig a tanyák és raktárak mellett. A kint dolgozó emberek meredten figyelték. Sokan felismerték. Valószínűleg mind tudták, mi történt Piával és a családjával.

Ani mindent megjegyzett, amit tudott, hogy később, amikor a feje már nem fog fájni, átgondolja a látottakat.

Az őr nem engedte el, amíg el nem érték a Mezsgye északi szegélyét, ahol fű váltotta fel a megművelt földet. Ott egy lökéssel útjára engedte.

– Ha még egyszer meglátlak, végzek veled.

Ani tántorogva gyalogolt, amíg látótávolságon kívülre nem került, majd leheveredett a földre pihenni. Fejében a fájdalom lassan csillapodott, egy idő után már tudott összefüggően gondolkodni.

Pia és a családja jól voltak, bár nyomorúságos körülmények között éltek. De Tanyaföldön valami nagyon veszélyes dolog készülődött. Céllövészet, íjhúrok, őrök: a földművesek háborúra készültek. Ami nyárközép napján veszi kezdetét.

*

– Ugye én megmondtam! – mennydörögte Scagga. – Tudtam, hogy egy nap háborúzni fogunk a földművesekkel, és most bebizonyosodott az igazam!

– Igen, Scagga, igazad volt – bólintott Keff. – A kérdés most az, hogyan készüljünk fel rá?

Scagga nyeregben érezte magát.

– Szerencsétekre rendelkezünk egy teljes raktárra való íjjal és nyílvesszővel, amit a három nyárközéppel ezelőtti eset után készíttettem, amikor a marhacsorda letarolta a termést. Gyakorlatilag a teljes felnőtt lakosságot fel tudjuk fegyverezni.

– A fegyverek még jó állapotban vannak?

– Az íjakat újra kell húrozni, de ettől eltekintve igen.

– Láttam, hogy a földművesek célba lőnek – mondta Ani. – Nekünk sem ártana gyakorolni.

– Összegyűjtöm a legrátermettebb fiatal férfiakat és nőket, ahogy legutóbb is tettem, és gyakorolunk velük.

Ani nem akarta, hogy Scagga legyen a parancsnok. A férfi meggondolatlan volt és lobbanékony. De még a gyűlés előtt óvatos felmérést végzett, és az a néhány ember, aki tudta, miről van szó, mind úgy gondolta, Scaggának kellene irányítania. Ő rendelkezett azzal a harcias hozzáállással, amire szükségük volt. Aninak meg kellett találnia a módját, hogy visszafogja.

– Piát elzárták nyárközép napjáig, ami azt jelenti, hogy akkor várható a támadás – mondta. – Aznap rengeteg látogató érkezik a szertartásra. Hogyan szervezzük meg a védelmet?

– Azt szeretném, hogy az embereink fegyverrel közlekedjenek, és olyan ádáznak tűnjenek, hogy senki ne merjen hozzájuk érni – felelte Scagga.

Ez nyilvánvalóan borzalmas ötlet volt, és Keff azonnal közbe is lépett.

– Ez nem az, amire szükségünk van, Scagga. Nem akarjuk megvárni, hogy ideérjenek, és itt kelljen harcolnunk. Távolabb, valahol a síkságon kell fogadnunk őket, még jóval azelőtt, hogy elérnék a Szentélyt.

Jara egyetértett vele, Anit meg is lepte, hogy ellentmond a bátyjának.

– Figyelőket kellene kihelyeznünk északra, délre és nyugatra, hogy gyújtsanak tüzeket nagy füsttel, amint megpillantják az ellenséget. Scagga, neked ezeket kell figyelned, és készen kell állnod, hogy harcba vezesd a seregünket.

Scaggának tetszett az ötlet.

– Szerintem nagyon fontos, hogy a fegyvereket elrejtsük a látogatók szeme elől – folytatta Ani. – Esetleg tárolhatnánk őket a papnők étkezőjében. Nem lehetünk biztosak benne, hogy a földművesek hadserege egyáltalán megérkezik… valami balul sülhet el náluk, vagy Troon meggondolja magát. És azt se felejtsétek el, hogy talán nem is a Szentély a célpont. Pia mintha arra célzott volna, hogy a földművesek a küldetés önkénteseit fogják megtámadni. Ne riasszuk el a látogatókat a szükségesnél jobban.

Scagga természetesen nem értett egyet vele.

– Pedig meg kell mutatnunk az embereknek, hogy erősek vagyunk, készen állunk a harcra, és aki megtámad minket, az nagyon megkeserüli.

– Ani véleményét osztom – mondta határozottan Keff. – Erősnek kell lennünk és harcra késznek, de ne kérkedjünk vele, mert azzal elijesztjük az embereket, és megsértjük az isteneket is, akik úgy vélik, csak nekik van joguk eldönteni, ki győz és ki veszít. Nyárközépig senkinek se szóljunk róla, hogy támadásra számítunk.

– Az emberek látni fogják az íjászat gyakorlását – vetette közbe Jara. – Azt nem lehet elrejteni.

– Esetleg mondhatjuk, hogy azt hallottuk, a földművesek marhát akarnak lopni a síkság nyugati végében, és arra az esetre, ha a szóbeszéd igaznak bizonyulna, felkészülünk rá, hogy odamenjünk, és erővel verjük vissza őket – javasolta Ani.

– Jó ötlet – bólintott Keff.

– Már nincs sok idő hátra nyárközépig – mondta Jara. – Mi lenne, ha én jelentenék mindennap Keffnek és Aninak az előkészületekről? Scagga, így koncentrálhatnál a feladatodra, nem vonnák el a figyelmed a tanácskozások.

„És a bölcsek anélkül felügyelhetnék a felkészülést, hogy fárasztó beszélgetéseket kellene folytatniuk Scaggával. Okos lány ez a Jara” – gondolta Ani.

– Kitűnő ötlet – bólintott Scagga.

*

A nyárközép előtti napon Seft és a csapata visszatértek a Kővölgyből. Minden előkészülettel végeztek. A szánokat befejezték, a köteleket előkészítették, az utat megépítették. A pihenőhelyeken nemcsak élelem várta az önkénteseket, hanem olyan emberek is, akik a főzésben és a kiszolgálásban segédkeznek.

Joia azonnal tájékoztatta Seftet a fölművesek felől fenyegető veszélyről. A férfi megdöbbent, és meg is rémült. Ez mindent megváltoztatott. Ha nyárközép napján kitör a háború, senki sem fog köveket vonszolni a Kővölgyből a Szentélyhez. Az egész vállalkozás veszélybe került.

Úgy sejtette, a földművesközösség körülbelül négyszáz emberből állhat. Ha nem számolja a gyerekeket és az öregeket, nagyjából kétszáz fős sereget tudnak kiállítani. Ennyi ember hatalmas károkat képes okozni.

A veszélyt titokban tartották. Még Joia sem tudta megszámolni, hány ember érkezett a nyárközép előtti napokban. A vendégházak zsúfolásig megteltek. Sokan a szabad ég alatt aludtak, mivel jó volt az idő. Nagy volt az esélye, hogy Joia összegyűjtheti a szükséges számú önkéntest. Ám ezek az emberek nem háborúra jelentkeztek.

Seft hazament, és vacsora előtt még szunyókált egyet, mivel a hosszú gyaloglásban elfáradt, és örült, hogy végre otthon lehet. Azt álmodta, hogy Troonnal harcol. Leütötte a Nagy Embert, és végezni akart vele, amikor észrevette, hogy Troon az apja, Cog arcát viseli. Rémülten megtorpant.

Aztán felriadt az álomból.

*

Joia abban reménykedett, hogy Dee és az egyéves birkái korán megérkeznek. Egy teljes éve látta őt utoljára, és most eljött az idő, hogy újra találkozzanak. De a szertartás napjának délutánján még nyoma sem volt.

Azt mondogatta magának, hogy ez nem meglepő. Egy egyéves különlét végzetes lehet bármilyen kapcsolatra. Lehet, hogy Dee azóta találkozott valaki mással. Vagy az emlékei Joiáról egyszerűen elhalványultak.

De még ha ez Dee esetében így is volt, Joiánál ez nem történhetett meg. Deenek lehetnek más szerelmei a jövőben; neki soha. Számára Dee volt az egyetlen. Érzelmei nem változtak az elmúlt egy évben. Ugyanúgy érzett most is, mint amikor Dee gyengéd csókkal elbúcsúzott tőle. Lehet, hogy egész életében erre az egy csókra fog emlékezni, mert soha többé nem csókol meg senki mást.

A nap lenyugodott. Joia elindult az étkezőbe, hogy megvacsorázzon. Aznap, az év legfontosabb napjának előestéjén, nem hiányozhatott. Alkonyati derengésben sétált át az épülethez.

Az étkezés alatt megpróbálta elrejteni érzéseit, és úgy gondolta, sikerült is. Vacsora után mindannyian lefeküdtek aludni.

Joia ébren maradt. Másnap reggel neki kellett vezetnie a pirkadati szertartást, majd olyan beszédet mondania, amely több száz embert képes megmozgatni. Annyira el volt keseredve, hogy úgy érezte, egyikre sem lesz képes. Nem maradt benne sem energia, sem lelkesedés. Valószínűleg le fog szédülni a mászórúdról, még mielőtt felérne a tetejére.

Hosszú ideig nem tudott elaludni, dagonyázott saját nyomorúságában. Végül aztán elnyomta az álom.

Nem ő ébredt elsőként, ami szokatlan volt. A papnők többsége már azzal volt elfoglalva körülötte, hogy karkötőket készítsen vadvirágokból, és tollakat tűzzön a hajába. Megfogadták a tanácsát, hogy a nyilvános ceremóniákon díszítsék fel magukat.

Sary jelentette, hogy ő és Duna elhelyezték a mászórudat a nagy kőnél. Ezenkívül csillagfénynél körbepásztázták a Nagy Síkságot, és nem látták jelét a földművesek hadseregének.

Joia lelkesedést színlelve csatlakozott a többiekhez, nevetett, amikor ők is nevettek. Nem tudta biztosan, mennyire jól leplezi az érzéseit, de legalább senki sem kérdezte meg tőle, mi a baja.

Eljött a hajnal, az ég hattyúfehérré változott. A papnők párokba rendeződve felsorakoztak. Joia az élre állt, és összeszedte minden erejét a vezetésükhöz. Énekelve léptek be a Szentélybe. Hatalmas tömeg várta őket, Joia szerint inkább lehettek kétezren, mint ezren. Ez más körülmények között izgalommal töltötte volna el, de most csak hidegséget érzett. Ő csupán egyetlen ember látványára vágyott.

„Katasztrófa lesz, ha nem szedem össze magam” – gondolta; de képtelen volt összpontosítani.

Scagga a földsánc peremén állt, és nyugat felé figyelt. Jara is ott volt mellette. A riadót jelző füstoszlop megjelenését figyelték. A jelek szerint eddig semmi olyasmit nem láttak, ami aggodalomra adott volna okot.

Joia végignézett a tömegen, és ott, az első sor mögött megpillantotta az őszi fát idéző, szőke hajtincseket, alatta pedig a széles szájat és az egyenletes fogsort. Dee mégis eljött. Joia kis híján otthagyta a menetet, hogy odarohanjon és megölelje, de sikerült uralkodnia magán. Találkozott a tekintetük.

És Dee elmosolyodott.

Joia visszamosolygott rá. A búskomorsága egy csapásra elmúlt, mintha egy fekete varjú szállt volna fel a lelkéről, és újra önmaga lett. Hangosan énekelt, a léptei könnyeddé váltak, és boldogan mosolygott a világra. Képes volt az énekre és a táncra összpontosítani, erőfeszítés nélkül vezette végig a ceremóniát. Amikor a szertartás véget ért, és a papnők többsége kivonult a körből, ő Saryval és Dunával a mászórúdhoz sietett.

Sokkal energikusabbnak érezte magát most, hogy tudta, Dee is figyeli. Egy kicsit túlságosan is gyorsan szaladt fel az oszlopon, és félúton megcsúszott. Sary és Duna szilárdan tartották a póznát. Joia beütötte a sípcsontját, de sikerült visszanyernie az egyensúlyát. Az út hátralévő részét már óvatosabban tette meg, és végül fellépett a nagy kő tetejére.

Ahogy korábban, most is felemelte a kezét a győzelem jeleként, és a tömeg most is őrjöngött. Tett egy teljes kört, és újra megpillantotta a mosolygó Deet. Lecsendesítette a sokaságot, vett egy mély lélegzetet, és a jól begyakorolt, erőteljes hangon beszélni kezdett.

– Holnap… – kezdte, de rögtön el is kellett hallgatnia a felharsanó éljenzés miatt. Újrakezdte. – Holnap életem legdicsőbb napja lesz. És a tiétek is, ha csatlakoztok hozzám!

Lassan megfordult beszéd közben, hogy mindenki láthassa az arcát. Közben arról is meggyőződött, hogy a horizonton nincs füstjel.

– Az Északi Dombok között, egy szent helyen kilenc kő található, amelyeket az istenek tettek le oda, amikor a világ még fiatal volt. Nekünk szánták őket, hogy megépíthessük kőből a Szentélyt. Arra várnak, hogy ti és én elmenjünk értük, ez a sorsuk… és a miénk is!

Az üdvrivalgás tudatta vele, hogy nem is kell mondania többet. A jelenlévők máris a híveivé váltak. Nem kellett felkorbácsolnia a lelkesedésüket, lángra gyújtani a szenvedélyüket, ösztönözni a szellemüket. Máris vele voltak.

– Holnap hajnalban itt találkozunk, és napkeltekor indulunk. Olyan Szentélyt fogunk építeni, amelyet az emberek az idők végezetéig csodálni fognak. A ma még meg sem születettek, és az ő gyermekeik ránéznek a kő-Szentélyünkre, és azt kérdezik majd: „Kik voltak azok az emberek, akik ezt megalkották? Miféle bátor férfiak és nők győztek le minden akadályt, hogy ez létrejöhessen? Kik voltak azok az óriások, akik ezt megépítették?” És a válasz: mi voltunk azok!

Az éljenzés olyan hangos volt, hogy alig tudta folytatni.

– Ha ti is ilyen óriások akartok lenni, akkor legyetek itt holnap hajnalban! Eljöttök?

– Igen! – harsogta a tömeg.

– Eljöttök? – ismételte meg a kérdést.

Még erősebb hangorkán csapott fel.

– Eljöttök?

Harmadszor is elüvöltötték a választ, Joia pedig integetett nekik, majd lemászott a rúdon, és visszafutott a papnők szállására.

A kimerültségtől elgyengülten heveredett le. Találkozni akart Deevel, de ha most kiment volna, elözönlik az emberek. Emellett nem maradt semmi ereje, és néhány pillanat múlva már mélyen aludt.

*

Pia és a családja várták, hogy az őr elhúzza a vesszőkaput, és egyesével lekísérje őket a folyóhoz.

– Őrszem! Őrszem! – kiáltotta egy idő után Pia. – Mind felkeltünk!

Nem jött válasz.

Átkémlelt a kapu vesszőfonatai közt, de nem látott senkit.

– Szerintem elment – mondta.

Duff kinézett.

– Nincs itt senki. Kiengedem magunkat.

Nem tartott hosszú ideig. A kapu összefont ágakból készült, és könnyű fűzfavesszőkkel erősítették meg. Néhány rúgás után összedőlt.

Mindannyian kiléptek a szabadba: Pia, Duff és az Olint tartó Yana. Sütött a nap. Pia félig-meddig arra számított, hogy ott találja a földön fekve az őrt, akit elvitt valamilyen hirtelen roham, de nem látott holttestet.

– Nyárközép napja lehet – állapította meg. – Azt hiszem, szabadok vagyunk.

Végignézett a szántóföldön. Mindent elborított a gaz. Minél előbb visszatérnek a munkához, annál jobb.

Először is lementek a folyóhoz megmosakodni. Jó érzés volt, hogy megint mindannyian a szabad levegőn lehetnek. Duff azonnal játszani kezdett Olinnal: eltűnt a víz alatt, majd valahol máshol bukkant fel, amitől a kisfiú vidáman kacagott.

Amikor kijöttek a vízből, Pia végignézett a földeken.

– Nem sok embert látok.

Az egyik irányban egy idős nő ruhát mosott, a másikban egy férfi teheneket itatott.

Piának eszébe jutott Katch figyelmeztetése: Ne hagyd, hogy Duff elmenjen a küldetésre. Biztos volt benne, hogy a földművesek hadiösvényre léptek.

Elsétáltak a folyóparton a férfiig. Kiderült, hogy Bort az.

– Hol van mindenki, Bort? – kérdezte tőle Pia.

– Tegnap elmentek. Mindenki, kivéve a gyerekek és az olyanok, mint én, akik túl öregek ahhoz, hogy nagyobb távolságokat gyalogoljanak.

– És hová mentek? – Bár Pia úgy gondolta, erre a kérdésre már tudja a választ.

– Nem mondták el. Csak annyit tudok, hogy mindenkinél íj volt.

– Biztosan Folyóvölgybe indultak – mondta Duff.

Pia jelezte, hogy induljanak vissza a házhoz, és csak akkor szólalt meg, amikor hallótávolságon kívülre kerültek.

– Mindent megtettem, hogy figyelmeztessem Anit, kikiabáltam a házból, de nem tudom, hallotta-e.

– Most már késő – ingatta a fejét Duff. – Ha tegnap indultak el, mostanra már a Szentélynél lehetnek, vagy legalábbis a közelében.

– Akkor minden az istenek kezében van – mondta komoran Pia.

*

Amikor Joia felébredt, a nap már magasan állt. Madárdalt hallott, és ezernyi ember beszélgetésének zsongását. A földművesek támadása egyértelműen nem következett be. Még.

Felfrissültnek és diadalmasnak érezte magát. De tudta, hogy meg kell erősítenie az emberek elköteleződését, körbe kell járnia, üdvözölnie a megjelenteket, és emlékeztetni őket a fogadalmukra. Több mint ezer önkéntes szívét nyerte el, és most arról kellett gondoskodnia, hogy a lelkesedésük ne halványuljon.

És mindenekelőtt találkozni akart Deevel.

Sary és Duna várták, hogy a kíséretéül szegődjenek. Evett egy szelet hideg disznóhúst, és velük együtt kilépett az épületből. Körbesétált, néhány lépésenként megállt, hogy üdvözöljön valakit, meghallgassa az emberek mondandóját, és válaszoljon a kérdéseikre. Élvezte a felhajtást, mert tudta, hogy előbb vagy utóbb, de még ma találkozik Deevel.

Látta, hogy Scagga és Jara a földsánc tetején járőrözve kémlelik a távoli horizontot.

Ám amikor a nap elkezdett lefelé ereszkedni, az emberek pedig összepakoltak, hogy felkészüljenek a lakomára, még mindig nem látta Deet. Lehet, hogy a földművesek most fognak lecsapni?

A Szentély mellett több száz szarvasmarhát, birkát és kecskét pányváztak ki, de Joia sehol nem látta a szőke hajkoronát és a széles mosolyt. Egyszerre érzett tanácstalanságot és zavarodottságot. Mi történhetett? Lehet, hogy Dee megbetegedett… vagy az istenek ne adják, meghalt?

Végigülte a lakomát és a történetmondó meséjét, azután az ünnepség kezdetekor kisétált a faluból. Körüljárta a Szentélyt, látta az embereket, akik itt maradtak őrizni az árut. Belefutott a még mindig őrködő Scaggába és Jarába. Hamarosan csatlakozik hozzájuk négy családtagjuk, akik majd egész éjjel járőröznek. De nem tartották valószínűnek, hogy a földművesek éjszaka fognak támadni, amikor könnyen megölhetik egymást is. A pontos célzás az íjjal nappali fénynél sem volt egyszerű.

Scagga és Jara úgy vélték, hogy ha a földművesek eljönnek, akkor hajnalban támadnak, mielőtt az önkéntesek elindulnának, és a látogatók többsége is távozna. Ha Troon mészárlást tervez, akkor kell végrehajtania, amikor a lehető legtöbb ember van jelen.

Joia megpróbálta alaposan megvizsgálni az érzéseit, miközben a közösségi épület felé tartott, ahol aludni szokott. A beszéde jól sikerült, a földművesek nem támadtak. Ám Dee eltűnt, és Troon emberei később még lecsaphattak az önkéntesekre. Vajon tud majd aludni?

Aztán megpillantotta Deet, aki a háznál várt rá. A holdfény ezüstösen csillant meg gyönyörű haján. Joia megborzongott az örömtől, odarohant hozzá, és megcsókolta.

Dee előbb bontakozott ki az ölelésből, mint ahogy azt Joia szerette volna.

– Hol voltál? – kérdezte. – Egész nap kerestelek!

– Tegnap éjjel érkeztem, és sötétben kellett kipányváznom a nyájam. Hanyag munkát végezhettem, mert ma reggel, a szertartás után észrevettem, hogy az állatok szétszéledtek. Ráment az egész napom, hogy újra összegyűjtsem őket.

– Annyira sajnálom! Mindennap hiányoztál, mióta elváltunk.

– Te is nekem – felelte Dee, de mintha csak a tényt közölte volna hűvösen, ahelyett hogy a különválás miatt szenvedett volna.

Valami nem volt rendben.

– Mi történt? – kérdezte Joia. – Én örülök, hogy látlak. Te nem?

Dee nem a kérdésre válaszolt.

– Életem legnyomorúságosabb évén vagyok túl.

Ijesztően hangzott.

– Az én hibámból?

– Igen.

– Miért? Mit tettem?

– Semmit… és éppen ez a probléma. Akármennyi időt töltöttünk együtt múlt nyáron, semmi jelét nem adtad, hogy szeretsz. Alig érintettél meg. Minden éjjel egymás mellett feküdtünk, és nem tettünk semmit, csak beszélgettünk. Egyszer megfogtam a kezed, te pedig elaludtál. Nap nap után csak vártam, hogy kimutasd az érzéseidet. Reménykedtem, egészen az első csókunk pillanatáig… ami egy búcsúcsók volt! Még akkor is azt gondoltam, hogy mondani fogsz valamit. De te megőrizted a nyugalmadat, én pedig sajgó szívvel tértem haza.

Ez mind igaz volt, de Joia nem tudta, hogy helytelenül cselekszik.

– Annyira sajnálom! Nem tudtam, mit kellene tennem!

– Azt biztosan tudtad, hogy a szerelmesek meg szokták érinteni egymást.

– Nem tudtam, hogy ez szerelem! Csak akkor jöttem rá, amikor már elmentél. Annyira hiányoztál, annyira fájt, hogy biztos voltam benne: ez a szerelem!

– Hogyan lehetséges, hogy ilyen kort megértél anélkül, hogy bármit tudnál a szerelemről?

– Nem tudom – felelte Joia csüggedten. – Mindig tudtam, hogy más vagyok.

Deenek most már könnyek csillogtak a szemében, de a hangja továbbra is erős maradt.

– Ezt nagyon nehezen tudom megérteni. Át kell gondolnom. – Félig elfordult, hogy távozzon.

– De holnap velünk tartasz a küldetésre? – szólt utána Joia.

– Még azt is átgondolom. – Dee megfordult és elsétált.

32

Joia az éjszaka nagy részében éberen feküdt és hallgatózott, hátha meghallja a közeledő hadsereg zaját. Féltette magát, de még jobban a családját, Deet és mindenki mást. Borzongva idézte fel az erdőlakók támadását, a lángokat, az erőszakot és a holttesteket.

Végül elaludt, majd hirtelen, rémülten riadt fel, de továbbra sem hallott semmit. Felkelt a sötétben, és a csillagok fényénél kisétált a Szentélyhez. A földművesek hadserege távol maradt.

Troon talán meggondolta magát, de Joia sokkal valószínűbbnek tartotta, hogy a küldetésre induló önkénteseket fogja megtámadni. Mindenre fel kellett készülniük.

Ételszagot érzett. Verila, aki az önkéntesek élelmezője lett, már főzte a sózott disznóhúst az útra.

Joia még mindig nem tért magához a Deevel folytatott, előző esti beszélgetésből. Elszomorította, hogy ilyen boldogtalanságot okozott annak az embernek, akit szeretett. És mindezt tudatlanságból művelte, ami talán még rosszabbá tette az egészet. És nem tudta, hogy a kár helyrehozható-e, vagy hogy Dee egyáltalán helyre akarja-e hozni.

Hajnalban elkezdtek érkezni az önkéntesek, és mindenki kapott egy szelet húst. Scagga nem volt ott, de Jara, a húga előkerült.

– A bátyám nem szeret korán kelni – magyarázta.

– Szerencsére nyoma sincs a földművesseregnek – mondta Joia.

– Helyes. De megtámadhatják az önkénteseket.

– Ez a lehetőség mindig is fennállt.

– Ezért kell felfegyvereznünk őket.

Joia csak egy pillanatig tétovázott. Gyűlölte a fegyvereket, de nem hagyhatta védelem nélkül az önkénteseit.

– Igen. Mindenkinél legyen íj, hat nyílvessző és egy bőr karpánt védekezésképpen. – Gyors fejszámolás után megállapította, hogy valószínűleg nincs elég íjuk a küldetés minden résztvevője számára, ezért hozzátette: – Akinek nem jut íj, az hozzon magával fejszét vagy kalapácsot, esetleg husángot. Nem akarom, hogy bárki is védtelen maradjon.

– Én is veletek tartok – mondta Jara, Joia legnagyobb meglepetésére. – Ügyelek az önkéntesek felkészültségére.

„Jara valószínűleg jobb katonai vezető lenne nálam” – gondolta Joia.

Ahogy folyamatosan jöttek az önkéntesek a Szentélyhez, megpróbálta felbecsülni a számukat, és kideríteni, elegendő embere fog-e összegyűlni. A hajnali fény erősödött, még többen érkeztek, és kezdte azt gondolni, sikerrel járhatnak.

Aztán meglátta Deet a tömegben. Ettől felélénkült. Ha ő is jön, útközben rengeteg alkalom lesz a beszélgetésre. Meg fogja ragadni az esélyt, hogy helyrehozzon mindent. Bocsánatot kér tőle, és könyörögni fog neki, hogy adja meg a lehetőséget az újrakezdésre. Akár még meg is alázkodik. Az egész hátralévő élete függött ettől.

Az önkéntesek még napkelte után is egyre csak jöttek. A most már sokkal vidámabb Joia úgy döntött, ideje elindulni. Időbe kerül, amíg ennyi embert mozgásra bír. A későn jövők majd csatlakozhatnak a menet hátuljához.

Ő ment elöl. Mást nem is követtek volna.

Az elmúlt nyáron Joia Dee mellett lépdelt. Most viszont Dee valahol a tömegben sétált, Joia pedig Jarával gyalogolt.

Egész reggel a Keleti Folyót követték a forró nyári nap alatt, és délre elértek Folyóhát falvához. Joia, Jara és mások begázoltak a folyóba, hogy lehűtsék magukat. Jara a tiszta vízben állva visszanézett arra, amerről jöttek.

– A földművesek nem fognak itt, a folyó mellett támadni. Nem lenne jó választás harcmezőnek.

– Miért mondod ezt? – kérdezte Joia.

– Emelkedő van az út másik oldalán. Az egyetlen sík terület maga az út. Nincs hely harcolni.

Joia meggyőzőnek találta a magyarázatot. Jara valószínűleg sokat beszélgetett a családjával csatákról, főként arról a két alkalomról, amikor megtámadták a Szentélyt.

Amikor újra elindultak, elkanyarodtak a folyótól, és nekivágtak a tágas, füves síkságnak, ahol az állatokat legeltették.

– Az Északi Dombokig ilyen lesz a terep – mondta Joia.

– Enyhe emelkedők és lejtők, sehol egy fedezék – tűnődött Jara. – Ez lesz a mi veszélyzónánk.

*

A Kővölgyben elköltött vacsora során Joia látta, hogy Dee egyedül ül egy margaréta virágágyon az egyik fa alatt, amit Sefték nem vágtak ki. Fogta az ételét, és kérdés nélkül letelepedett Dee mellé.

Sajnos egy másik fiatal nő is odaült, láthatóan szeretett volna beszélgetni.

– Milyen hosszú gyaloglás! – sóhajtotta.

– Valóban – bólintott Joia.

Dee nem mondott semmit.

A nő rájuk nézett, és rájött, hogy a jelenléte nemkívánatos.

– Ó, te Joia vagy. – Deere siklott a tekintete. – Te pedig az, aki annyira lenyűgözte őt az előző úton. – Felállt. – Magatokra hagylak titeket.

– Sajnálom, ha barátságtalanok voltunk – mentegetőzött Joia.

A nő láthatóan nem bántódott meg.

Amint távozott, Joia odafordult Deehez.

– Köszönöm, hogy csatlakoztál hozzánk. Tegnap éjjel azt mondtad, elgondolkodsz rajta. Örülök, hogy így döntöttél.

Dee nem válaszolt, csak várakozón nézett rá.

– Nagyon sajnálom azt, amit veled tettem – folytatta Joia. – Nem volt szándékos, de úgy tűnik, ez nem számít.

Dee ezzel láthatóan egyetértett, bár most sem szólalt meg.

– Szeretlek, bár ezt elmulasztottam kimutatni. De most már legalább kimondtam.

Dee most már megszólalt.

– Igen, legalább kimondtad. – Azzal felállt és elsétált.

Joia legszívesebben sikoltott volna. Nem tudta kitalálni, mit akar Dee, ő pedig nem árulta el neki.

Elhatározta, hogy nem fog sírni. Ő volt a vezető, erősnek kellett lennie. Vett egy mély lélegzetet, és száraz szemmel állt fel. Végigsétált a völgyön. Váltott néhány szót az önkéntesekkel. „Hogy érzed magad? Egy kicsit elfáradtál? Én is. Aludj egy keveset. Készülj fel a holnapi napra.” Látta, hogy sokan párokba rendeződnek, sejtette, hogy ők nem fogják végigaludni az éjszakát, akármit is mond nekik.

Jara megszervezte az éjszakai őrséget arra az esetre, ha a földművesek megpróbálnának rajtuk ütni. A tábor szélére önkénteseket állított párokban, nehogy elaludjanak.

A nap lenyugodott, Joia az alkonyatban helyet keresett, ahol alhatna. Tekintete a már fekvő Deere tévedt.

Odafeküdt mellé, és felé fordult.

Dee kinyitotta a szemét, de nem mondott semmit.

– Ezt nem fogom hagyni – közölte vele Joia.

– Mit?

– Nem foglak elveszíteni. Eltökélt vagyok.

– Valóban?

– Kétszer voltam együtt valakivel, egyszer egy fiúval, egyszer meg egy lánnyal, mindkétszer az ünnepségen. Azért tettem, mert meg akartam tudni, milyen érzés.

Dee feltámaszkodott a könyökére.

– És milyen érzés volt?

Joia felbátorodott. „Legalább beszél hozzám” – gondolta.

– A fiút ismertem. Bár nem túl jól. Megcsókolt, és a számba tolta a nyelvét, aztán végigtapogatta a testem. Megkért, hogy dörzsöljem a farkát, ezért megtettem, de azt mondta, rosszul csinálom, és megmutatta, hogy jó neki. Aztán lespriccelt. Furcsa szaga volt.

– Ez minden?

– Nem hiszem, hogy túlságosan élvezte, én pedig egyáltalán nem.

– És a lány?

– Őt nem ismertem. Végigcsókolt, azután rám feküdt, és az ölét az enyémhez dörzsölte. Egy idő után furcsa hangot adott ki, és legördült rólam. Megkérdeztem tőle, jó volt-e, mire azt válaszolta: „Nem igazán. És neked?” Én is ugyanazt mondtam. Ennyi.

– Tehát ez a teljes múltad ezen a téren.

– Nem biztos.

– Ezt hogy érted?

Joia is a könyökére támaszkodott.

– Egy évvel ezelőtt megcsókoltál, és az olyan csodálatos volt, hogy azóta is arra gondolok. Ha ez ilyen is tud lenni, mindennap szeretném csinálni.

– Komolyan?

– Megcsókolnál még egyszer úgy? Kérlek!

Dee közelebb húzódott, előrehajolt és megcsókolta. A csók ugyanolyan puha és gyengéd volt, mint korábban. Csak most tovább tartott. Amikor Dee elhúzódott és vett egy mély levegőt, Joia megszólalt: – Igen, pontosan ilyen. Megtennéd újra?

Dee gyengéden lenyomta a hátára, és fölé hajolt.

– Amit korábban tettél azzal a fiúval és a lánnyal az ünnepségen, az nem valódi együtt hálás volt – mondta. – Csak a mozdulatokat utánoztátok.

– Mi a különbség?

– Mi szeretjük egymást. – Dee újra megcsókolta Joiát, majd felült, és ledobta magáról a tunikáját. Joia is így tett. Utána visszafeküdtek.

– Mit kell tennem? – kérdezte Joia.

– Simogattad magad valaha?

– Igen.

– Hol érintetted meg magad?

– A mellbimbómnál és odalent.

– Amit magaddal megtettél, azt velem is megteheted.

Dee melle szinte csillogott a holdfényben. Joia ellenállhatatlan kísértést érzett, hogy megcirógassa. Gyanította, hogy Dee is ezt szeretné, bár az ő hangulatát tekintve semmiben sem lehetett biztos. Mindkét kezével odanyúlt. Melegnek érezte a bőrét. A melle nagyobb volt, mint Joiáé. Tétován megérintette a mellbimbókat, óvatosan megsimogatta őket. Dee légzése elmélyült, és Joia izgatottan fedezte fel, hogy ennek ő az oka.

Aztán Dee szinte türelmetlenül eltolta Joia kezét, és ráhajolt Joia mellére. Végigcsókolta, majd az egyik mellbimbót a szájába vette. Joia testén hirtelen addig soha nem tapasztalt, kellemes érzés futott át. Felnyögött.

Dee oldalt váltott, majd még egyszer, amit Joia egyszerre talált őrjítőnek és édesen kínzó érzésnek. Ugyanakkor boldogsággal töltötte el a tudat, hogy ezt az intim, titkos dolgot nem akárkivel műveli, hanem Deevel.

Dee újra odébb mozdult, megfogta Joia kezét, és az öléhez irányította. Joia még soha nem érintett meg mást ott, és különösnek találta az élményt. Kísérletképpen megmozdította egy kicsit a kezét, mire Dee felsóhajtott: – Igen!

Joia bármit megtett volna, hogy örömet okozzon Deenek. Ujjhegye rátalált egy apró, nedves pontra, ami máskor is megtörtént már, amikor saját magát simogatta. Beljebb akarta tolni az ujját. Olyan meghökkentően bensőséges volt, és ez felizgatta. Magának még soha nem csinálta, de érezte, hogy Dee ezt szeretné. Ezért megtette, Dee pedig halkan felnyögött az élvezettől.

Joiának az a furcsa érzése támadt, hogy már nem is az ismerős, valódi világban jár. Ő és Dee valami nagyon különös dolgot műveltek. És mégis, Deenek tetszett, amit tett, és neki is. Még soha nem érezte magát ilyen jól. Remélte, hogy ez nem csak álom.

Dee rátette a kezét Joiáéra, és leszorította, majd ritmusosan mozgatni kezdte a csípőjét. Ugyanolyan mozdulatokat tett, mint a lány, aki annak idején ráfeküdt. De az a lány lehunyta a szemét, míg Dee közben szeretetteljesen nézte Joiát. Mintha önkívületi állapotba került volna, láthatóan erősen koncentrált. Joia egy hirtelen impulzusnak engedelmeskedve megcsókolta, és a csók azonnali hatással járt, mintha Dee csak erre várt volna. Halkan felnyögött, amit öröm vagy fájdalom is okozhatott, és egy hosszú pillanatra mozdulatlanná dermedt. Aztán elernyedt.

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm – suttogta.

– Ez annyira gyönyörű volt – mondta Joia, miközben Dee megpróbált levegőhöz jutni.

– Még nincs vége – mondta Dee. – Feküdj a hátadra.

Dee mintha jobban ismerte volna Joia testét, mint maga Joia. Mindent a megfelelő erőkifejtéssel, a megfelelő helyen, a megfelelő ideig csinált. Joia szinte sokkot kapott, amikor megérezte magában Dee nyelvét, és arra gondolt: az emberek valóban szoktak ilyesmit művelni? Aztán abbahagyta a kérdések feltevését, lenyúlt, és belemarkolt Dee hajába. Érezte, hogy Dee feje egyik oldalról a másikra, fel és le mozog. Elveszett a puszta élvezetben, hallotta magát, ahogy felkiált, majd az érzés lassan tovatűnt, és úgy érezte magát, mintha álomból ébredt volna.

Fokozatosan tért magához, és egy idő után azt mormolta:

– Szóval emiatt van ez a nagy felhajtás.

*

Joia bizakodva ébredt. Újabb nap és éjszaka telt el a földművesek támadása nélkül.

Aznap reggel az első kő felemelése és szánra helyezése egyáltalán nem tűnt olyan nagy kihívásnak, mint egy éve. Akkor menet közben kellett mindent kitalálni. Most már minden lépést jól ismertek. Joia legnagyobb örömére a kő kora délelőttre készen állt az indulásra.

– Igazam volt! – jelentette ki diadalmasan. – Meg lehet oldani!

Joia és Jara vezették az első csapatot. Seft beágyazott rönkútja könnyebbé tette az első emelkedőt, és hamarosan maguk mögött hagyták a Kővölgyet.

Boli is az első csapattal tartott. Seft javasolta, hogy minden csapatban legyen egy sebesfutár, hogy tudják tartani a kapcsolatot egymással.

Dee is ebbe a csapatba került, mert Joia így akarta. Újra a régi önmaga volt, szeretetteljes és bőbeszédű. Joia menet közben megkérdezte tőle: – Ami tegnap éjjel történt… az volt, amit akartál?

– Ó, hát feltűnt?

Joia kuncogott, de komolyan gondolta.

– Miért nem szóltál, mire számíthatok?

– Mert akkor színlelted volna.

Joia meghökkent, de el kellett ismernie, hogy Deenek igaza van. Bármit megtett volna, amire Dee kéri, tekintet nélkül a saját érzéseire. Dee pedig nem akart behódolást. Biztosan kételkedett Joia ilyen irányú vonzalmában.

„De most már tudja” – gondolta Joia magában mosolyogva.

Áthúzták a szánt két domb között – „mint Dee mellei”, gondolta Joia, akinek az elméje mostanában új utakon járt –, és délre kiértek a síkságra. Miközben a nyílegyenes ösvényt követték a legelésző állatok között, Joia meglepetten pillantott meg egy három év körüli, síró kislányt, aki egy pár apró szandálon kívül semmit sem viselt.

Odarohant hozzá és felkapta.

– Te vagy Lim? – Emlékezett Revo gyermekének nevére.

A kislány csak annyi időre hagyta abba a sírást, hogy felkiáltson: – Anyát akarom!

Valószínűleg elkóborolt az anyjától, és eltévedt az állatok közt. Revónak valahol itt kellett lennie, valószínűleg a lányát keresi. Joia végignézett a csordán, de nem látott senkit.

A szán még mozgott, Joia Limmel a karjában beállt mellé, és felvette a tempóját. Remélte, hogy Revo meglátja vagy meghallja az önkénteseket. Kétszáz ember és egy óriási szán nagy zajt csapott. Folyamatosan nézelődött minden irányba.

És akkor következett a döbbenet. Az utat az éjszaka folyamán feldúlták. Az önkéntesek elengedték a köteleket, a szán megállt.

Joia a legelőn szétszórt ágakat nézve kétségbeesést érzett. A kárt nem az állatok okozták: ahhoz túl alapos, túl teljes volt. Troon tette. Ezek szerint mégsem gondolta meg magát. Kitartott a támadási terve mellett. Joiának így az óriási kövek mozgatásával járó kihívások mellett az ellenség által okozott rongálással is foglalkoznia kellett.

Aztán meglátta a holttesteket.

Ketten voltak, egy férfi és egy nő, és Joiának az a rettenetes megérzése támadt, hogy tudja, kik azok. Úgy fordult, hogy Lim ne lássa őket.

Egy önkéntes megfordította a testeket. Egyértelmű volt, hogyan haltak meg: mindkettőn több nyíl ütötte sebet találtak, valamint vágásokat éles kovakövektől, és zúzott sebeket is, amit csak husángok okozhattak. Valószínűleg megpróbálták megakadályozni, hogy a földművesek elpusztítsák az ösvényt.

Ez volt a büntetésük.

Dab és Revo. Könnyek gyűltek Joia szemébe, és ki is csordultak. A pár békés életet élt, gondozták az állatokat, de az idejüket brutális módon lerövidítették, és most már nem voltak többé, testükből elszállt az élet.

És Limnek nem maradt sem apja, sem anyja.

Dee odajött hozzá, átvette tőle Limet.

– El kell döntened, mi legyen az ösvénnyel – mondta.

Joia összeszedte magát.

Fontolóra vette a kő vontatását a puszta földön, kiépített ösvény nélkül. Az utazás legnehezebb szakaszát már maguk mögött hagyták, innentől az út jórészt sík terepen vezetett. Ennek ellenére nagyon lassú lesz a haladás, és nyilvánvalóan nem fogja tudni betartani azt az ígéretét, hogy kilenc nap alatt tíz követ eljuttasson a Szentélyhez. Úgy gondolta, jobban teszi, ha inkább az ösvény megjavítására fordítja ezt az időt. Hosszú távon jobban megéri.

Kétszáz ember volt a csapatában. Egy kis szerencsével még napnyugta előtt újra elindíthatják a követ.

Munkára fogta az önkénteseket. Utasította őket, hogy szedjék össze a szétdobált ágakat, és építsék vissza őket az ösvénybe. Fél tucat embert elküldött tűzifáért. A síkságon voltak bokrok, azok eléggé kiszáradtak ahhoz hogy a meleg, tavaszi időben el lehessen őket tüzelni.

Amikor már folyt a munka, Jarával megpróbálták kitalálni, hol lehet most a földművesek serege. Nemrég még itt voltak, de mostanra eltűntek.

– Lehet, hogy elindultak haza – mondta reménykedve. – Troon talán úgy érzi, elég nyomatékos figyelmeztetést küldött.

– Kétlem – csóválta a fejét Jara. – Megöltek két pásztort, és okoztak némi kárt, amit a nap végére valószínűleg ki tudunk javítani. Ez nem elégít ki egy olyan embert, mint Troon. – Körbenézett a lágyan hullámzó síkságon. – Nyugatra lesznek, hogy vissza tudjanak vonulni, ha valami rosszul alakulna számukra; de nincsenek nagyon messze, hogy gyorsan újra támadásba tudjanak lendülni. A gerinc mögötti sekély völgyben rejtőznek, és a kedvező alkalmat lesik.

Joia megborzongott a gondolatra.

– A második csapat mostanra elhagyta a Kővölgyet – mondta. – Napnyugtára itt lehetnek, ha nem éri őket baleset. Így lesz még kétszáz emberünk, ami már összesen négyszáz.

– Nem értem a számaidat.

– Az több mint kétszerese a földművesek létszámának. Hatalmas létszámfölényben leszünk.

Jara bólintott.

– De a pásztorok közössége nem szokott hozzá az erőszakhoz. Nem nagyon harcolunk, még akkor sem, amikor kellene. – Joia tudta, hogy arra az időszakra céloz, amikor Troon elbitorolta a Mezsgyét, és a pásztorok nem tettek semmit. – A földművesek erőszakos emberek. Gondolj csak bele, mit műveltek az erdőlakókkal.

– Akkor hát mit tehetünk az embereink megvédéséért?

Jara láthatóan már gondolkodott ezen, mert kész volt a válasszal: – Az útnak ezen a szakaszán, az ikerdombok és Folyóhát között éjjel-nappal járőrözni kell.

Joia gyors fejszámolást végzett.

– Ha mondjuk húsz embert osztunk el egyenletesen ezen a távolságon, akkor mindegyik át tud kiabálni a szomszédjának, és a riasztás végigfuthat az egész szakaszon.

– Jól hangzik – bólintott Jara. – Mondd meg nekik, hogy ha meglátják a földműveseket, adják le a riasztást, és meneküljenek. Ne akarjanak egyedül megküzdeni egy hadsereggel, mert lemészárolják őket.

– Megmondom nekik, és azonnal kiküldöm őket, hátha a földművesek már mozgásban vannak.

– Rendben.

Jara távozott, Joia pedig Deet keresve körülnézett. Rá is talált, térden állva javította az ösvényt. Ott sertepertélt mellette Lim is, aki időközben abbahagyta a sírást, és buzgón hordta az ösvényhez a növénydarabokat.

– Szeretnék beszélni veled – mondta Joia.

Dee felállt.

– Ez elég baljóslatúan hangzik.

– Vannak emberek, akik számára csak egy szerelem létezik – kezdett bele Joia komolyan. – Én ilyen vagyok. Anyám azt mondta, ki kell várnom az igazit. És most rád találtam.

Dee elmosolyodott.

– Ez a legkedvesebb dolog, amit valaha mondtak nekem.

– És most, hogy megtaláltalak, nem akarlak elveszíteni.

– Ennek örülök.

– Ezért azt akarom, hogy menj haza.

Dee hátrahőkölt.

– Miért?

Joia kimutatott a síkságra.

– Mert a Lim szüleivel végző földművessereg itt rejtőzik valahol nyugatra, nem is túl messze. Harc lesz. Azt mondtad, az otthonod nincs messze innen. Kérlek, menj haza, ahol biztonságban lehetsz a testvéreddel és a feleségével. Ha elmúlt a veszély, újra találkozunk.

Dee határozottan megrázta a fejét.

– Szeretlek, amiért ezt mondod, de nem gondoltad át elég alaposan, mit jelent egy párnak lenni. Mostantól mindent együtt csinálunk: csodálatos dolgokat, mint a tegnap éjszakai, és veszélyeseket is, mint amit most teszünk. – Ünnepélyes arccal folytatta. – Ha meg kell halnom, azt akarom, hogy ott legyél velem, amikor megtörténik; és ha neked kell meghalnod, a karomban akarlak tartani az utolsó lélegzetvételednél.

Joia torka elszorult. Kellett néhány pillanat, mire meg tudott szólalni. Vitatkozni akart, de képtelen volt rá. Deenek igaza volt. A közös élet magába foglalja a halált is. Ezen eddig nem is gondolkodott. Megfogta Dee kezét.

– És még azt hittem, én vagyok a bölcs – mondta bocsánatkérőn.

Egy ideig így álltak, aztán Dee visszatért a munkájához.

Hosszú útszakasz semmisült meg, a javítás késő délutánig tartott. Joia úgy döntött, a nap hátralévő részére elindítja a követ. Bolit, a sebesfutárt előreküldte Folyóhátra, hogy mondja meg a szakácsoknak, hozzanak húst, amennyiben az önkéntesek nem érnének oda még ma.

Indulás előtt elhamvasztották Dab és Revo testét. Dee addig a kő mögé vitte Limet, hogy ne kelljen látnia. Joia és a többiek körbeállták a máglyát, és elénekelték a holtak dalát. Indulniuk kellett, mielőtt a testek teljesen elhamvadtak volna; nem vesztegethették az időt.

A szán jól haladt a hűvös délutánban, és csak akkor álltak meg, amikor lement a nap. Joia visszanézett a síkságra, és örömmel látta, hogy a második kő is felzárkózott hozzájuk.

Folyóhátról megérkezett az ennivaló. Visszahívták a járőröző figyelőket, és új emberekkel váltották fel őket. Az alkonyat estébe fordult.

Joia és Dee összeölelkezve feküdtek a földön, nem messze tőlük a kis Lim aludt.

– Nem hiszem, hogy el tudnék aludni – mondta Joia. – Túlságosan feszült vagyok, nem tudom, hol lehetnek a földművesek.

– Én is ugyanezt érzem.

Szorosan fogták egymást. Hallották az önkéntesek neszezését maguk körül, a fészkelődést és mormolást, az állatok horkantásait. Joia megérintette Dee haját. Telihold kelt fel. Egy ideig csak csókolóztak, ami végül szeretkezésbe fordult. Ezúttal teljesen más volt. Joia már nem szégyenkezett a tudatlansága miatt, és bátran tette, ami éppen eszébe jutott. Dee ettől felszabadultabb lett, és sokkal ösztönösebben reagált az ő nyugalmára.

Utána mindketten elaludtak.

Joia ismét ijedten riadt fel, aztán rájött, hogy a földművesek nincsenek ott. Próbálta lecsillapítani hevesen dobogó szívét.

Reggeli után a két önkéntes csapat nekifeszült a köteleknek, és tovább húzták a köveket a síkságon keresztül. Negyven ember – mindkét csapatból húsz-húsz – hátramaradt, hogy folytassák a járőrözést. Így csökkent a vontatás ereje, de a legnehezebb terepet már leküzdötték, és a hiányos csapatok is elboldogultak.

Joia, Dee és Jara nem a kövekkel együtt indultak el. Dee átadta Limet Sarynak, aki örömmel vállalta, hogy elvigye a kislányt a Szentélyig.

– Mit gondolsz, velünk maradhat? – kérdezte csillogó szemmel.

– Talán – felelte Joia. – Majd beszélünk a többi papnővel.

– Gondolj csak bele! – lelkesedett Sary. – Mi nevelhetnénk fel, mindannyian. Rengeteg anyja lenne!

Joia most nem tudott ezen gondolkodni.

– Nem is tudom. Később megbeszéljük.

Ő és Dee Jarával együtt egészen a dombokig visszasétáltak az úton. Ott találkoztak a harmadik csapattal, amelyik reggel indult el a Kővölgyből. Velük együtt vágtak át újra a síkságon, és Joia legnagyobb meglepetésére és megkönnyebbülésére egyetlen földművest sem láttak. Nem messze Folyóháttól otthagyták a harmadik csapatot, és visszamentek a negyedikhez.

A negyedikkel megálltak a síkság közepén, hogy bevárják Seftet, Temet és az ötödik brigádot. Így két csapatuk, négyszáz emberük volt arra az esetre, ha a földművesek támadnának.

Joia kezdett reménykedni. Az elmúlt napon és éjszakán semmi sem történt. Talán most már nem is lesz baj.

Deevel megvacsoráztak, aztán lefeküdtek és szeretkeztek.

33

Seft a kötelekbe kapaszkodva felmászott az ötödik kő tetejére. Az íját is vitte magával a vállára akasztva, a derekán nyílvesszőkkel teli tegez lógott. Tem követte. Odafent felegyenesedtek és körülnéztek. A telihold időnként eltűnt a felhők mögött.

A negyedik és az ötödik kő körül önkéntesek százai feküdtek a földön, a legtöbben aludtak, de mindenkinek a keze ügyében ott volt a fegyvere. Jara kiválasztotta a legerősebb és legharciasabb férfiakat, és a tábor nyugati szegélyén helyezte el őket, ők alkották az első védvonalat. A táboron túl a csorda állatai álldogáltak szétszórtan, ameddig a szem ellátott. A marhák nyugodtak voltak és csendesek, ami azt jelentette, hogy a földművesek még nem indultak el.

Seft egyáltalán nem volt elégedett. Amikor otthagyta az apját, és összekötötte az életét Neennel, azt hitte, örökre maga mögött hagyta az erőszakot. Így élte az életét, a gyermekeit sem ütötte meg soha, akármilyen komiszul is viselkedtek. Most pedig harcra készült.

Ha arra gondolt, mennyi problémát oldott meg és mennyi akadályt küzdött le, hogy eljuttassa a köveket a Szentélyhez, dühítő volt belegondolni, hogy minden erőfeszítését semmissé tehetik a néhány íjjal felfegyverkezett irigy földművesek.

Neen és a gyerekek nem voltak itt, ők Folyóvölgyben vártak rá, ami valamelyest megnyugtatta.

Végignézett a síkságon. „Az ott valami mozgás a távoli csordánál?” A sötétség könnyen űzött furcsa tréfát a szemmel. Mintha valami sötét tömeget látott volna a tarka állatok között. A hold előbújt egy felhő mögül, és most már látta, hogy igaza volt. Fekete hullám mozgott lassan a csordán keresztül, és mintha a tiltakozó tehenek távoli bőgését is hallotta volna.

– Látod, amit én? – szólt oda Temnek.

– Igen. Jönnek a földművesek.

*

Joia azt álmodta, hogy egy patak füves partján fekszik Dee mellett, és együtt élvezik a napsütést. Dee nyáját figyelték. Dee körbe akart járni, hogy lássa, minden állat megvan, de Joia időnként újraszámolta őket, és azt mondta, nem kell aggódnia. Aztán a birkák kétségbeesetten bégetni kezdtek – először csak egy, aztán még egy, és végül az összes. Dee láthatóan nem tudta, mit tegyen, Joia pedig kis híján pánikba esett. Aztán rájött, hogy a hangokat nem a birkák adják ki, hanem emberek kiabáltak:

– Riadó! Riadó! Riadó!

Kinyitotta a szemét, és látta, hogy nem a nap, hanem a hold süt le rá, és a következő pillanatban már talpra is ugrott.

– A földművesek! – kiáltotta.

Dee is felállt.

Látta a két kő és a szánok nagy, fekete tömbjét, az egyik a másik mögött állt a helyreállított ösvényen. A kövek körül négyszáz férfi és nő kapkodott a fegyvere után, a sötétben kérdések és utasítások harsantak. A távolban a megriadt marhák bőgtek kétségbeesetten, ahogy próbáltak kitérni a közelgő sokaság elől. A támadók nem csendben érkeztek, üvöltöttek, kurjongattak és állatias hangokat hallattak, hogy ezzel is bátorítsák magukat, és ráijesszenek az ellenségre.

Valaki a kezébe nyomott egy kovakő kést. Jara volt, az, aki a tömegben cikázva felfegyverezte azokat, akik még nem tették meg ezt maguktól. Joia látta, hogy Dee íjat és nyílvesszőket vesz magához, és bőrszíjat köt az alkarjára, hogy védje magát az ideg visszacsapásától.

Kétségbeesetten próbált rájönni, hogyan jutottak idáig. Megálmodta a kő-Szentélyt, és most egy Lim nevű kislány elvesztette miatta a szüleit. Azt kívánta, bárcsak sose jutott volna eszébe az ötlet. Amikor felfogta, hogy Dee a földművesek fegyvereinek célpontjává válhat, legszívesebben elsírta volna magát.

*

Vagy tucatnyi íjász csatlakozott Sefthez és Temhez a két kő tetején.

Seft nem sokat gyakorolt az íjjal. Már az ideg kihúzása és az íj meghajlítása is meglepően nagy erőfeszítést igényelt. Amikor a hatlépésnyire lévő fatönkre célzott, sokszor elhibázta a célt. Viszont jól meg tudta becsülni a levegőbe lőtt nyílvessző repülési ívét.

Amikor az íjászok vesszőt helyeztek a húrra, rájuk szólt:

– Még ne! Túl messze vannak.

A fiatalok türelmetlenek voltak, de engedelmeskedtek. Feszülten figyelték a sereg közeledését.

– Felkészülni! – vezényelt Seft, és ő is felhelyezte a vesszőt az idegre. – Felfelé célozzatok, így! – Megmutatta. – Ezt a szöget tartsátok!

Megtették.

Kivárt még egy pillanatot.

– Most!

Nyílvesszők záporoztak a tömött alakzatban közeledő földművesseregre, Seft kiáltásokat és sikolyokat hallott, ahogy több lövedék is célba talált. A fiatalok diadalittas üvöltéssel folytatták a lövöldözést.

Seft nem éljenzett. Amikor a földművesek lőtávolba értek, a fordítottja is igaz lett: most már ők is elérték a pásztorokat az íjaikkal.

*

Joia sziszegő hangot hallott, és hirtelen nyílzáporban találta magát. Előtte egy nő nyílvesszővel a vállában zuhant a földre. Valaki a háta mögött felsikoltott. Joia is sikoltott, de nem a fájdalomtól, hanem a félelemtől. Úgy érezte, mindnyájukat kegyetlenül le fogják mészárolni. Deere nézett, és látta, hogy nem esett baja. Legszívesebben megragadta volna, hogy együtt meneküljenek.

Aztán észrevette Seftet és egy csapatnyi fiatalt, akik íjjal a kezükben álltak a kövek tetején, és onnan lövöldöztek, amilyen gyorsan csak bírtak. A földművesek tömött sorokban közeledtek, fájdalmas üvöltések és sikolyok harsantak, ahogy többen felbuktak közülük.

Ám a kövek teteje nem nyújtott megfelelő védelmet az íjászok számára, mert fel kellett állniuk a lövéshez, és így jól látható célpontokká váltak; máris többen találatot kaptak, néhányan lezuhantak a magasból.

– Seft! Le onnan! – kiáltotta Joia, de a férfi nem hallotta.

Újabb íjászok másztak fel a kövekre, még több sortűz tizedelte a földműveseket. Joiát megdöbbentette az íjászok bátorsága, ami viszont ráébresztette őt saját gyávaságára. „Ha harcolnom kell, akkor legalább bátran tegyem” – biztatta magát.

*

Seft látta, hogy a közeledő földművesek marhákat hajtanak maguk előtt. Az önkéntesek tömegét meglátva az állatok elfordultak, de néhányan továbbjöttek, berohantak a táborba, és pánikba esve fellökdösték az embereket, amivel tovább fokozták a zűrzavart.

Seft és Tem lemásztak a kőről. Amikor a két sereg találkozott és közelharcra került sor, az íjak feleslegessé váltak. Seft eldobta a sajátját, és leakasztotta az övéről a fejszéjét. Tem szintén kalapácsra cserélte az íjat. Futva, a marhákat kerülgetve indultak előre a sokaságon keresztül. Pont akkor érték el a tábor szélét, amikor a földművesek is odaértek. Néhány önkéntes elmenekült, mások azonban bátran felvették a harcot. Dühös pásztorok hulláma csapott le a földművesek első vonalára, és sikerült is visszavetniük őket.

A földművesek azonban rendezték soraikat, újabb támadást indítottak, és ezúttal a pásztorok szorultak vissza.

*

Joia késsel a kezében, ijedten, de eltökélten indult el előre, és több önkéntes is követte.

Hirtelen a csata sűrűjében találta magát. Sok harcost látásból ismert, de akit nem, annak csak a mozgása irányából tudta eldönteni, hogy pásztor-e vagy földműves.

Nem messze tőle egy földműves meglendítette a kalapácsát Vee testvére, Cass felé, mire Joia ostoba módon rákiáltott:

– Hagyd őt békén! – És kevésbé ostoba módon beleszúrta a kését a támadóba. A hegy a férfi alkarjába hatolt, a földműves elejtette a fegyverét. Cass, akinek volt néhány nyílvesszője, de íja már nem, a férfi nyakába döfte az egyik nyílhegyet. A földműves összeesett.

Ez volt az első alkalom, hogy Joia valakinek a vérét ontotta, de ahelyett, hogy ezen gondolkodott volna, körülnézett, és Deet kereste. Látta, hogy egy támadó Dee felé rohan, de a nő már célzott az íjával, és gyomron lőtte, mielőtt odaért volna hozzá. A férfi összegörnyedt és a földre zuhant.

Amikor Joia újra az ellenség felé fordult, egy földművessel találta szemben magát, aki már csapásra emelte a fejszéjét. A szája nyitva volt, ahogy a fogait kivillantva vicsorgott, torkából állatias morgás tört elő. Joia önkéntelenül felsikoltott. A férfi a következő pillanatban összecsuklott, és Joia látta, hogy egy Yaran nevű pásztor áll mögötte kalapáccsal a kezében. Yaran láthatóan elégedett volt magával, de csak egy pillanatig, mert a következő lélegzetvételénél egy hátulról érkező nyílvessző eltalálta. A kovakő hegy teljesen átfúrta a torkát, és ijesztő módon elöl bukkant ki a nyakából.

Joia rájött, hogy elejtette a kését. Nem látta sehol, ezért felkapott egy sértetlen nyílvesszőt a földről.

Nem tudta volna megmondani, ki fogja megnyerni a csatát, ha lesz egyáltalán nyertese.

Meglátta Narodot, aki előző évben önkéntesnek tettetve magát megrongálta az útvonalat. A férfi is észrevette őt, és széles vigyorral, kezében kovakő fejszével elindult felé. Joia hátraugrott, Narod pedig megbotlott és előredőlt. A főpapnő gondolkodás nélkül döfött a nyílvesszővel. A földműves gyomrára célzott, de a férfi úgy dőlt előre, hogy az arca egy szintbe került a vesszővel, és az egyenesen a szemébe fúródott. Joia ösztönösen még több erőt adott a döfésbe, és a nyílvessző hegye mélyen eltűnt Narod fejében. Azonnal összeesett. Joia visszarántotta a vesszőt, de az már a hegy nélkül jött ki a sebből. Narod nem mozdult többé.

*

Ádáz közelharc zajlott, és mindkét oldalon hullottak az emberek, de Seft látta, hogy a földművesek rohamát sikerült megállítani. A számbeli fölényben lévő pásztorok állták a sarat, és előnyüket kihasználva most ők törtek előre.

Seft hirtelen ott találta magát Troon előtt.

A földművesek vezetője egyik kezében husángot, a másikban kovakő kést tartott. A husángot Seft feje felé lendítette, miközben a késsel felkészült a szúrásra. Seft azonban gyorsan hátralépett. Troon botja átzúgott a levegőn anélkül, hogy bármit is eltalált volna, és a Nagy Ember a lendülettől megtántorodott. Seft felemelte a fejszéjét – ám ekkor visszatért az álom, és Troon arca hirtelen Seft apjáévá változott. Egy pillanatig habozott, és ez a pillanat elég volt hozzá, hogy egy másik földműves közbelépjen, és a kőkalapácsával célba vegye. Seft egy pillanattal azelőtt csapott le támadójára egy fejszével, hogy a kalapács eltalálta volna a mellkasát. A földműves elterült, a nyakából vér spriccelt.

Seft megperdült, Troont kereste, de a férfi időközben felszívódott.

A holdat hirtelen felhő takarta el, a kép elhomályosult. Most még nehezebb volt megállapítani, melyik sötét alak az ellenség, és melyik a barát. Mintha a harc elcsitult volna. Tem jelent meg Seft oldalán.

– A földművesek hátrálnak – mondta. – Győztünk?

A hátrálás futássá változott, és Seft valahonnan Troon kiáltását hallotta:

– Visszavonulás! Visszavonulás!

Seft megkönnyebbült. A pásztorok győztek.

Néhányan üldözőbe vették a menekülő földműveseket, és végeztek mindenkivel, akit utolértek; Seftnek azonban ehhez nem volt kedve. Átkarolta Tem vállát.

– Hadd támaszkodjak rád. Sajognak a bordáim.

A pásztorok egy idő után felhagytak az üldözéssel, és kiáltozva, nevetve tértek vissza a táborba. Feldobta őket a diadaluk, és örültek, hogy életben maradtak.

*

Joia egyszerre volt kábult, rémült és kimerült. A földön fekvő holttesteket nézte, tudta, hogy valamit kezdenie kellene velük. Újra magához kellett ragadnia a parancsnokságot. Az önkéntesek ünnepelve gyűltek össze a kövek körül.

Joia lassan magához tért, és vezetői ösztönei átvették az irányítást. Utasította az önkénteseket, hogy lássák el a halottakat.

– Nincs idő mindenkit elhamvasztani – mondta. – Úgy bocsátjuk útjukra őket, ahogy őseink tették… égi temetéssel.

Néhányan tudták, mi az az égi temetés, mások nem is hallottak róla.

– Építünk egy embernél is magasabb emelvényt, amelyik elég széles, hogy az összes holttest elférjen rajta – magyarázta. – Seft majd megmutatja, hogyan kell. Azután elénekeljük a holtak dalát, és átadjuk őket a madaraknak. – Jót tett neki, hogy gyakorlati problémát kellett megoldania.

Az idősebb önkéntesek némelyike értett valamelyest a gyógyításhoz, ők ellátták a sebesült pásztorokat, kimosták a sebeiket, bekötözték őket levelekkel, és indákkal rögzítették a kötéseket.

Seft odajött Joiához. Lassan lépdelt, és egyik kezét a mellére szorította, láthatóan fájdalmai voltak. Azonban így is a szokásos magabiztosságával beszélt.

– Tem megépíti az emelvényt, de van egy másik problémánk. Húsz halottunk van, és körülbelül ugyanannyi súlyos sebesültünk, akik nem tudják tovább vontatni a követ. Az út őrzésére is elkülönítettünk embereket. Itt van a negyedik és az ötödik kő, de nincs elég emberünk mindkettő mozgatásához.

– Az ötödik vontatóiból ki tudjuk pótolni a negyedik önkénteseit? – kérdezte Joia.

– Igen.

– De mihez kezdünk az ötödik kővel?

– Az első csapatnak tegnap meg kellett érkeznie a Szentélyhez, a szétrombolt út miatt a tervezettnél egy nappal később. Ha ma reggel visszaindulnak a völgybe, kora délután itt lesznek. Ők fel tudják tölteni az ötödik csapatot.

– Rendben – bólintott Joia.

– A harc megrongálta az utat, de nem annyira, mint gondoltam – folytatta Seft. – A csata jórészt a kövektől nyugatra zajlott. Temet és még néhány embert ráállítok az ellenőrzésre és a javításra.

Hajnalig folyt a munka. Akkor mindenki összegyűlt a temetési emelvénynél.

Joia és Dee egymás mellett állva nézték a holttesteket.

– Ezt én tettem – szólalt meg halkan Joia.

– Nem, ezt a földművesek tették! – tiltakozott Dee.

Joia meg sem hallotta.

– Én hívtam össze az önkénteseket. Én vettem rá őket a menetelésre, én gondoskodtam az ellátásukról, és én győztem meg őket arról, hogy óriási köveket kell vonszolniuk. Ha én nem vagyok, most otthon lennének a családjukkal, és éppen reggeliznének. Ehelyett halottak, és azért, mert azt tették, amire én megkértem őket.

Könnyes arccal folytatta le a halotti ceremóniát, majd ő vezette az éneklést is. Soha nem hallotta még a holtak dalát úgy, hogy több mint háromszázan énekelték. A dal mindenkinek a hangulatát megváltoztatta. A dallam szétáradt a Nagy Síkságon, és Joia lelke mintha megkönnyebbült volna. Lerázta magáról a búskomorságot, visszatért az eltökéltsége. Amikor az ének végére értek, emelt hangon megszólalt:

– Most pedig vigyük el ezeket a köveket a Szentélyhez!

*

Joiáék az ötödik napon, kora este érkeztek meg a Szentélyhez a negyedik kővel. Lelkes tömeg fogadta őket, fürdőztek a sikerben. Szorosan utána futott be még két csapat az ötödik és hatodik kővel. Az összes követ a Szentélyen kívül helyezték el. Ott majd megmunkálják a felületüket, és csak később kerülnek a kijelölt helyükre.

Joia a hat kövön végignézve osztozott a tömeg lelkesedésében. A kilencből hat követ idehoztak öt napon belül, a történtek ellenére.

Sokkal kisebb lelkesedéssel gondolt a másnapra. Három csapatnak kellett visszamenni a Kővölgybe, hogy ugyanezt végrehajtsák az utolsó három kővel is. Az emberek fáradtak voltak, és komoly harcot vívtak. Vajon hajlandóak lesznek folytatni?

Az út utolsó szakaszán beszélt néhányukkal, miközben a Keleti Folyó partján húzták a követ, és örömmel tapasztalta, hogy milyen sokan akarják elvégezni a feladatot, többek között a gyűlölt földművesekkel szembeni dacból. Működésbe lépett a törzsi szellem. Sokan azonban nem mondták meg, mit terveznek, és ebből azt a következtetést vonta le, hogy ők nem lesznek ott a Kővölgybe visszatérő csapatban.

Most, az önkénteseken végignézve rájött, hogy néhányan már el is tűntek. Csalódott volt, de nem hibáztathatta őket. Szórakoztató kihívást ígért nekik, és ehelyett az életükért kellett harcolniuk. Érthető, hogy sokan elmentek. De neki az utolsó három kő mozgatásához csak hatszáz emberre volt szüksége, az eredeti létszám felére. Még így is sikerülhetett.

– Szólnod kellene hozzájuk – javasolta Dee.

– Igen, de mit mondjak nekik arról, hogy a földművesek serege még nem szenvedett végleges vereséget, és bármikor újra támadhatnak?

– Mondd el az igazat. Soha ne cselekedj másként.

– Lehet, hogy akkor elsétálnak.

– Ha így van, akkor legyen.

„Bölcs meglátás” – gondolta komoran Joia.

– De a nap már lefelé megy – tette hozzá Dee. – Most kell cselekedned, amíg még mind itt vannak.

Odavitték a mászórudat a tavaly elhozott kőhöz. A nap már nagyon alacsonyan állt, csupán sötétvörös kör volt a nyugati égen, fénye sápadt rózsaszínre színezte a szürke sziklákat. Amikor felért a kő tetejére, Joia szinte mintha izzott volna a nap sugaraiban.

Most nem folyamodott a megszokott, diadalmas kézmozdulathoz, mégis ugyanúgy éljenezték. Továbbra is hősnek tartották.

– Fáradt vagyok – kezdte.

Az emberek nevettek, tapsoltak és azt kiabálták, hogy ők is.

– De akkor is visszamegyek – folytatta.

Éljenzés fogadta szavait.

– Holnap visszamegyek. Még nem fejeztük be a munkát. Ugyanakkor figyelmeztetlek is titeket.

A zsivaj elhalt. Joia általában nem így beszélt.

– Tegnap több barátunkat megölték. Testük ott fekszik a Nagy Síkságon. És amikor elhozzuk az utolsó három követ a Szentélyhez, lehet, hogy megint megtámadnak minket, és még többen halnak majd meg. Ezért azt mondom, nem szégyen, nem gyávaság, ha valaki úgy dönt, nem tér vissza velünk a Kővölgybe holnap reggel. Az életetek felett ti rendelkeztek, senkinek sincs joga azt elvenni.

Az emberek csendben, megilletődve hallgatták szavait.

– Ami engem illet, én be akarom fejezni a munkát. Le akarom győzni a földműveseket.

Éljenzés harsant fel.

– Visszamegyek, akármilyen veszélyes is.

Az üdvrivalgás még hangosabb lett.

– És ha ti is be akarjátok fejezni a munkát, ha hajlandóak vagytok kockára tenni az életeteket, akkor tartsatok velem!

A tömeg egyetértően zúgott, fel kellett emelnie a hangját, hogy túlkiabálja őket.

– Napkeltekor indulunk!

Lemászott a kőről. Dee már várt rá.

– Megcsináltad! – nézett rá elképedve. – Megmondtad nekik, hogy veszélyben lesz az életük, és mégis éljeneztek!

– Nagyszerű. De majd meglátjuk, hányan jönnek el reggel.

*

Joia a hajnali fénynél figyelte, ahogy több százan összegyűlnek a Szentélynél, de láthatóan sokkal kevesebben voltak, mint korábban. A sózott disznóhúst falatozva izgatottan csevegtek, miközben folyamatosan érkeztek az újabb önkéntesek.

Mire felkelt a nap, számításai szerint legalább hatszázan gyűltek össze, vagyis többen, mint ahány emberre szüksége volt. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, majd kivezette őket a Szentélyből, a síkságon keresztül a Keleti Folyóhoz. Jara ott gyalogolt mellette.

Seft felkészítette az üres szánokat, hogy az önkéntesek visszavontassák őket a Kővölgybe. Bár nehéz és masszív szerkezetek voltak, a kövekhez képest könnyűnek tűntek, és az emberek jókedvűen feszültek neki a köteleknek.

A hangulat jó volt, de Joia érezte, hogy a végsőkig feszítette a húrt. Az elkövetkező években kerülnie kell az ilyen mértékű buzgalmat. Soha többé nem fog ígéretet tenni kilenc kő elszállítására tíz nap alatt.

Mindenki hozott magával fegyvert. Joia egy nagyon keskeny hegyű kovakő lyukfúrót választott, amivel az ácsok szoktak lyukakat fúrni a fába. Ezúttal azonban gond nélkül eljutottak a Kővölgyig. Az út mindvégig jó állapotban volt. Ismét eljátszott a gondolattal, hogy a földművesek talán feladták és hazamentek. Persze sejtette, hogy ez csupán vágyálom.

Aznap éjjel a Kővölgyben Dee karjában aludt. Felvirradt a hetedik nap hajnala, és még mindig teljesíthetőnek tűnt, hogy tíz nap alatt elvigyenek kilenc követ.

A mostanra begyakorolt rutinná váló munkát felügyelő Seft feltette a hetedik és nyolcadik követ a szánokra, és már kora délután útnak indította őket. A kilencedik, utolsó kő felrakásával alkonyatra végeztek, azzal kora reggel kellett elindulni.

Másnap Joia kivezette az utolsó csapatot a völgyből, és átkeltek a gerincen.

Késő délelőtt áthaladtak az ikerdombok között. Az út innen enyhe lejtőkkel és emelkedőkkel folytatódott, az ösvény mindkét oldalán szarvasmarhák legelésztek. Amikor felértek az egyik emelkedő tetejére, és a másik oldalon ereszkedni kezdtek, Joia jelt adott a pihenőre.

– Ó, ne! – hallotta Dee hangját.

Lenézett a síkságra.

Látta, hogy a távolban az utat elzárták. Egy körülbelül százötven főt számláló csoport meredt dühösen az önkéntesekre és a nagy kőre. Kétségtelenül a földművesek serege volt, és láthatóan harcolni akartak.

Gondosan időzítettek. Ez volt az utolsó kő, senki nem jött mögöttük, nem zárkózhatott fel az erősítés.

Joia megszédült a csalódottságtól és a félelemtől.

Jara azonban megőrizte keménységét.

– Azt hiszem, nálunk van az előny – mondta. – Az éjszakai csatában sok embert veszítettek.

– Ez nem holmi játék! – tiltakozott Joia. – Ha harcolunk, sok emberünk meg fog halni, még akkor is, ha győzünk!

– Természetesen – biccentett Jara. – Ilyen a háború. A másik lehetőség a megadás.

– Ezt nem tudom elfogadni! Nem leszek felelős még több halálért!

– Akkor mi a terved? – kérdezte kétkedve Jara.

Joiának nem volt terve, de megadni nem akarta magát.

– Hadd gondoljam át. – Távolabb sétált az úttól. Egy borjas tehén gyanakodva szemlélte, egy másik idegesen szuszogott. Mit tegyen? Megmondhatja az embereknek, hogy meneküljenek, és hagyják itt a követ; ez azonban annyira csüggesztő hatású lenne, hogy talán soha többé nem tudna önkénteseket toborozni. Ez a vállalkozás eleve teljesen valószínűtlen volt, csak az ő vezetése tette lehetővé, hogy az emberek higgyenek benne. Ha kudarccal végződik, nem lehet többé feltámasztani.

Ugyanakkor még a bukás is jobb, mint megöletni az embereket.

Körülnézett a Nagy Síkságon, amelyet most két óriási kő, két hadsereg és több száz szarvasmarha népesített be, és rájött, hogy van a kezében még egy potenciális fegyver: a csorda.

A fejében formálódni kezdett egy elképzelés.

Hallott az elszabadult állatok pusztításáról a Mezsgyén, amikor a szomjas marhák le akartak jutni a folyóhoz inni. Ő maga nem látta az esetet, de itt volt valaki, aki igen: Zad. A férfi több mint tíz éve gondozta a síkság nyugati felén lévő csordát, így valószínűleg mindent tudott a szarvasmarhákról.

– Te és a többi pásztor oda tudjátok terelni a jószágot, ahová akarjátok, igaz? – kérdezte tőle.

– Természetesen – felelte Zad megszokott, elbűvölő vigyorával. – Egyébként nem is tudnánk átvinni őket a megfelelő időben a friss legelőre.

– És ott voltál a Mezsgyén, amikor az állatok leszáguldottak a folyóhoz.

Zad láthatóan elszégyellte magát.

– Megpróbáltuk megállítani őket, de nem sikerült.

– Rá tudnád venni hasonlóra ezt a csordát is?

– Hogy rávenni? – kérdezte meglepetten. – Sosem kellett ilyesmit… – elgondolkodott, elképzelte a dolgot – …de nem látom okát, hogy miért ne lehetne.

– Rá tudnád küldeni őket a földművesek seregére?

Zad tovább töprengett, Joia csendben várakozott. Végül a pásztor megszólalt:

– A csorda mögé kell kerülnünk, aztán mindkét oldalról bekeríteni őket, hogy ne tudjanak letérni az útról. Kell hozzá… nem is tudom, hány ember… minél több, annál jobb. És aztán… de igen, meg tudjuk csinálni.

Joia a szemébe nézett.

– Akkor láss hozzá, kérlek.

A férfi egy pillanatig meredten bámult rá, mintha biztos akarna lenni benne, hogy nem őrült meg.

– Rendben – mondta végül.

Figyelte, ahogy Zad a tömegben odalép néhány férfihoz és nőhöz, és mond nekik pár szót. Azok csak bólintottak és követték. Nem tudta eldönteni, helyesen cselekedett-e. Az állatok pánikszerű, vad száguldását nem lehetett irányítani. Hiszen ez volt a pánik lényege. Lehet, hogy olyasvalamit indított el, aminek rossz vége lesz? Ám Zad a meglepődése ellenére is magabiztosnak tűnt.

Joia lenézett a síkságon várakozó földművesekre. Valamiért úgy sejtette, készen állnak rá, hogy bármelyik pillanatban elinduljanak. Ha így lesz, remélte, hogy nem érnek oda hozzájuk, mielőtt Zad mozgásba hozza a csordát. Szerette volna, ha a pásztor sietősebbre fogja.

Zad maga köré gyűjtött harminc-negyven embert a csordától északra, majd úgy helyezte el őket, hogy durva félkört formáljanak az állatok körül, amelyikből csak délen volt kijárat. Néhányan ágakat és vesszőket vettek magukhoz, hogy ösztökeként vagy ostorként használják őket. A többi önkéntes látta, hogy valami készül, és zavartan figyelték az eseményeket – nyilvánvalóan próbálták kitalálni, mi ennek a manővernek a célja.

Joia ismét a földművesekre pillantott, és látta, hogy a fegyvereiket lóbálva elindulnak.

Aztán érzékelte, hogy a csorda is mozogni kezd dél felé.

Elkezdődött.

Az állatok szaga erősebben érződött, talán ez is annak a jele volt, hogy a marhák kezdtek idegessé válni.

A csorda folyamatosan vonult dél felé, a tehenek egyre gyorsabb léptekkel haladtak. A pásztorok ütötték és bökdösték őket a botjaikkal, a földművesek irányába terelték őket, ugyanakkor arra is ügyeltek, hogy egy csoportban maradjanak, ne szóródjanak szét kelet vagy nyugat felé.

– Az istenekre, remélem, beválik! – sóhajtotta Joia Deenek.

A teheneken túl a földműveseket figyelte, akik megálltak, és látható tanácstalansággal figyelték a csordát. Most már bármelyik pillanatban felismerhették a rájuk leselkedő veszélyt. De hová mehettek volna? Keletre és nyugatra nem, mert a csorda túl nagy volt. Ha visszavonulnak, az állatok letapossák őket. Néhányan esetleg felmászhatnak egy fára, de a környéken nem sok fa volt.

A pásztorok elkezdték erősen ütlegelni a teheneket a botjaikkal, miközben hangosan kurjongattak. A pánikba esett állatok futásnak eredtek, dübörgő patáik magasra verték fel a port a kiszáradt, nyári talajról. A földművesek menekültek, amerre láttak. Joia elképzelte a várható pusztítást, és felkavarodott a gyomra.

Az önkéntesek körülötte nem voltak ilyen érzékenyek. Harsány üvöltéssel, a fegyvereiket lóbálva vetették magukat az állatok után. Joia erősen megmarkolta a lyukasztót, és csatlakozott hozzájuk.

Valamivel előrébb a csorda odaért a rémült földművesekhez, és hullámként vonult keresztül rajtuk. Néhányan megpróbáltak kitérni az állatok elől, mások csoportokba álltak össze, és rémülten figyelték, ahogy az áradat kettéválik előttük. A csorda robogott tovább, halott és megnyomorított, véres testeket hagyva maga után. Az önkéntesek nekiestek a túlélőknek, és heves, ám meglehetősen egyoldalú harc bontakozott ki.

Joia elkeseredve látta, hogy a földön fekvő, széttaposott testek nem mind élettelenek. Néhány vérző áldozat megpróbált mozogni, mások nyöszörögtek a fájdalomtól, és vízért könyörögtek. Egy megnyomorodott, magára hagyott borjú az oldalán fekve keservesen bőgött.

– Szajha! – sziszegte valaki.

Joia ismerte ezt a hangot, és a szíve kihagyott egy ütemet. Körülnézett, és meglátta Troon apró, sötét szemét és ismerős, mogorva ábrázatát. Egy pillanatra megrémült, aztán látta, hogy a férfi sérülése túlságosan súlyos ahhoz, hogy veszélyt jelentsen bárkire. Egyik keze és lába láthatóan eltört, nem is tudta őket mozgatni, az arcát pedig vér borította.

Joia nem érzett sajnálatot. Gonosz és erőszakos ember volt, és a Nagy Síkságon mindenki – földműves, pásztor és erdőlakó egyaránt – jobban fog aludni, ha távozik az élők sorából.

A földművesek serege nem létezett többé. A közösségük komoly csapást szenvedett. Az egészséges férfiak jó része ott feküdt a Nagy Síkságon. Hogyan fognak ebből talpra állni? A nők kénytelenek lesznek átvenni az irányítást.

Micsoda fintora a sorsnak. Joia kis híján elmosolyodott.

– Vizet! – nyögte Troon. – Adj vizet!

Joia lekuporodott mellé, térdével a földhöz szegezte a férfi ép karját.

– Könyörülj! – hörögte Troon.

A könyörgés feldühítette.

– Könyörület? – sikoltotta. – Han a testvérem volt! – Azzal beledöfte a lyukasztót a férfi torkába. Olyan erővel szúrt, hogy a szerszám áthatolt a bőrön, a húson, és mélyen a nyakába fúródott.

Amikor visszahúzta a kezét, vérszökőkút tört elő a Nagy Ember nyakából, és ráfröccsent Joia karjára. Aztán az áradat egy pillanat alatt csordogálássá szelídült, de addigra Troon már élettelen tekintettel meredt az égre.

Joia felállt és körülnézett. A harc véget ért. Az önkéntesek a közelben állva várták, hogy megmondja nekik, mi a teendő.

A csorda nem messze tőlük megállt, az állatok újra nekiláttak legelni.

34

Amikor az ünneplés véget ért, és az emberek végre hazatértek aludni, Joia és Dee leültek a kilenc kő egyikére, és onnan nézték a csillagfényben, hogy mit vittek véghez. Ez volt a tizedik nap vége, és Joia teljesítette, amit vállalt.

A köveket a Szentélyen kívül rakták le, a földsánctól néhány lépésnyire északra, ahol az ügyeskezűek dolgozhattak rajtuk, mielőtt felállítva elhelyeznék őket a Szentélyben.

– Hős vagy – mondta Dee Joiának.

Meleg nyári este volt, egymás kezét fogták.

– Az emberek hősnek hisznek – és ez jó, mert így hajlandók követni engem –, de szerintem te tudod, hogy valójában csak egy teljesen átlagos ember vagyok – mondta Joia.

– Nem teljesen átlagos – felelte mosolyogva Dee.

Joia tudta, hogy ez igaz, de azt is, hogy mégis mindig átlagosnak érezte magát. Amikor az óriási kövön állva lelkesítette az embereket, egy halk hang az elméje hátsó szegletében még akkor is azt mondta: „Ez igazából nem én vagyok.”

– Holnap haza kell mennem – jegyezte meg Dee teljesen közömbös hangon.

Joia megdöbbent.

– De miért? – kérdezte panaszosan.

– Törődnöm kell a birkákkal is, és van egy kis unokahúgom, aki hiányol.

– Akkor csak néhány napra mész?

– Nem.

– De… én azt hittem, mostantól együtt leszünk.

Dee elengedte a kezét, és Joia úgy érezte, mintha gyomron ütötték volna.

– És mit gondolsz, mihez kezdenék itt, ha nem mennék haza? – kérdezte Dee.

– Nem tudom, de…

– Bele sem gondoltál.

– Csak azt hittem, a szerelmünk elég erős ahhoz, hogy leküzdjük a nehézségeket.

– Nem tölthetem az egész életemet azzal, hogy követlek, és figyelem, ahogy az emberek imádnak.

Joia tudta, hogy sokan csodálják. Nem Dee volt az egyetlen, aki ezt kimondta. De nem érezte, hogy rászolgált az imádatukra, és emiatt soha nem is tekintett magára így.

– De ez a legutolsó dolog, amire vágyom – mondta.

Dee megfogta Joia mindkét kezét, és a szemébe nézett.

– Szerelmem…

– A szerelmed vagyok? – vágott közbe Joia. – Tényleg?

– Igen, az vagy.

– Köszönöm – suttogta Joia.

– De ha együtt akarunk lenni, egyikünknek fel kell adnia a jelenlegi életét.

– De én azt hittem…

– Te azt hitted, hogy én adom fel az enyémet.

Joia elszégyellte magát.

– Azt hiszem, igazad van.

– Épp most jelentetted be az embereknek, hogy jövőre elhozod az öt összekötő követ a Kővölgyből, és elhelyezed őket az álló oszlopok tetején, a fa-Szentély mintájára.

– Igen.

– Elkötelezted magad egy újabb évre papnőként, anélkül hogy velem megbeszélted volna.

Joia szégyenkezve hajtotta le a fejét.

– Ez igaz.

– Fel tudnád adni a papnői létedet itt a Szentélynél, hogy velem lehess?

Joia igennel akart válaszolni, de nem volt rá képes.

– Ígéretet tettem, hogy újjáépítem a Szentélyt kőből… Több ezer ember várja tőlem, hogy megtegyem, és ők mind támogatnak ebben. Hogyan hagyhatnám cserben őket?

– Úgy gondolod, hogy a te életed sokkal fontosabb, mint az enyém.

– Ezt nem mondtam!

– De gondoltad.

– Igen, és nagyon sajnálom, mert tudom, hogy a te életed éppolyan fontos, mint az enyém. De akkor mihez kezdünk?

– Mindkettőnknek nagyon alaposan át kell ezt gondolnunk.

– És amíg ezt tesszük, nem tudnál velem maradni?

– Nem. Mert az azt jelentené, hogy már meg is hoztuk a döntést.

Persze hogy azt jelentené, ezt Joia is látta. Mégis tiltakozott:

– Nem tudom elviselni, hogy ismét elválunk.

– Visszajövök.

– Mikor?

– Nyárközépkor.

– Egy teljes év múlva? Korábban nem tudsz?

– Talán. Meglátjuk.

Hosszan hallgattak, majd Joia szólalt meg elgondolkodva:

– A második alkalom, hogy ezt teszed velem.

Dee a homlokát ráncolta, nem értette.

– Mit teszek?

– Letaglózol.

– Nem értem, mire gondolsz.

– Első alkalommal azért volt, mert attól féltél, nem vonzódom hozzád testileg. Azt hitted, csak a barátod akarok lenni.

– Abban tévedtem.

– Most pedig attól félsz, hogy nem tisztellek úgy, ahogy kellene. Azt gondolod, a te vágyaid mindig másodlagosak lennének az enyémekkel szemben.

Dee láthatóan zaklatott lett, könnyes arccal válaszolt:

– Sajnálom, ha megbántottalak, és hogy most ismét bánatot okoztam. Te vagy az, akit igazán szeretek!

– Akkor gyere vissza.

– Megígérem!

– Nem foglak elveszíteni. Nem hagyom, hogy megtörténjen.

– Ennek örülök.

*

Pia, Duff és Yana keményen dolgoztak a földjükön, próbálták behozni a rabságuk alatt elvesztegetett napokat. Gyomláltak és kapáltak napkeltétől alkonyatig, még a hét tizenegyedik és tizenkettedik napján is dolgoztak, amikor pedig pihenniük kellett volna.

A következő hét elején meglátogatta őket Zad és Biddy.

– Harc volt – közölte velük Zad. – Én is ott voltam. Az összes földműves meghalt.

– Az összes? – hitetlenkedett Duff. – Egyetlen túlélő sincs?

– Joia azt mondta, indítsuk meg a csordát, és az állatok eltaposták a földműveseket.

– Ez rettenetes! – szörnyülködött Yana, de máris kezdte felfogni a következményeket. – Ez azt jelenti, hogy Tanyaföld asszonyainak többsége elveszítette az emberét. – Pillanatnyi gondolkodás után hozzátette: – Közölnünk kell velük a hírt.

– Annál jóval többet kell tennünk – mondta Pia. – A fiatal özvegyek küszködni fognak a földjük gondozásával, az idősebbek pedig nem győzik majd a betakarítást. Kivéve, ha megszervezzük a segítséget.

– Nem látom, mit tehetnénk… minden család megfogyatkozott – ingatta a fejét Duff.

– Némelyik jobban, mint mások – felelte Pia. – Egy fiatal anya egy tizennégy és egy tizenkét éves gyerekkel jobban fog boldogulni, mint egy idősebb, gyermektelen. A fiatalok heti néhány alkalommal átküldhetnék a gyerekeiket, hogy segítsenek az idősebbeknek.

– De ki fogja mindezt megszervezni? – kérdezte Duff.

– Mi.

Felosztották egymás közt az anyákat, de a neheze még hátravolt. Pia először Ruát látogatta meg, aki éppen a lombos takarmányt halmozta fel a tehenei számára.

– Rossz hírem van, Rua. Sajnálom.

Rua letette a favillát.

– Halott, igaz? – kérdezte azonnal. Könnyek gyűltek a szemébe, de nem zokogott.

– Igen. A férfiak elvesztették a csatát, és mind meghaltak.

A harag felülkerekedett Rua gyászán.

– Megköszönhetjük annak az ostoba Troonnak!

– Neked legalább itt van Eron, hogy segítsen.

Rua bólintott.

– Maholnap férfivá érik.

– A szomszédodnak, Lissnek viszont nincs senkije most, hogy Jax meghalt.

– Szegény teremtés.

– Eron nem tudna besegíteni neki heti néhány alkalommal? Sokat jelentene neki.

– Nem is tudom…

– Megkérünk minden nőt, akinek kamasz fia van, hogy ilyen módon segítsen.

– A te ötleted volt?

– Igen, miért?

– Duff mit szól hozzá?

– Támogatja.

– Hm. Hadd gondoljam át.

Pia tétovázott.

– Reméltem, hogy rögtön beleegyezel. Nem akarsz segíteni a szomszédodnak?

– Azt mondtam, átgondolom – jött a rideg válasz.

Pia nem erőltette tovább.

– Mindenesetre ezt is köszönöm.

És távozott.

Délben találkozott Duff-fal és Yanával. A napsütésben leültek,és kecskesajtot falatoztak.

– Hogy ment? – kérdezte Pia Duffot.

– Elég jól. Mind rögtön beleegyeztek.

– És neked, anyám?

– Nem annyira jól. A legtöbben azt mondták, talán lehet róla szó.

– És tőled is megkérdezték, hogy Duff beleegyezett-e?

– Igen.

– Nálam is mindenki tétovázott, és Duffról kérdezett. Tartottam tőle, hogy ez lesz. Nem hajlandóak egy nőt követni.

– Biztos vagyok benne, hogy erről van szó – bólintott Yana.

– De ez őrület! – csattant fel Duff. – Évek óta panaszkodnak, hogy ostoba férfiak mondják meg nekik, mit tegyenek. Most pedig, hogy Troon eltűnt, és esélyük van a saját életüket felügyelni, hirtelen ragaszkodni kezdenek a férfiuralomhoz!

– Őrültség, de meg kell birkóznunk vele – mondta Pia.

– Hogyan?

– Mostantól úgy teszünk, mintha te lennél a főnök, Duff, én pedig azt teszem, amit mondasz nekem. És neked kell meglátogatnod azokat a nőket, akik még nem egyeztek bele. Ha személyesen kéred, csatlakozni fognak.

– Rendben, ma délután végigjárom a tétovázókat – egyezett bele Duff. – Én leszek a férfi vezető.

– Csak nehogy a fejedbe szálljon a dicsőség – figyelmeztette Pia.

Egy héttel később Shen hazatért.

*

A Szentély melletti területet, ahol a kilenc követ tárolták, Seft műhellyé alakította. Mindegyik követ hasonló méretűre és formájúra kellett alakítani, lapos felső résszel, hogy az áthidaló kövek biztonságosan üljenek rajtuk. Az ügyeskezűek keményen dolgoztak.

Seft tudta, hogy nincs könnyű dolguk. Az egyetlen szerszám a feladatra a kőkalapács volt. A kőfaragónak alaposan tanulmányoznia kellett a tömböt, és kitalálni, hol vannak a gyenge pontok, majd minden egyes ütést nagy gonddal, éppen a megfelelő erővel kellett végrehajtani. Olyan volt, mint kovakőből pengét készíteni, csak még nehezebb, mert a homokkő nem vált szét olyan rétegesen, mint a kovakő.

Seft azonban leginkább az áthidalók miatt aggódott, amelyek még mindig ott hevertek a Kővölgyben, és majd csak a következő nyárközépkor lesznek ideszállítva. Az oszlopok jelentették a kisebb problémát. Tudta, hogyan helyezze el és biztosítsa azokat. Nem volt könnyű, de kidolgozott egy módszert, és a csapata pontosan tudta, mi a teendője. Azonban amikor megérkeznek az áthidalók, egészen új problémákkal fognak szembesülni.

Egy áthidaló kő alig feleakkora volt, mint egy oszlop. Azonban mindegyiket fel kellett emelni az oszlopok tetejéig. A fa-Szentély belső oválisának mintázatát követve a köveknek pontosan kellett illeszkedniük, az éleknek és sarkoknak szigorúan egy vonalban kellett lenniük. Az áthidalók pontos méretre és alakra szabása nem volt lehetetlen feladat, ha mindent gondosan kimérnek, és szakértő módon látnak neki a formálásnak. A két új kihívást a kő felemelése, illetve a pontos helyre való beigazítása jelentette.

Megbeszélte a problémát Joiával, amikor a főpapnő ellátogatott a műhelybe, hogy megnézze, hogy haladnak. Fia, Ilian figyelmesen hallgatta a beszélgetést.

– Ha az áthidaló fent van az oszlopokon, akkor is elvégezhetitek az igazítást, nem? – kérdezte Joia.

– Nem. Ahhoz túl nehéz, hogy csak úgy ide-oda taszigáljuk.

– Esetleg kötelekkel?

– Megpróbálhatjuk, de száz, köteleket ráncigáló ember nem tud apró igazításokat végrehajtani, hüvelykujjnyit mozdítani egy hatalmas kövön.

Ilian itt közbeszólt. A fiú már tizenhárom nyárközepet megért, hangja a gyermeki szopránból zengő basszussá alakult. Rengeteget tanult, és máris rátermett ácsnak számított. Seft nagyon büszke volt rá, de talán még nem állt készen arra, hogy beleszóljon a felnőttek eszmecseréjébe. Ennek ellenére hagyta őt beszélni.

– Emlékszel a csapos megoldásra, amit a fa keresztgerendáknál alkalmaztunk a régi Szentélyben?

– Igen, de az más volt – magyarázta neki Seft. – Biztosítanunk kellett a keresztgerendákat, hogy ne csússzanak le, például erős szélben. A kő áthidalók túl nehezek ahhoz, hogy a szél vagy bármi más megmozdítsa őket. Ha feltesszük, örökre ott maradnak.

Ilian nem adta fel.

– Én most az áthidaló megfelelő beigazításáról beszélek. Ha lennének jól elhelyezett csapok az oszlopokon, és üregek az áthidalókon, akkor minden kő természetesen beállna a megfelelő helyre; igazából nem is tudna másként megállni az oszlopok tetején.

– Ó. – Seft elgondolkodott az ötleten. – Ez beválhat. – Ilianra nézett. – Kiváló gondolat.

– És az oszlopok tetején a csapokat sokkal könnyebben kialakíthatnánk még most, amíg itt fekszenek – folytatta Ilian.

Seft bólintott.

– Menj, szólj az embereknek.

Ilian elsietett.

– Elképesztő, hiszen még szinte csak gyerek – mondta Joia. – Büszke lehetsz rá.

– Az is vagyok – bólintott mosolyogva Seft. – Bár leginkább a nevelésére vagyok büszke. Soha nem vertem és soha nem aláztam meg. Senki nem űzött vele gonosz tréfát. Boldog gyermek volt, és most válik boldog felnőtté.

– Nem úgy, mint ahogy téged neveltek.

– Nem – mondta Seft. – Egyáltalán nem úgy.

*

Pia meglepődve és csalódottan vette tudomásul Shen visszatérését. Pedig nem kellett volna meglepődnie azon, hogy a férfi túlélte a háborút; rá jellemző módon bizonyára eliszkolt, amikor rosszul alakultak a dolgok.

Shen beköltözött Troon régi házába, Katch mellé. Piát érdekelte volna, mit szól ehhez a nő.

A mezőkön a búza betakarítás előtt állt, és Pia kaszát készített az aratásra: éles kovakő lemezeket rögzített egy görbe botra. Olin figyelte, ahogy dolgozik. Amikor Duff és Yana ebédre hazajöttek, természetesen Shen volt a téma.

Duff dühöngött.

– Hogy merészeli idetolni a képét? Ő volt a Nagy Ember legközelebbi szövetségese, aki a tanyaföldi férfiak haláláért felelős!

– Nincs más otthona – felelte Yana. – Négy hét telt el a csata óta: valószínűleg megpróbált máshol menedékre lelni, de kudarcot vallott.

– Bizonyára senki sem fogadta be – töprengett Duff. – És mi sem fogjuk. El kell innen űzni.

– Ne viselkedjünk úgy, mint Troon – figyelmeztette a férfit Pia.

Duff azonnal észhez tért és lenyugodott.

– Igazad van. Az már a múlt. De akkor is tennünk kell valamit. Ravasz, gonosz ember, és nem tudhatjuk, mit forral a fejében.

– Az biztos, hogy nem térünk vissza a régi szabályokhoz – jelentette ki Pia. A gondolatra is megborzongott.

– Nem is tudom… – mondta tétován Yana.

– Minél többet meg kell tudnunk róla – döntött Pia. – Átmegyek Katchhoz. Az unokahúga vagyok, kedvel engem. Majd ő megmondja, mire készül Shen. Ebéd után beszélek is vele.

Katch és Shen Troon nagy, négyszögletes házában voltak. Shen keresztbe tett lábbal ült, és éppen evett valamit: a csontokon lévő sötét, olajosan csillogó hús sült hattyúnak tűnt. Hosszú ujjú tunikát viselt, ami egykor Trooné lehetett, az egyetlen emberé Tanyaföldön, aki több tunikával is rendelkezett.

Amikor Katch megpillantotta Piát, látszott rajta az idegesség – talán attól tartott, hogy vita alakul ki Pia és Shen között. Shen folytatta az evést, tudomást sem vett Piáról, de a lány a testtartásán látta, hogy ő is feszült.

– Hogy vagy? – kérdezte Katchot.

– Minden rendben – felelte a nő.

– A búzád szépen érik.

– Igen.

Mindenkinek szépen érett a búzája. Pia semleges csevegéshez folyamodott, abban a reményben, hogy ezzel megnyugtatja a nagynénjét.

– Hozz nekem vizet, asszony – szólalt meg Shen anélkül, hogy felnézett volna.

Pia figyelte, ahogy Katch megtölt egy korsót vízzel, és odaadja Shennek. A férfi köszönet nélkül elvette tőle.

„Ez visszataszító – gondolta Pia. – Egyszerűen csak besétált ide, és úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna. Ezt nem hagyhatjuk.”

Az aggodalmát elrejtve szólalt meg:

– Katch, biztosan nagyon örülsz, hogy Shen segít neked a betakarításban. Az élet így könnyebb lesz számodra.

Katch bizonytalan hangot hallatott, Shen ingerültnek tűnt.

Pia nem hagyta annyiban.

– Shen, amellett, hogy Katchnak segítesz, heti egy-két alkalommal át kéne jönnöd dolgozni Lisshez is, a szomszédomhoz.

A férfi olyan pillantást vetett rá, aminek a jelentése egyértelmű volt: ezt nem gondolod komolyan.

Pia folytatta.

– Most mindannyian ezt tesszük, támogatjuk azokat a nőket, akik özveggyé váltak Troon ostoba háborúja miatt. Ha mind kivesszük a részünket a munkából, talán senki nem fog éhezni a tél folyamán.

Shen megvetően horkantott.

– Látom, most már úgy parancsolgatsz, mintha te lennél a Nagy Ember. Hát ennek ezennel vége. A nők nem adhatnak utasításokat.

– Úgy gondolod?

– Tudod, hogy így van.

– Akkor áruld el nekem, Shen, szerinted ki adja mostantól az utasításokat?

– Ha nem tudod, akkor a nők többségénél is sokkal ostobább vagy.

Pia elkapta Katch pillantását, és elmosolyodott, de Katch idegesen elfordította a fejét. „Miután olyan sok ideig élt együtt Troonnal, kellett neki egy kis idő, hogy rájöjjön, nem kötelező a következő arra járó férfi rabszolgájának lennie” – gondolta Pia.

– Katch, szólj, ha bármire szükséged van, rendben?

Katch nem válaszolt, de kikísérte Piát. Amint Shen hallótávolságán kívül értek, odafordult a lányhoz.

– Mondd meg Duffnak, hogy hozzon össze egy gyűlést. Minél előbb!

– Rendben. – Pia csalódottan látta, hogy Katch még most is úgy gondolja, gyűlést csak egy férfi hívhat össze.

Aznap este elmondott mindent Duffnak és Yanának. Duff azonnal meg akarta szervezni a gyűlést.

– Meg kell mutatnunk mindenkinek, hogy Tanyaföldön végérvényesen megváltoztak a dolgok.

– Lassan a testtel – intette Yana. – Ne siessük el a dolgot. Nem mindenki szeretné hallani, hogy örökre megváltoztak a dolgok.

– Nem gondolhatod, hogy a nők Shent akarják vezetőjüknek!

– Csak szeretnék biztos lenni benne.

– Nem hiszem…

– Duff, téged engedetlen nők vesznek körül – vágott közbe Yana. – Pia, én, még Uda nagynénéd is. Gondold csak meg, mennyi bajba keveredtünk amiatt, amilyenek vagyunk. Nem minden nő olyan, mint mi. Vannak, akik csak csendes életre vágynak. Nagyon sok kell ahhoz, hogy ők fellázadjanak. Először derítsük ki, hogy állunk.

Duff ingerültnek tűnt.

– A pásztor nők sincsenek alárendelt szerepben – vitatkozott. – Ők olyanok, mint ti.

– Igen, de ez itt egy földművesközösség.

Duff megadta magát.

– Rendben van.

Pia úgy döntött, azonnal cselekszik.

– Megyek és kiderítem, mi a helyzet. – Felnézett az égre. – Egy ideig még világos lesz. Meglátogatom Ruát, ő elég független természet. Lássuk, mit gondol Shenről.

Pia megkerülte a szántóföldet, hogy ne tapossa le a termést, és átsétált Rua házához. Rua és a fia, Eron éppen befejezték a vacsorát. A nő barátságosan köszöntötte a látogatót.

– Milyen Lissnél dolgozni? – kérdezte Pia Eront.

– Egész jó – felelte a tizenhárom éves fiú. – Finom ételeket kapok nála.

Pia Ruára nézett.

– És te jól boldogulsz úgy is, ha heti néhány alkalommal nélkülöznöd kell a segítségét?

Rua bólintott.

– Természetesen keményebben kell dolgoznom, de örülök, hogy törődünk a magányos özvegyekkel. Ez így van jól.

– Megmondom Duffnak, örülni fog. – Rövid hallgatás után feltette a kérdést: – Hallottad, hogy Shen visszajött?

– Igen. Természetesen életben maradt, amikor mindenki más meghalt. Sikamlós, akár egy angolna.

„Tehát nem kedveli Shent – gondolta Pia. – De vajon segítene abban is, hogy megszabaduljunk tőle?”

– Azt hiszem, át akarja venni Troon helyét, hogy ő legyen a Nagy Ember.

Rua megvonta a vállát.

– Valakinek vezetnie kell.

A válasz nyugtalanította Piát.

– Emlékszem, amikor Troon kényszerítette anyámat, hogy elfogadja társául Stamet. Stam akkor tizenhárom nyárközepet látott.

– Hát… nem várhatod el, hogy mindent megkapj az életben, nem igaz?

Pia magában felnyögött. Úgy tűnt, Rua a történtek ellenére nem igazán tiltakozik Shen visszatérése ellen.

Elköszönt, és visszatért a családjához. Beszámolt a Ruával folytatott beszélgetéséről.

– Ha gyűlést hívunk össze, nem vagyok biztos benne, hogy a nők azt fogják tenni, amit mi szeretnénk.

– Igazad van – bólogatott Yara. – De akkor is meg kell tennünk. Mert ha nem, fennáll a veszélye, hogy minden marad így, ahogy van, Shent egy idő után elfogadják, és ő lesz a következő Nagy Ember, csak mert senki nem tett semmit a megállítása érdekében.

– Hogy lehetnek ennyire ostobák? – háborgott Duff.

– Igazából csak óvatosak.

Duff hitetlenkedve rázta a fejét.

– Duff, holnap reggel járd körbe a tanyákat, és szólj mindenkinek, hogy délben kezdődik a gyűlés.

– És hol?

Ez jó kérdés volt.

– Általában Troon házánál szoktuk tartani, de attól tartok, ezzel egyfajta tekintéllyel ruháznánk fel Shent – töprengett Pia. – De ha bárhol máshol tartjuk, azt úgy értelmezhetik, hogy nekünk nincs tekintélyünk.

– Akkor tartsuk ott, ahol szoktuk – sóhajtotta Duff.

– Rendben.

Pia úgy gondolta, mára megtettek mindent, amit lehetett, ám ekkor gyerekhangot hallott odakintről: – Hahó!

Az alkonyatban egy körülbelül tizenegy nyárközepet megért fiú állt. Yana felismerte.

– Te Laine fia vagy, ugye?

– Igen, Arpnak hívnak. – A fiú lihegett, mintha futott volna.

Amikor közelebb lépett, látták, hogy az arca vörös és dagadt a bal szeme körül.

– Mondd el szépen, mi történt – kérte szelíden Yana.

– Shen eljött a házunkhoz. Anya mondta neki, hogy menjen el, de nem hallgatott rá. Aztán meg akarta csókolni, meg minden, és anyám ellenállt, de túl erős volt. Megpróbáltam lerángatni róla, és akkor ütött meg. Aztán idejöttem. Kérlek, segítsetek!

Piát annyira hatalmába kerítette a szánalom szegény gyermek iránt, hogy megszólalni sem tudott.

– Persze hogy segítünk. – Yana felállt. – Addig ülj le ide, Pia ad neked vizet. Én megyek és megnézem anyádat. Szerintem ma éjszaka mindketten aludjatok nálunk.

– Köszönöm! – hálálkodott a fiú.

– Nem lenne jobb, ha én is mennék? – nézett Duff Yanára.

– Nem – felelte határozottan a nő. – Nem akarunk még egy verekedést.

Miután Yana távozott, Pia hozott egy korsó vizet Arpnak. A fiú mind megitta. Aztán leült mellé a földre. Arp egy fiú életének abban a kényelmetlen időszakában járt, amikor sem gyermeknek, sem felnőttnek nem lehetett tekinteni. Pia úgy vélte, most leginkább anyai gondoskodásra lehet szüksége, ezért átkarolta és magához ölelte. Jól döntött, a fiú hozzásimult és a vállához szorította az arcát.

Néhány pillanat múlva már zokogott.

*

A földművesközösség tagjai másnap már jóval dél előtt ott álltak Katch háza mellett. Pia figyelte a beszélgetéseket. Úgy tűnt, a nők körében nagy a megosztottság. Néhányan azt akarták, hogy minél előbb szabaduljanak meg Shentől. Mások azt mondták, a földművesközösségnek erős férfi vezetőre van szüksége.

Még senki sem tudta, mit művelt Shen előző este.

Amikor a nap már magasan állt, Shen kijött a házból. Katch ott maradt a háta mögött, az ajtónyílásban.

A tömeg elcsendesedett.

Shen felállt a fatönkre, amit korábban Troon használt a beszédeinél. Duff azonnal előrelépett, és odaállt mellé.

– Mit akarsz? – förmedt rá Shen.

– Azért vagyok itt, Shen, hogy senkit ne erőszakoljanak meg.

Shen erre nem tudott mit felelni. Gyorsan kihúzta magát, és beszélni kezdett az egybegyűltekhez.

– Az új Nagy Emberetekként vagyok itt – kezdte. – Troon, a legdicsőbb férfi, akit a földművesközösség valaha ismert, elhunyt a pásztorok elleni harcban, és én ott voltam mellette. A sors néha kegyetlen tud lenni. Tanyaföld érdekében azt kívánom, bárcsak én haltam volna meg, és ő térhetett volna vissza. Ám nem így történt. Troon az utolsó lélegzetével engem nevezett meg utódjának, hogy vezessem ezt a közösséget. Ez volt az utolsó parancsa, és én itt vagyok, hogy engedelmeskedjek neki.

Néhányan tapsoltak.

Duff gyengéden megtaszította Shent, arra kényszerítve a férfit, hogy lelépjen a tönkről. Azonnal elfoglalta a helyét.

– Én nem fogok sok mindent mondani. Valaki más beszél majd helyettem. Arp, gyere ide, kérlek.

Arp kilépett a ház melletti raktárból, és odasétált Duffhoz.

Ez Pia ötlete volt, és előző este dolgozták ki a tervet.

Arp zúzódása az éjszaka folyamán egészen sötét árnyalatot vett fel, a sérülést mindenki jól láthatta.

– Szegény gyermek! – hallotta Pia valakinek a suttogását.

Duff kézen fogta Arpot, a fiú fellépett a fatönkre.

– Arp, kérlek, mondd el az embereknek, hogyan szerezted a sérülést.

Arp szóról szóra elismételte, amit tegnap este mondott. Néhányan a tömegben sírva fakadtak.

Amikor a fiú befejezte, ismét Duff szólalt meg:

– Laine, kérlek, gyere ide te is.

Most Laine lépett ki a raktárból, a nők felszisszentek. Csinos arca véraláfutások egybefüggő masszája volt, és csak sántikálva tudott járni. Csak Duff és Arp segítségével tudott fellépni a fatönkre.

– Minden, amit Arp elmondott, igaz – mondta, és azonnal elsírta magát. Alig lehetett érteni a szavait. – Annyira szégyellem magam, hogy a kisfiamnak ezt végig kellett néznie! – Átadta magát a zokogásnak, és lelépett a földre.

Ismét Duff foglalta el a tönköt.

– Csak két dolgot szeretnék mondani. Az első, hogy ha engem tesztek meg Nagy Embernek, minden nőnek saját földje lesz. A második, hogy egyetlen nőnek sem kell összeállnia egy férfival, csak ha ő is akarja. Csak… csak mondjátok meg, kit akartok… Shent vagy Duffot.

– Duff! – kiáltotta valaki.

Mások is átvették a kiáltást.

Pia végignézett a tömegen. Senki se mondta Shen nevét, még halkan sem.

A zsivaj egyre erősödött. Nem is lehetett kétség. Duff lett a Nagy Ember.

„Vértelen hatalomátvétel” – gondolta Pia. Büszkeséget érzett.

Shen visszaindult a ház felé.

Katch nem mozdult az ajtóból.

– Félre az utamból, asszony! – mordult rá a férfi.

– Nem.

A tömeg elcsendesedett.

– És ha megütsz, ezek a nők darabokra tépnek – tette hozzá Katch.

Pia visszatartotta a lélegzetét. Ahogy sokan mások is. Egy hosszú pillanatig senki sem mozdult.

Aztán Shen megfordult és eliszkolt.

*

Tavaszra mind a tíz álló kő a helyére került a Szentély közepén, egy befejezetlen ovális formát alkotva. „Nagyszerű látványt nyújtanak” – gondolta büszkén Seft. Könnyen el lehetett képzelni, hogy a kövek hatalmas istenségek, akik körben állva beszélik meg az istenek dolgait: viharokat, árvizeket, napfogyatkozásokat, földrengéseket és járványokat.

A kövek teteje egy szintbe került, erre a technikai bravúrra Seft különösen büszke volt. Mindegyik oszlop tetejének a középső részén ki volt alakítva egy kupola alakú kitüremkedés. Amikor az áthidalók megérkeznek a Kővölgyből, az lesz a legnehezebb feladat, hogy olyan bemélyedéseket véssenek beléjük, amelyek pontosan passzolnak a csapokhoz.

Seft a papnők mászórúdjának segítségével felkapaszkodott a legközelebbi oszlopra. Vitt magával egy nagy marhabőrt és egy éles kovakő kést is.

A bőrt ráterítette az oszlopra és a mellette álló párjára ott, ahol majd az áthidaló kő lesz. Könnyen át tudott lépni egyikről a másikra, a rés nagyon keskeny volt.

Tem és Ilian is felmásztak a póznán, és megálltak a bőr két végénél. Megfogták és feszesen tartották, nehogy elmozduljon. Seft a csapok helyén két kör alakú lyukat vágott a bőrbe, majd levágta a bőr széleit, hogy pontosan illeszkedjen az oszlopok szegélyéhez.

Amikor az áthidalót ennek a sablonnak megfelelően lefaragják, a pereme pontosan illeszkedni fog az oszlopokéhoz, amelyekre rákerül, és lesz rajta két bemélyedés, amibe belepasszolnak a csapok.

Seft a reggel hátralévő részében elkészítette a sablont mind az öt oszloppárhoz.

Jó terv volt, és reménykedett benne, hogy működni is fog.

Amikor lemászott az utolsó pár oszlopról, látta, hogy két ember vár rá: a testvérei, Olf és Cam.

– Ó, ne! – mormolta, és azonnal elment minden életkedve.

Ezúttal azonban nem azért jöttek, hogy elmondják, mennyire balszerencsések. Akármit is műveltek, verekedéssel ért véget, és mindketten megsérültek. Olf karja összesodort növényi indákból készült, rögtönzött kötésben pihent, Cam az elülső fogait veszítette el. Mindketten rettenetesen mocskosak voltak.

Seft gyűlölte, amikor ilyen élénk emlékeztetőt kapott a gyermekkoráról: a verésekről, a megvetésről, az ostoba, sosem vicces, de annál kegyetlenebb tréfákról. Tizennégy nyárközéppel ezelőtt menekült el tőlük, de sosem tudta elfelejteni őket, akármennyire is akarta. Új és teljesen más életet teremtett magának, amire büszke volt, de továbbra is gyűlölte a régi emlékeket.

Cam végignézett az óriási köveken.

– Mik ezek?

– Újjáépítjük a Szentélyt kőből.

– Minek?

– Úgysem értenéd – sóhajtotta Seft. – Miért jöttetek?

– A földművesek megtámadtak minket – felelte Cam. – Megvertek és mindenünket elvették… az élelmet, a szerszámokat, mindent.

Seft ezt nem tartotta valószínűnek. Egy évvel ezelőtt minden harcképes földműves meghalt a síkságon. Hacsak Olfot és Camot nem nők és öregek verték el, akkor a történetük kitaláció. Seft azonban nem akarta erőltetni a dolgot. Nem érdekelte, mi az igazság.

– És miért jöttetek hozzám?

– Éhesek vagyunk, és nem maradt ennivalónk, sem árunk, amivel kereskedhetnénk. Az összes kovakövünket ellopták.

– Gyertek velem – mondta Seft kényszeredetten. Kivezette őket a Szentélyből, átsétált velük a faluba, és mutatott nekik egy vendégházat. – Itt elalhattok, és ehettek a családommal. De ez minden. Odakint szoktunk enni, tehát semmi okotok bejönni a házunkba. – Meg akarta kérdezni, mik a hosszú távú terveik, de olyan természetesen nem volt nekik. Ritkán terveztek a következő vacsoránál messzebbre.

Észrevette, hogy mindketten mezítláb vannak.

– Ani majd ad nektek bőrt, amiből készíthettek magatoknak lábbelit.

– Miért nem akarod, hogy bemenjünk a házadba? – kérdezte sértetten Cam.

– Mert büdösek vagytok. És mert három nagy gyerek mellett nincs számotokra hely. Maradjatok itt napnyugtáig, aztán gyertek át vacsorázni. És ha közben van egy kis időtök, talán menjetek le fürdeni a folyóhoz.

Otthagyta őket, és hazament szólni Neennek, hogy a fivérei visszatértek.

– Remélem, azonnal elküldted őket.

– Betettem őket egy vendégházba.

– Nem akarom a gyerekek közelében tudni őket! – csattant fel dühösen Neen.

– Azt mondtam nekik, hogy nem jöhetnek be a házba.

– Az istenekre, ezek az emberek beteges hazudozók, tolvajok és erőszakos bántalmazók, ezt senki nem mondta még neked?

– Tudom, de éheznek. Azt mondtam nekik, ehetnek velünk.

– Bárcsak ne tetted volna!

– Gondoskodom róla, hogy ne zaklassanak.

– És mi fog történni nyárközép napja után, amikor elmész a Kővölgybe, elhozni a keresztgerendákat a Szentélyhez?

Seft meghökkent.

– Ezen nem gondolkodtam.

– Hát, pedig ideje lenne.

Seftnek eszébe jutott valami.

– Megvan! Rábeszélem őket, hogy csatlakozzanak az önkéntesekhez.

*

Joia reménykedett benne, hogy az őszi, a télközepi és a tavaszi szertartáson láthatja Deet, de minden alkalommal csalódnia kellett. Dee azonban megígérte, hogy visszatér, így biztosra vette, hogy nyárközépkor el fog jönni.

Joia az előző évben végig azon gondolkodott, mit fog mondani neki. Ráébredt, hogy hajlandó meghozni bizonyos áldozatokat. Hosszú és fájdalmas gyötrődést követően úgy döntött, közli Deevel, hogy a nyárközepi szertartás után nem sokkal – amikor az öt központi trilit elkészül – lemond a papnői címről. Az lesz az ő öröksége, és a Szentély további részének újjáépítését ráhagyja Seftre és Saryra. Ő pedig elmegy az Északi Dombok közé Deevel, hogy együtt őrizzék a birkákat.

Meggyőzte magát arról, hogy ez idilli állapot lesz: csak ők ketten egy kis házban. Dee megtanítja neki, hogyan lássa el az állatokat, és gondozza a minden tavasszal megszülető bárányokat. Semmi miatt nem kell majd aggódniuk. Joia nem fog több óriási követ mozgatni, a bölcsekkel vitázni vagy háborúkat előidézni.

Tudta, hogy hiányozni fog neki a papnők bajtársias közössége, valamint a Szentély újjáépítésének izgalma és sikerélménye. Hozzászokott, hogy élete munkájaként gondoljon a Szentélyre. Azonban mindezt maga mögött hagyja annak érdekében, hogy azzal élhessen, akit szeret.

Az egyetlen probléma az volt, hogy a döntéstől meg fog szakadni a szíve.

Sokszor elgyakorolta a mondandóját, miközben éjszakánként éberen feküdt, és azt kívánta, bárcsak újra a Kővölgyben lenne, Deevel az oldalán.

Végül azonban sosem kellett elmondania a beszédét.

A kereskedők két nappal a nyárközepi szertartás előtt kezdtek érkezni, és Joia legnagyobb örömére Dee is megjött az ürükkel.

Még gyönyörűbb volt, mint ahogy Joia emlékezett rá, haja akár egy őszi fa, mosolya mint a felkelő nap. Megölelték és megcsókolták egymást, és Joiának az az érzése támadt, hogy minden rendben lesz.

Dee és a testvére kipányvázták a birkákat, majd Dee és Joia leültek beszélgetni a földsánc mellé.

– Egész télen a jövőnkről és a közös életünkről gondolkodtam – kezdte Dee.

– Akárcsak én. – Joia ideges volt, nem tudta, mi következik. Tisztában volt vele, hogy Dee képes egy pusztító hatású megjegyzéssel darabokra törni a legszerelmesebb pillanatot is.

– Már tudom, mit akarok tenni – mondta Dee –, és remélem, te is beleegyezel.

Ez baljóslatúan hangzott.

– Mondd el!

Dee sóhajtott.

– Papnő akarok lenni.

Joiának torkán akadt a szó. Ez volt a legutolsó, amire számított.

– De hiszen ez csodálatos!

– Valóban? Megengeded?

– Persze hogy meg! Jobbat el sem tudnék képzelni!

– De mit gondolsz, jó papnő leszek én?

– Tudom, hogy az leszel. Először is, az összes papnő olyan, mint te. Másodszor, mindig is értetted, mit mondok, amikor az év napjairól és a számokról beszéltem. A legtöbb ember nem képes felfogni, és idetartozik néhány papnő is, aki még mindig nem tud rendesen számolni.

– Én tényleg szeretnék megtanulni mindent. Untatnak a birkák.

– Megtanulod, méghozzá gyorsan. Ó, Dee, el sem tudom mondani, milyen boldoggá tettél! Készen álltam rá, hogy veled éljek az Északi Dombok között, és juhásznak álljak. – Joia egy pillanatra elkomorodott. – És még most is megtenném, ha ezt akarnád. Eltökélt vagyok.

– Annyira jó érzés, hogy mindent feladnál értem. De így nincs rá szükség.

Joia hátradőlt. Olyan érzés volt, mint megpihenni az egész napos gyaloglás után. Csak most jött rá, mennyire feszült volt egy teljes éven át. Ez volt az első alkalom, hogy ellazulhatott. A napsugarak szinte érzékien cirógatták a testét, szeretkezni lett volna kedve.

– Tudtad, hogy a papnőknek azt kell tenniük, amit a főpapnő mond nekik? – kérdezte pajkosan.

Dee elvigyorodott.

– Lehet, hogy engedetlen papnő leszek.

– Nem, nem leszel az. Csodálatos leszel.

– Tehát mostantól együtt vagyunk.

– Örökkön örökké.

– Vagy legalábbis amíg meg nem halunk.

– Igen. Amíg meg nem halunk.

35

Seft a nyárközép utáni napon hajnalban ébresztette a fivéreit.

Cam volt a szószóló, mert Olf nem jeleskedett a beszédben, viszont Cam mindig azt mondta, amit Olf hallani akart. És most tiltakozott: – Még sötét van!

– Nem teljesen. Felkelni, és ne vitatkozzatok!

– Nem megyünk el az ostoba küldetésedre! – morgott Cam.

– Ebben az esetben el kell hagynotok Folyóvölgyet.

– Nem dobhatod ki csak úgy a testvéreidet!

– Nem én doblak ki titeket. Folyóvölgyben dolgoznotok kell, ha enni akartok. Voltatok már itt korábban, és soha nem csináltatok semmit. A bölcsek figyelnek titeket, és figyelmeztettek. Ha most nem jöttök velem, délre már nem lesztek itt.

Vonakodva felkászálódtak. Seft észrevette, hogy figyelmen kívül hagyták a tanácsát, és nem mosakodtak meg.

Csatlakoztak a síkságon a Szentély felé áramló emberek folyamához.

– Rossz karral nem tudok dolgozni – siránkozott Olf.

– Majd kitalálok valamit, amit a másik karoddal is tudsz végezni – mondta Seft.

Amikor odaértek a Szentélyhez, a fivérek lelkesen vetették rá magukat a sózott disznóhúsra. Seft megkereste Joiát, és együtt figyelték az önkéntesek érkezését.

– Mit gondolsz? – kérdezte.

– Kevesebben vannak, mint múlt évben – állapította meg Joia.

– Mindenki hallott a földművesekkel vívott csatáról, ez sok embert elijesztett.

– De győztünk! És a földművesek serege megsemmisült.

– A legtöbben tudják ezt, de még így is ott van az az érzés, hogy a küldetés veszélyes lehet.

– Igaz… miért teszek úgy, mintha az emberek észszerűen gondolkodnának? – sóhajtotta bánatosan Joia. – Túl sok időt töltöttem a napon és a holdon elmélkedve. Azok legalább mindig azt teszik, amit várunk tőlük.

Egy ideig csendben figyelték a gyülekező tömeget.

– Elég önkéntesünk lesz – szólalt meg Seft. – Egy áthidaló kő körülbelül feleakkora, mint az álló, így mindegyiknek az elhúzásához elég száz ember. És csak öt ilyen követ hozunk.

– Akkor rendben vagyunk.

Seft bólintott.

– Látom, Dee is eljött.

– Igen – felelte Joia széles mosollyal.

– Örülök. Boldoggá tesz téged, ezt mindenki látja.

– Szerencsés nő vagyok.

– Ahogy Dee is.

– Köszönöm. Szerintem ideje indulni.

– Rendben. Csak megbizonyosodom róla, hogy a fivéreim nem maradnak itt.

Joia és Dee vezették a menetet. Seft megtalálta Olfot és Camot, és kiterelte őket a Szentély bejáratán a síkságra. Már nem tűntek olyan mogorvának: a sózott hús megbékítette őket.

Seft előrement ellenőrizni az utat. Egy hónappal korábban már megvizsgálta, és utasítást adott a javításra. Most elégedetten látta, hogy még mindig megfelelő állapotban van.

Visszatért a menethez, és hallgatta az önkéntesek csevegését. Jó volt a hangulat, az előző nyári küldetésről izgalommal beszélgettek, nem félelemmel.

– Ott voltál a csorda rohamánál? – kérdezte egy fiatal férfi. – Elképesztő volt!

Ez volt a harmadik küldetés, és a lelkesedés minden korábbinál magasabban szárnyalt. A legenda egyre csak nőtt. „Túl fog élni minden akadályt, és egyre népszerűbbé válik” – gondolta. Évente meg kell majd ismételni – ez elengedhetetlen, mivel a teljes építkezés sokáig eltart majd.

Bax, a kovakövekkel foglalkozó nő lépett oda mellé.

– Láttam, hogy beszéltél két bányásszal, akiket ismerek – mondta. – Olf és Cam. Csak szólni akartam, hogy igazi bajkeverők.

Nyilvánvalóan nem tudta róluk, hogy Seft fivérei. Úgy döntött, nem is mondja el neki. Az igazságot akarta hallani.

– Köszönöm a figyelmeztetést, bár ismerem őket. Miért tartod őket bajkeverőknek?

– Láttam a harcot, ahol a sérüléseiket szerezték.

– Ó. – Seft erről szeretett volna többet is megtudni. – Nekem azt mondták, földművesek verték meg és rabolták ki őket.

Bax nevetett.

– Nem, ők voltak a rablók. Megpróbáltak lopni egy másik bányásztól, de lebuktak, és a bányász társai alaposan helybenhagyták őket.

Seft sóhajtott.

– Nem mondom, hogy meg vagyok lepve.

– Honnan ismered őket?

– Legnagyobb szégyenemre a testvéreim.

– Ó! – Bax elszégyellte magát. – Nem tudtam…

– Kérlek, ne mentegetőzz. Hálás vagyok, hogy elmondtad az igazat.

Miután maguk mögött hagyták Folyóhátat, Seft csatlakozott Joiához. Volt számára egy meglepetése. Amint beértek a dombok közé, látták, hogy Seft meghosszabbította a beágyazott rönkutat. Eredetileg csak a Kővölgyből kivezető első emelkedőnél építette meg, de most mindegyik kaptatónál ilyen út várta őket.

– Ez sokkal könnyebbé teszi a kövek mozgatását! – lelkendezett Joia.

– Hosszú ideig tartott, és rengeteg fa kellett hozzá, de remélem, egyszer ilyen út lesz végig.

– Te már a jövőbe tekintesz.

– Ha ma sikerrel járunk, megkezdhetjük a külső kőgyűrű építését is, nem?

– Remélem.

– Az évekbe telhet. Harminc oszlop és harminc áthidaló kő. Tisztában vagy vele?

– Természetesen. És boldog vagyok. Ez lesz életem fő műve.

Seft bólintott.

– Az enyém is.

Időben odaértek a Kővölgybe. Joia látta, hogy a falu tovább növekedett – felépült még néhány ház, egy raktár és egy fedett, az időjárás viszontagságaitól lombos ágakkal védett műhely. Seft és a családja megosztották az idejüket a falu és a Szentély között, de sok ügyeskezű itt élt a családjával egész évben, és csak a szertartások idején mentek le délre.

Seft látta, hogy az önkéntesek egy része szokás szerint ezt az estét a nyárközepi ünnepség meghosszabbításának tekintette. Olf és Cam azonban nem csatlakoztak: a gyaloglás láthatóan kimerítette őket, és vacsora után rögtön elvonultak aludni.

Másnap reggelre nyomuk veszett. Seft feltételezte, hogy úgy döntöttek, inkább máshol próbálnak szerencsét. Nem igazán aggódott miattuk.

A következő nap volt a legkevésbé megterhelő. Nemcsak azért, mert Seft és az ügyeskezűek már a kövek mozgatásának mestereivé váltak, hanem az áthidaló kövek kisebb mérete és súlya miatt is. És ezúttal senki sem próbálta szétrombolni az utat. Ennek eredményeképpen három nap alatt öt követ tudtak elvinni a Szentélyhez.

A köveket a szánokon hagyták, és a földsánc mellett helyezték el őket egy olyan részen, ami a kőfaragók műhelyeként szolgált. Mindegyik követ gondosan ki kellett vésni Seft bőrsablonja alapján, hogy passzoljanak a kijelölt oszlopok tetején lévő, kupola alakú csapokhoz.

A mozgatáshoz használt köteleket a vésés idejére levették, majd újra feltették, amikor a kövek készen álltak, hogy bevigyék őket a Szentélybe.

Neen közben nagyon dühös volt. Olf és Cam visszajöttek Folyóvölgybe, és kirabolták Seft házát, mialatt Neen és a gyerekek Aninál vendégeskedtek. Elvittek kovaköveket, edényeket és Seft néhány szerszámát.

– Hogy tehetted meg velem ezt ismét? – támadta le a férfit. – Tudtad, milyenek!

– Igazad van – mondta Seft megszeppenten. – Sajnálom.

– Kérlek, ne hagyd, hogy ez még egyszer megtörténjen!

– Nem hagyom.

– Ha legközelebb feltűnnek itt, ne adj nekik ételt és menedéket! És maradj velem, amíg el nem hagyják a falut!

– Úgy lesz.

– Ígérd meg!

– Megígérem.

*

Amikor aprólékos munkával az összes követ kivésték, eljött az ideje, hogy feltegyék őket az álló oszlopokra, ahol aztán meg is maradnak az idők végezetéig.

Sem Joia, sem más nem tudta elképzelni, hogyan fog Seft megemelni egy hihetetlenül nehéz áthidaló követ a három ember magas oszlopok tetejéig. Senki sem ismerte Seft tervét, és ő is csak annyit mondott, hogy nem biztos benne, működni fog-e. Mindenki nagyon szerette volna látni, ahogy végrehajtja a csodát – vagy ahogy kudarcot vall vele.

Joia úgy tippelte, Seftnek száz önkéntesre lesz szüksége, és könnyedén össze is szedett még ennél is többet a bámészkodó tömegből.

A bejárathoz legközelebb lévő oszloppárt választották ki, hogy elsőként ezt koronázzák meg az átkötő elemmel. Seft épített egy emelvényt, amelyik egy szintben volt az oszlopok tetejével. Szorosan összekötözött ágakból készült, és fatörzsek tartották. Ahhoz, hogy feljusson rá, használnia kellett Joia mászórúdját.

Bevontatták az első szánt, és megállították a kiválasztott oszlopok mellett, orral a közelebbi oszlop külső pereme felé. Joia nem értette, miért emeli fel Seft az áthidaló elemet az oszloppár mellett, és nem előtte. Tudta, hogy hamarosan mindenre fény derül.

Seft készített egy rönkóriást, hasonlót, mint annak idején a Kővölgyben: két fatörzset kereszt alakban összekötözött, hosszú lábakkal és rövid karokkal. Ez a masszív keret most a távolabbi oszlop külső peremének támasztva pihent.

A kép kezdett formát ölteni. Az áthidalóra vetett kötelek vége a szánoktól kiindulva átkanyargott a két álló oszlop tetején, majd az óriás karjai által alkotott szögön, egészen le a földig a másik oldalon.

Joia elképedve ismerte fel, hogy pontosan erre van szükség az áthidaló elem levegőbe emeléséhez. Az oszlopokkal ezt sosem tették meg. Miközben a Kővölgyben felemelték őket a földről, rácsúsztatták a szánra és betették a lyukba a Szentélynél, a kövek valamelyik része mindig a talajon vagy a szánon támaszkodott. Ám az áthidaló követ most teljesen a levegőbe készültek emelni.

Az önkéntesek vezényszóra megragadták a köteleket. Az emberek láthatóan lelkesedtek; nem igazán tudták, mit művelnek, de büszkék voltak rá, hogy részesei lehetnek a nagy eseménynek.

Joia vezényszavára feszesre húzták a kötelet, Seft és az ügyeskezűek pedig a másik oldalon pontosan beigazították az óriást.

Seft és Tem felmásztak a rúdon, és megálltak az emelvény tetején. Joia aggódott a biztonságuk miatt. Onnan nagyon nagyot lehetett zuhanni.

Feszültség érződött a levegőben, ahogy közeledett a nagy pillanat.

Seft bólintott Joiának, aki elkiáltotta magát:

– Feszítsd…!

A kötelek mindenhol megfeszültek. Az óriás lábainak hegyes végei a földbe mélyedtek.

– És most… húzd!

Az áthidaló kő megmozdult a szánon.

– És még… húzd!

Joia a kő aljára meredt. Megemelkedett?

– És megint… húzd!

Hirtelen meglátta a fénycsíkot a kő és a szán között.

– Emelkedik! – kiáltotta. – Gyerünk, húzd!

A nagy kő fájdalmas lassúsággal emelkedett fel. Közben előre is lendült, amíg az elülső széle tompa puffanással – mintha kivágott fa dőlt volna a földre – neki nem ütközött az oszlopnak. Joia azon töprengett, vajon Seft látta-e ezt előre, és attól félt, hogy az áthidaló kő feldöntheti az oszlopot; de az álló követ erősen beágyazták a földbe, és meg sem mozdult.

A tömeg feszült csendben figyelt. Csak az önkéntesek zihálása hallatszott. Az áthidaló kő lassan addig emelkedett, amíg az elülső része át nem billent az álló oszlop felső peremén.

„Most következik az igazán nehéz rész” – gondolta Joia. A követ pontosan a megfelelő helyen kellett leereszteni.

A nagy kő az álló oszlopok felett araszolt előre. Seft az emelvényen térdelve figyelte a vájatokat az áthidaló alján. Ha a számításai pontosak voltak, a leereszkedő kő vájatai pontosan össze fognak olvadni a félgömb alakú csapokkal.

– Állj! – kiáltotta a karját felemelve. – Tartsd itt!

Az önkéntesek kissé ellazultak, az áthidaló elem mozgása megállt.

– Még egy húzás!

Meghúzták a kötelet, és már harsant is Seft hangja:

– Állj!

Az áthidaló kő a két oszlop felett lebegett.

– Lassan, nagyon lassan engedjétek a kötelet! – vezényelt Seft, miközben alulról az illeszkedést ellenőrizte.

A keresztelem leereszkedett. Csikorgó hang hallatszott, a csapok és a hornyok nem illeszkedtek tökéletesen. Ám ekkor a vízszintes összekötő elem egy ujjnyival oldalra mozdult, majd egy zökkenéssel ráfeküdt az oszlopokra, a legkisebb rést sem hagyva.

A csapok és a hornyok összeolvadtak.

Az áthidaló kő élei tökéletesen illeszkedtek a függőlegesen álló oszlopokéhoz.

„Seft megoldotta” – gondolta diadalittasan Joia. Ismét győzelmet aratott.

A lelkes önkéntesek eldobták a kötelet, és sajgó tenyerüket dörzsölgették.

A tömeg éljenzett.

Seft leugrott az emelvényről az áthidaló kőre, felegyenesedett, és a Joiától ellesett győzelmi mozdulattal felemelte a karját. Az éljenzés fülsüketítő üvöltéssé erősödött.

– Sikerült! – kiáltotta. – Együtt megcsináltuk!

A tömeg őrjöngött, mindenki éljenzett, ölelkezett és csókolózott. Seft a kő tetején állva megölelte Temet.

Dee megcsókolta Joiát.

– Te tetted – mondta neki.

– Közös erőfeszítés volt.

– De te tetted lehetővé. Annyira büszke vagyok rád!

Ott álltak egymásba karolva, és az éljenzés közepette az elkészült trilitet nézték.

– Alig hiszem el – mormolta Joia. A sokéves erőfeszítésre gondolt, amit ennek a hatalmas, egyszerű szimbólumnak a létrehozásába fektettek, és valahol mélyen elégedettséget érzett.

Hosszú ideig némán csodálták a köveket, mielőtt Joia megtörte a csendet: – Egyszerűen csodálatos látvány!

Tizenöt télközéppel később

36

Ani már nem tudott néhány lépésnél többet megtenni. Maga sem volt tisztában az életkorával, de Joia tudta, hogy ez a hatvankilencedik nyárközepe. Haja hófehér volt, de még mindig dús, és az arcát is ráncok szabdalták, de az elméje továbbra is tökéletesen működött.

Seft épített neki egy faágyat, amelyen le tudott feküdni, és könnyebben tudott felülni. A nyárközép napja előtti hajnalon egy kisebb csapat vitte el őt az ággyal együtt a pirkadati szertartásra. Joia, Neen, Seft és Ilian voltak a hordozók, és miközben az eget megfestették az első fények, csatlakoztak a Szentély felé vonuló helyiek és látogatók tömegéhez.

Az utolsó áthidaló követ egy évvel korábban tették a helyére, vagyis ez lesz az első nyárközepi szertartás a teljesen kész Szentélyben. Ünnepi pillanatnak ígérkezett.

Ani útközben udvarias társalgásba bonyolódott Jarával, Scagga húgával. Scagga már rég nem élt, és Jara vette át a szerepét mint a bölcsek problémás tagja.

Joia már alig várta a pillanatot, amikor anyja meglátja a befejezett Szentélyt a harminc oszlopból és harminc áthidalóból álló, megszakítatlan kört alkotó gyűrűvel. Ahogy áthaladtak a bejáraton, Ani arckifejezése volt a legnagyobb jutalom, amit kaphatott. Anyja vonásai egyszerre tükröztek örömöt és elképedést. Joia Seftre pillantott, büszkén mosolyogtak össze.

Az öt trilitből álló eredeti oválist mostanra harminc kőoszlopból álló fenséges kör övezte, ugyancsak harminc összekötő elemmel, amelyek folyamatos gyűrűt alkottak. A Nagy Síkságon túlról érkezők is elámultak, és azt mondták, nincs ehhez fogható építmény az egész világon.

Akárcsak a régi fa-Szentélynél, minden álló oszlop egy tizenkét napos hetet jelképezett. A különbség annyi volt, hogy ezeket már nem lehetett kidönteni vagy felgyújtani. Mindig ott lesznek, hogy lehetővé tegyék a papnők, és általuk a Nagy Síkság minden népe számára, hogy számontartsák az év napjait. Ezek a kövek örökkévalónak tűntek.

A valaha volt legnagyobb, áhítatos tömeg gyűlt össze, bár ez volt az első nyárközép sok-sok év óta, amikor nem került sor szent küldetésre, amikor nem kellett elmenni a Kővölgybe, amikor nem kellett napokon át óriási köveket vonszolni. A látogatók ezrével érkeztek, csak hogy lássák a Szentélyt.

A négy hordozó letette Ani ágyát egy olyan helyen, ahonnan jól láthatott mindent. Joia lehajolt és megcsókolta az anyját, Ani pedig válaszképpen megölelte.

– Annyira örülök, hogy ezt megérhettem!

Neen összeölelkezett Sefttel. Joia hallotta a szavait:

– Ez a te műved, Seft… a tiéd és a húgomé. Olyan büszke vagyok rátok!

Joia adott még egy csókot Aninak, azután elsietett, hogy csatlakozzon Deehez és a többi papnőhöz a szertartásra.

*

Pia és Duff elvitték Pia fiát, Olint a szertartásra. A fiú már húsz nyárközepet látott, és magas volt, akár rég halott apja, Han, és a lába is ugyanolyan nagyra nőtt. Jóvágású volt, és meglehetős népszerűségnek örvendett a lányok körében. Piát meglepte, hogy még nem nemzett gyermeket, de tudta, hogy már nem kell sokáig várnia.

Olin szerető mostohaapja, Duff egészen másfajta testalkattal rendelkezett, alacsony volt és inas, de Piának feltűnt, hogy Olin sokszor az ő stílusát és viselkedését utánozza. A haját rövidre vágva viselte, hogy ne lógjon a szemébe, és türelmetlen kézlegyintése pontos másolata volt a gesztusnak, amivel Duff az unalmas vagy lényegtelen dolgokra reagált.

Duff még mindig Tanyaföld Nagy Embere volt, ő és Pia minden döntést közösen hoztak meg. Legnagyobb problémájukat a föld jelentette. A földműveseknek mindig több kellett belőle. Pia felkutatta azokat a termékeny földterületeket és csalitosokat, amelyek túlságosan kicsik voltak egy erdőlakó törzs eltartásához. De mindig tanácskozott a folyóvölgyi bölcsekkel, mielőtt új területet szántottak fel. A bölcsek általában a beleegyezésüket adták, de a kérés maga nagyon fontos volt a jó kapcsolat szempontjából. Pia biztosan tudta, ha újra háború törne ki a földművesek és a pásztorok között, az végzetes lenne a népe számára.

A nőkre vonatkozó szabályok lazítása mindenkinek jót tett. A földműves nők sok éven át nagyon keményen dolgoztak, de a fiaik lassanként magas és erős férfiakká fejlődtek, saját gyermekeket nemzettek, és mostanra a férfiak és a nők megosztották a földterületek birtoklását és megművelését. Emellett senkit sem kényszerítettek bele akarata ellenére semmilyen kapcsolatba. Pia néha azon tűnődött, hogyan létezhetett valaha is Troon kegyetlen rendszere.

Az ég világosodni kezdett, a tömeg elcsendesedett. Megkezdődött a szertartás.

*

A papnők készen álltak. Joia margarétákat font Dee hajának tincsei közé, amitől még gyönyörűbb volt, mint valaha.

A papnői rend egyre nagyobbá vált, ahogy a kő-Szentély növekedett, és mostanra száz tagot számlált. Köztük volt Lim is – a gyermek, aki még járni is alig tudott, amikor a földművesek megölték a szüleit, és aki mostanra gyönyörű, fiatal nővé érett.

Joia az összes újonnan érkezettnek megtanította, hogyan kell együtt énekelni és táncolni a többiekkel, így a szertartások látványosabbak lettek, mint bármikor azelőtt.

Énekelve és táncolva vonultak be a Szentélybe, a tömeg csendes elragadtatással figyelte őket. Körbetáncolták a külső kört, majd a belső oválist, minden egyes kőnél lerótták tiszteletüket azzal, hogy a dalban megemlítették a számát. Aztán északkelet felé fordulva párosával letérdeltek, és felnéztek az égre a napnak keretet adó triliten keresztül. Egyre hangosabban énekeltek, ahogy a mennybolt rózsaszín árnyalatot vett fel.

A nap pereme végre megjelent a horizonton. Lassan egyre magasabbra emelkedett, fénye rózsaszínbe öltöztette a csodálatos, szürke köveket. Már szinte az egész vörös korong láthatóvá vált. Aztán a nap elszakadt a horizonttól, és a papnők elcsendesedtek.

A nap felkelt, és minden a legnagyobb rendben volt.

Köszönetnyilvánítás

Ennek a könyvnek a szerkesztői Cassie Browne, Jon Butler, Karen Kosztolnyik és Ben Sevier voltak. Phyllis Grann a vázlatot olvasta, és megjegyzésekkel látta el.

A korral kapcsolatos tanácsadóim: Phil Harding, Mike Parker Pearson és Mike Pitts, a történelmi Angliával kapcsolatban pedig Heather Sebire és Katy Whitaker. Rengeteget tanultam a hampshire-i Butser Ókori Farm meglátogatása során, ezúton mondok köszönetet Rachel Binghamnek, Trevor Creightonnak, Andrew Shorternek és Joanne Shorternek.

A barátok és családtagok, akik olvasták a vázlatokat, és segítő megjegyzésekkel láttak el: Lucy Blythe, Chris Manners, Charlotte Quelch és Jann Turner.

Hálás vagyok mindannyiuknak.

A GABO Kiadó

e-könyveiről

A könyv lehet fűzött, ragasztott, kemény borítós, vagy puha fedelű. A legfontosabb mégis az, ami benne található. Az e-könyv új köntösbe öltözteti az olvasmányokat, hogy azok se maradjanak le az olvasás élményéről, akik lapozgatás helyett klikkelve keresik a legfrissebb tartalmakat.

Fontosnak tartjuk, hogy bárhol, bármilyen készüléken olvashassa könyveinket, ezért a kemény másolásvédelem helyett a felhasználást nem akadályozó vízjelezést választottuk. Példányát szabadon átmásolhatja számítógépére, e-könyv olvasójára vagy telefonjára. A Dibook rendszerében (www.dibook.hu) vásárolt könyveinkből mindig a legfrissebb verziószámú, javított másolatot érheti el.

Kiadónk arra törekszik, hogy olyan könyveket adjon az olvasók kezébe, amelyek kifogástalanok, ám hibák sajnos mindig előfordulhatnak. Kérjük, ha bármilyen szerkesztési hiányosságot vagy tévedést észlel e-könyveinkben, azt jelezze az info@gabo.hu e-mail címen.

További könyvek és érdekességek a kiadó oldalán: www.gabo.hu

E-könyveinket itt érheti el: www.dibook.hu

Kövessen minket Facebookon is: www.facebook.com/GABOKIADO

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

KEN FOLLETT

SOHA

A teljes e-könyv megvásárolható a www.dibook.hu oldalon.

1. fejezet

Gépről nézve olyan lett volna az autó, mint végtelen tengerparton a lassan mászó bogár, amelynek fekete páncélja villog a napfényben. Valójában óránként negyvennyolc kilométeres sebességgel haladt, a legnagyobb sebességgel, ami még biztonságos a váratlan gödröktől és törésektől rücskös úton. Senki sem akar defektet kapni a Szaharában.

Az út N’Djamenából, Csád fővárosából vezetett észak felé a sivatagon át a Csád-tóhoz, a Szahara legnagyobb oázisához. Néhány fakósárgára aszott bokor és a kövekkel elegyes homokból itt-ott kiszögellő kisebb-nagyobb sziklák törték csak meg a határtalan síkot, ahol minden sárgásbarna volt, és olyan sivár, mint egy holdbéli táj.

Tamara Levit úgy találta, hogy a sivatag nyugtalanítóan emlékeztet a mélyűrre, amelyben a kocsi az űrhajó. Ha a szkafandere meghibásodik, itt halhat meg. A hasonlat olyan zakkant volt, hogy elmosolyodott. Azért hátranézett a két megnyugtatóan nagy, műanyag vizeskannára. Vészhelyzet esetén életben tartják őket, amíg megjön a segítség. Valószínűleg.

A kocsi nehéz terepre tervezett, amerikai gyártmány volt, nagy sebességű és nagyon biztonságos. Színezett ablakai voltak, és Tamara napszemüveget viselt, de még így is bántotta a szemét a betonról visszaverődő napfény.

Mind a négyen napszemüveget viseltek. Ali, a sofőr, helyi ember volt, Csádban született és nőtt fel. A városban farmert és pólót viselt, amit ma lecserélt a hagyományos, hosszú köntösre, a galabijára, és a fejére nagy pamutkendőt csavart, hogy védje a könyörtelen naptól.

Ali mellett egy amerikai katona ült, Peter Ackerman tizedes, a térdén rövid csövű, könnyű karabéllyal. Húsz év körüli lehetett, bőbeszédű és barátságos fiatalember. A majdnem harmincéves Tamara nevetségesen fiatalnak találta ahhoz, hogy ilyen gyilkos fegyverrel járjon. Pete-ből azonban nem hiányzott az önbizalom: egyszer még ahhoz is volt képe, hogy Tamarától kérjen randevút. „Bírom magát, Pete, de ahhoz én túlkoros vagyok”, felelte akkor neki a nő.

Tamara mellett Tabdar „Tab” Sadoul foglalt helyet a hátsó ülésen, az Európai Unió n’djamenai missziójának attaséja. Fényes barna haját divatosan hosszúra növesztette, egyébként olyan volt, mint egy szabadnapos osztályvezető a khaki nadrágjában és a konzervatív égszínkék ingében, amelynek felgyűrt ujja alól kilátszott barna csuklója.

Tamara az amerikai követség munkatársa volt. Úgy öltözött, ahogy a munkában szokott: hosszú ujjú ingruhába és nadrágba. Sötét haját kendő alá rejtette. Praktikus viselet volt, senkit sem sértett, ráadásul ő a barna szemével és a kreol bőrével nem is látszott külföldinek. Csádban magas a bűnözés aránya; ilyen helyen tanácsosabb kerülni a feltűnést, pláne egy nőnek.

Figyelte a kilométerórát. Közel jártak a célhoz. Két órája voltak úton, és Tamara már idegesen várta a megbeszélt találkozót. Sok minden múlt rajta, többek között az ő karrierje.

– Hivatalosan tényfeltárás a célunk – mondta. – Eleget tud a tóról?

– Azt hiszem, eleget – válaszolta a francia. – A Chari folyó Afrika közepén fakad, megtesz ezernégyszáz kilométert, és itt áll meg. A Csád-tó emberek millióit tartja el négy országban: Nigerben, Nigériában, Kamerunban és Csádban. Gazdálkodókat, pásztorokat, halászokat. A kedvenc haluk a nílusi sügér, amely száznyolcvan centiméteresre is megnőhet, és eléri a két mázsát.

Ezek a franciák úgy beszélnek angolul, mintha le akarnák fektetni az embert, elmélkedett a nő. Talán csakugyan azt akarják.

– Gondolom, mostanában már nem sok ilyet fognak, amióta így leapadt a víz.

– Igaza van. A tó területe valamikor huszonhatezer négyzetkilométer volt, most pedig legfeljebb ezerháromszáz. Az itteniek többsége rövidesen éhezni fog.

– Mi a véleménye a kínaiak tervéről?

– Az kétezer-ötszáz kilométeres csatornához a Kongó folyótól idáig? Csád elnöke nem meglepő módon nagyon szorgalmazza. Még akár meg is valósulhat – a kínaiak elképesztő dolgokra képesek –, de nem lesz olcsó, és nem lesz meg egyhamar.

Tamara washingtoni és Tab párizsi felettesei egyformán hüledező csodálattal és mélységes gyanakvással figyelték a kínaiak beruházásait Afrikában. Peking milliárdokat költ, és rengeteget végez, de mit akar igazából?

Valami villant a messzeségben: vízen tükröződő napfény.

– Közel járunk a tóhoz? – kérdezte a franciától. – Vagy csak délibáb?

– Közel kell lennünk – felelte Tab.

– Figyeljünk a bal kanyarra – mondta a nő, és arabul megismételte az utasítást a sofőrnek. Tamara és Tab folyékonyan beszéltek Csád két fő nyelvén, franciául és arabul.

– Le voilà – felelte franciául a sofőr. Itt van.

A kocsi lassított az elágazás közelében, amelyet egyetlen kőrakás jelzett.

Letértek egy csapásra a kavicsos homokban. Helyenként nehezen lehetett megkülönböztetni az utat a sivatagtól, de Ali magabiztos volt. Tamara a forróságtól elmosódott zöld foltokat látott a messzeségben. Vélhetőleg fák és bokrok a vízhez közel.

Tamara meglátta az út mellett egy rég halott Peugeot furgon csontvázát: a rozsdás karosszériában nem maradt sem kerék, sem ablak. Hamarosan feltűntek az emberlakta terület más jelei: egy bokorhoz kötött teve, egy keverék kutya szájában patkánnyal, szétdobált sörösdobozok, rongyok és kerékbelsők.

Elhaladtak egy kis veteményes mellett: szép, egyenes sorokban álltak a növények, amelyeket locsolóból öntözött egy ember. Aztán egy faluhoz értek. Ötven-hatvan ház ácsorgott összevissza, utcák nélkül, jobbára hagyományos kunyhók: sártéglából rakott körfal, magas, hegyes pálmalevél tető. Ali sétatempóra lassítva kerülgette a házakat, a mezítlábas gyerekeket, a kecskéket és a szabadban égő tüzeket.

Végül megállította a terepjárót, és azt mondta:

– Nous sommes arrivés. Megérkeztünk.

– Pete, letenné a karabélyt a padlóra? – kérdezte Tamara. – Ökológusoknak akarunk látszani.

– Persze, Ms. Levit. – Pete leengedte a lábához a fegyvert, elrejtette a tusát az ülés alatt.

– Ez virágzó halászfalu volt valamikor – mondta a francia. – Most másfél kilométerre van a tó.

Szívfájdítóan szegény hely volt, a legszegényebb, amelyet Tamara valaha látott. A falu egy hosszú, lapos földsávon nyúlt el, amely nyilván víz alatt volt régebben. A vízimalmok, amelyek a földekre szivattyúzták a tó vizét, elhanyagoltan ácsorogtak a szárazon, vitorláik céltalanul forogtak. Girhes kecskenyáj legelte a csenevész növényeket, kislány őrizte őket pálcával. Tamara látta a messzeségben a villogó víztükröt. Rafiapálmák és moshi moshi bokrok nőttek a vízhez közel. A tó tükrén alacsony szigetek sötétlettek. Tamara tudta, hogy a nagyobb szigeteken bujkálnak a terrorista bandák, amelyek megkeserítik az itteniek életét. Ellopják azt a keveset is, amijük van, aki tiltakozik, azt összeverik, és koldusbotra juttatják az elszegényedett embereket.

– Mit csinálnak azok az asszonyok? – kérdezte Tab.

Fél tucat nő állt a sekélyesben, valamit meregettek a víz tetejéről.

– Lefölözik az ehető algát – felelte Tamara. – Mi spirulinának hívjuk, az ő nyelvükön dihé. Leszűrik, aztán a napon megszárítják.

– Kóstolta?

A nő bólintott.

– Borzalmas íze van, de tápláló. Bioboltokban is kapható.

– Sose hallottam róla. Nem hinném, hogy a francia gyomor bevenné.

– Maga tudja. – A nő kinyitotta az ajtót, kiszállt. A légkondicionált terepjárón kívül valósággal perzselt a levegő. Tamara előrehúzta a kendőjét, hogy védje az arcát, aztán lefényképezte a földsávot a mobiljával.

Tab ugyancsak kiszállt, a fejébe nyomott egy széles karimájú kalapot, és odament a nő mellé. Nem állt jól neki a kalap – kissé nevetséges lett tőle –, de láthatólag nem érdekelte. Jól öltözött volt, de nem hiú. Ez tetszett Tamarának.

Megnézték a falut. A házak között apró, megművelt parcellák voltak, amelyeket behálóztak az öntözőcsatornák. A vizet messziről kellett hozni. Tamara lehangoló bizonyossággal érezte, hogy az asszonyok cipelik. Egy galabijás ember cigarettát árult, kedélyesen eldiskurált a férfiakkal, kicsit kacérkodott a nőkkel. Tamara felismerte a fehér csomagoláson a Szfinx aranyfejét: Cleopatra volt, a legnépszerűbb márka egész Afrikában. A cigarettát valószínűleg csempészték vagy lopták. Több motorkerékpár, robogó és egy vénséges Volkswagen Bogár parkolt a házak előtt. Ebben az országban a motorkerékpár volt a legnépszerűbb személyi közlekedési eszköz. Tamara tovább fényképezett.

Olyan hely volt, ahol az emberek az életben maradásért harcoltak, kiszolgáltatva az időjárásnak, örökké az éhínség küszöbén. Nem volt mire támaszkodniuk, senkitől sem kérhettek segítséget.

Néhány falusi megbámulta a jövevényeket, de csak mérsékelten érdeklődtek irántuk. Tamara úgy vélte, nem először járnak itt nyugatiak, hogy tanulmányozzák a zsugorodó tavat. Nem verődött össze tömeg. Az embereket jobban érdekelte a nyájas vándor, aki olcsón kínálta a cigarettát.

Izzadt az oldala a ruha alatt. Megtörölte a homlokát a pamutkendő szélével. Tab egy vörös alapon fehér pettyes zsebkendőt húzott elő, hogy felitassa a verejtéket a gallérja alól.

– Ezeknek a házaknak a fele lakatlan – mondta.

Tamara figyelmesebben körülnézett, és felfedezte néhány házon az elhagyatottság jeleit. A pálmalevél tetők lyukasak voltak, a sártéglák málladoztak.

– Rengetegen elhagyták ezt a területet – folytatta az attasé. – Gondolom, mindenki, akinek volt hova mennie. Csakhogy milliók maradtak itt. Ez a hely egy katasztrófa sújtotta övezet.

– És nemcsak itt – vette át a szót Tamara. – Az elsivatagosodás a Szahara déli részén keresztbe szeli egész Afrikát a Vörös-tengertől az Atlanti-óceánig.

– Franciául Sahelnek hívjuk a térséget.

– Mi is. Szahel. – Visszanézett az autóra, amelynek még mindig járt a motorja. – Azt hiszem, Ali és Pete bent marad a légkondicionálásban.

– Ha van egy csepp eszük. – Tab gondterheltnek tűnt. – Nem látom az emberünket.

Tamara is aggódott. Az, aki miatt idejöttek, akár már halott is lehet. De azért higgadtan felelt:

– Utasításaink úgy szólnak, hogy ő keres meg minket. Mi pedig addig is játsszuk a szerepünket, úgyhogy pattogjunk, nézzünk körül.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy mozogjuk, és nézzünk körül.

– De amit az előbb mondott. Pattogjunk?

– Bocs. Chicagói szleng.

Tab elvigyorodott.

– Én lehetek az egyetlen francia, aki ismeri ezt a kifejezést. De előbb még tegyünk tiszteletünket a falu véneinél.

– Miért nem csinálja maga egyedül? Egy nőt különben sem vesznek emberszámba.

Tab elment, Tamara nyugalmat mímelve bejárta a falut, fényképezett, és arabul beszédbe elegyedett az emberekkel. A falusiak többsége megművelt egy darabkát a sivatagos talajból, vagy volt pár kecskéjük, esetleg egy tehenük. Egy asszony hálókat foltozott, csak hát nem sok halász maradt; egy férfinak volt kemencéje, és edényeket készített, csak hát kevesen engedhették meg maguknak, hogy ilyesmit vásároljanak. Mindenki többé-kevésbé el volt keseredve.

Rozoga tákolmány – négy cölöpön álló vesszőfonadék – szolgált ruhaszárítóként. Egy fiatalasszony, akit egy kétévesforma kisfiú figyelt, éppen vizes ruhát teregetett, csupa élénksárga és narancsszín kelmét. A csádiak szeretik ezeket a színeket. Miután az utolsó darabot is kitette száradni, a csípőjére ültette a gyermeket, és erősen arabos kiejtésű, gondos, iskolás franciasággal beinvitálta a látogatót.

Az asszonyt Kiának, a fiát Nadzsinak hívták. Özvegynek mondta magát. Húszévesnek látszott. Hihetetlenül szép volt fekete szemöldökével, markáns járomcsontjával, hajlott szaracén orrával. Sötét szeme határozottságot és erőt sugárzott. Ez a nő érdekes lehet, gondolta Tamara.

Bement Kia után az alacsony, boltíves ajtón, levette a napszemüvegét a sűrű árnyékban. A kunyhó belseje szűk, félhomályos és illatos volt. Tamara vastag szőnyegre lépett, fahéj és kurkuma illatát érezte. Mikor a szeme alkalmazkodott a homályhoz, felfedezett egy asztalt, két kosarat tároláshoz és párnákat a földön, de nem volt semmiféle szabályos bútor, például szék vagy szekrény. Az egyik oldalon, az ágyként szolgáló két szalmazsák mellett szépen összehajtogatott vörös-fehér csíkos, szürke gyapjútakarók álltak oszlopban, védelemül a sivatagi hideg éjszakák ellen.

A legtöbb amerikai reménytelenül nyomorúságosnak látta volna ezt a kunyhót, ám Tamara tudta, hogy nemcsak kényelmes, de egy hajszállal módosabb is az átlagnál. Kia büszkén kínálta a helyi palackozott Gala sörrel, amelyet egy tál vízben hűtött. Tamara azt gondolta, udvarias gesztus lesz elfogadni a kínálást. Ráadásul szomjas is volt.

A falon a Boldogságos Szűz olcsó keretbe foglalt képe arra mutatott, hogy Kia keresztény. Csád lakosságának negyven-egynéhány százaléka az volt.

– Gondolom, apácákhoz járt iskolába – szólt Tamara. – Ott tanult meg franciául.

– Igen.

– Nagyon jól beszél. – Ez nem egészen volt igaz, de Tamara kedves akart lenni.

Kia helyet mutatott a szőnyegen. Tamara, mielőtt leült volna, visszament az ajtóhoz, és idegesen hunyorogva kinézett a váratlan fénybe. A terepjárót kereste. A cigarettaárus, kezében egy karton Cleopatrával, éppen lehajolt a sofőrülés ajtaja mellett, így most látszott a kocsiban ülő Ali a fejére csavart kendővel. Megvetően úgy tett, mintha lepöckölne valamit, nyilvánvalóan nem óhajtott vásárolni. Aztán az árus mondott valamit, ami drámai változást eredményezett. Ali kiugrott az autóból, és mentegetőző arccal kitárta az ajtót. Az árus beült, Ali becsukta az ajtót.

Tehát ő az, gondolta Tamara. Jó az álcázás: engem félrevezetett.

Fellélegzett. Attól félt, hogy a férfi talán már halott.

Körülnézett. A faluban senkinek sem tűnt fel, hogy az árus beszállt a terepjáróba. Most már nem láthatják, mert elrejtik a sötétre színezett ablakok.

Tamara elégedetten bólintott, és visszahúzódott Kia házába.

– Igaz-e, hogy minden fehér asszonynak hét ruhája van, meg egy szolgálója, aki mindennap egy másikat mos ki neki? – kérdezte Tamarától Kia.

Tamara egy pillanatnyi habozás után úgy döntött, hogy arabul válaszol, arra az esetre, ha Kia franciasága nem lenne elegendő.

– Európában és Amerikában sok asszonynak van sok ruhája. Hogy mennyi, az attól függ, hogy az asszony szegénye vagy gazdag. Hét ruha nem olyan szokatlan. Egy szegény asszonynak csak kettő vagy három van. Egy gazdag asszonynak ötven is lehet.

– És mindegyiknek van szolgálója?

– Nem mindegyiknek.

– A szegény asszonyoknak nincsenek szolgálóik – folytatta. – Az olyan asszony, akinek jól fizető állása van, például mert orvos vagy ügyvéd, felfogad valakit, hogy takarítsa a házát. A gazdag asszonyoknak sok szolgájuk van. Miért akarja tudni ezt?

– Franciaországba akarok menni.

Ezt Tamara is kitalálta.

– Mondja el, miért.

Kia hallgatott, összeszedte a gondolatait. Némán odakínált a vendégének még egy sört. Tamara a fejét rázta. Ébernek kellett maradnia.

– A férjem, Szalim halász volt, saját hajóval – kezdte Kia. – Kifutott három-négy emberrel, és elosztották a fogást, de Szalim a felét kapta, mert az övé volt a hajó, és tudta, merre járnak a halak. Ezért voltunk módosabbak a szomszédoknál.

Büszkén fölemelte a fejét.

– Egy napon odamentek a dzsihádik, hogy elvegyék, amit Szalim fogott. Hagynia kellett volna, csakhogy kifogott egy nílusi sügért, és azt nem akarta nekik adni. Így hát megölték, és persze elvitték a halat. – Kia önuralma megroppant, csodálatos arca egy pillanatra eltorzult a gyásztól. Hallgatott, amíg leküzdötte felindulását. – Szalim barátai hazahozták a férjem holttestét.

Tamara felháborodott, de nem csodálkozott. A dzsihádik iszlám terroristák voltak, ugyanakkor közönséges bűnözők. A kettő együtt járt, és a világ legszegényebb embereit fosztogatták.

Kia folytatta:

– Miután eltemettem a férjemet, azt kérdeztem magamtól, hogy most mit tegyek. A hajózáshoz nem értek, nem tudom, merre járnak a halak, de még ha értenék is mindkettőhöz, a férfiak nem fogadnának el vezetőnek. Úgyhogy eladtam a hajót. – Harag villant meg a szemében. – Voltak, akik olcsóbban akarták megkapni, mint amennyit ért, ám én nem üzleteltem velük.

Tamara kezdte megérezni a fiatalasszonyban az acélos elszántságot.

– De a hajóért kapott pénz sem tart örökké – folytatta Kia, és most már egy cseppnyi kétségbeesés keveredett a hangjába.

Tamara tudta, mennyire fontos ezen a vidéken a család.

– Mi van a szüleivel?

– Az apám meghalt, az anyám beteg. A fivéreim átmentek Szudánba. Ott dolgoznak egy kávéültetvényen.

– Szalim nővérének a férje olcsón meg akarta venni a hajómat. Azt mondta, ha olcsón adom neki, akkor holtunkig gondoskodik Nadzsiról és rólam. – Vállat vont.

– Nem bízott benne – állapította meg Tamara.

– Nem akartam eladni a hajómat egy ígéretért.

Elszánt, és egy cseppet sem ostoba, gondolta Tamara.

– Most aztán Szalim szülei gyűlölnek engem – tette hozzá Kia.

– Ezért akar Európába menni. Illegálisan.

– Mások is ezt teszik.

Ez volt az igazság. Amióta a sivatag megindult dél felé, kétségbeesett emberek százezrei hagyták el a Szahelt, olyan helyet keresve, ahol találnak munkát, és sokuk megkockáztatta a veszélyes utat Dél-Európába.

– Sokba kerül – folytatta Kia –, de a hajó árából kitelik az útiköltségem.

Nem a pénz volt itt a probléma. Tamara érezte a fiatal nő hangjából, hogy nagyon fél.

– Általában Olaszországba mennek – mondta Kia. – Olaszul nem tudok, de azt hallottam, hogy ha egyszer Olaszországban van az ember, onnan könnyen átjut Franciaországba. Igaz ez?

– Igen. – Tamara már nagyon szeretett volna visszaülni a terepjáróba, ám úgy érezte, válaszolnia kell Kia kérdéseire. – Csak áthajt a határon. Vagy felszáll egy vonatra. De ez borzasztó veszélyes. Az embercsempészek bűnözők. Elvehetik a pénzét, és utána nyomuk vész.

Kia némán töprengett, talán azon, miként magyarázhatná meg az életét ennek a kiváltságos nyugati látogatónak. Rövid hallgatás után megszólalt:

– Tudom, mi történik, ha nincs elég ennivaló. Láttam már ilyet. – A tekintete elrévedt, a hangja elhalkult. – A baba egyre soványabb, bár az elején még úgy látszik, nem komoly. Aztán megbetegszik. Jön egy betegség, amit sok gyerek megkap: kiütés, orrfolyás vagy hasmenés, de az éhes gyerek sokkal nehezebben épül föl, és ha igen, szinte azonnal megbetegszik ismét. Folyton fáradt, sokat nyafog, és nem nagyon játszik, csak fekszik, és köhög. Aztán egy napon behunyja a szemét, és nem nyitja ki többé. És van, hogy az anya még ahhoz is fáradt, hogy sirassa.

Tamara könnybe lábadt szemmel nézte.

– Borzasztóan sajnálom – mondta. – Sok szerencsét kívánok.

Kia már vissza is nyerte a határozottságát.

– Kedves magától, hogy válaszolt a kérdéseimre.

Tamara felállt.

– Mennem kell – mondta félszegen. – Köszönöm a sört, és kérem, próbáljon többet megtudni az embercsempészekről, mielőtt pénzt ad nekik.

Kia elmosolyodott erre a lapos bölcsességre, de csak bólintott udvariasan. Nálam sokkal jobban érti, mennyire óvatosan kell bánni a pénzzel, gondolta lehangoltan Tamara.

Tamara kiment. Tab éppen jött visszafelé a terepjáróhoz. Már majdnem dél volt, a falusiak eltűntek, vélhetőleg a házukba menekültek a nap elől. A jószágok is behúzódtak a számukra összetákolt ereszek alá.

Tab közelében megcsapta a friss verejték, a szantálfa és a tiszta bőr szaga.

– A kocsiban van – mondta a nő.

– Hol bujkált?

– Ő a cigarettaárus.

– Engem aztán jól átvágott.

Odaértek az autóhoz, beszálltak. Bent olyan hideg volt, akár egy jeges tengeren. Tamara és Tab közrefogták Abdult, aki úgy szaglott, mintha napok óta nem zuhanyozott volna. Még mindig szorongatott egy karton cigarettát.

Tamara nem bírta tovább.

– Szóval megtalálta Hufrát? – kérdezte.

***

A cigarettaárust Abdul John Haddadnak hívták, és huszonöt éves volt. Libanonban született, New Jersey-ben nevelkedett, és amerikai állampolgár volt, a Központi Hírszerző Ügynökség alkalmazottja.

Négy nappal korábban a szomszédos Niger államban tartózkodott, és viharvert, ám műszakilag kifogástalan Ford terepjáróval hajtott fölfelé a sivatagban egy hosszú domb oldalán, Maradi városától északra.

Vastag talpú bakancsot viselt. Új volt, de úgy kezelték, hogy ócskának lehessen nézni: felső részét lehorzsolták és összekarcolták, a fűzők nem voltak egyformák, a bőrt gondosan bemocskolták, mintha a viselője nagy utakat tett volna meg benne. Mindkét vastag saroknak volt egy titkos rekesze, akkora, hogy elférjen benne egy telefon. Az egyik bakancsban volt a távkapcsoló, a másikban egy szupermodern mobil. Abdul a figyelem elterelésére egy sokkal olcsóbb készüléket tartott a zsebében.

A távkapcsoló most mellette hevert az ülésen. Abdul percenként ellenőrizte, hogy jó úton jár-e. Valahol előtte a kokainos teherautó megállt. Lehet, hogy csak egy oázisban, ahol van benzinkút, ám Abdul reménykedett, hogy az NSZIÁ, a Nagy-Szaharai Iszlám Állam egyik táborában.

A CIA-t a terroristák érdekelték, nem a drogcsempészek, de itt egyet jelent a kettő. Politikai tevékenységüket a helyi csoportok Nagy-Szaharai Iszlám Állam nevet viselő laza halmaza finanszírozta a drogcsempészet és az embercsempészet jövedelmező kettős üzletéből. Abdul feladata az volt, hogy meghatározza a drogok útját, azonosítsa a szállítókat, és felkutassa rejtekhelyüket.

A Nagy-Szaharai Iszlám Állam vezérének tartott embert – a világ egyik legaljasabb tömeggyilkosát – al-Fárábi néven ismerték. Szinte bizonyosan álnév volt: al-Fárábinak egy középkori filozófust hívtak. Nevezték Afgánnak is, mert az afganisztáni háborúk veteránja volt. Ha hinni lehetett a jelentéseknek, az Afgán keze messzire elért. Mikor még Afganisztánban állomásozott, Pakisztánon keresztülvágva átkelt a hegyek között Hszincsiangba, a lázongó kínai tartományba, és ott állítólag kapcsolatot teremtett a Turkesztáni Függetlenség Párt terrorista csoporttal, amely autonómiát követelt a zömmel muzulmán ujguroknak.

Al-Fárábi jelenleg valahol Észak-Afrikában tartózkodott. Ha Abdul megtalálhatná, az akár halálos csapás is lehetne az NSZIÁ számára.

Abdul tanulmányozott elmosódott távolsági fotókat, ceruzarajzokat, fotofit kompozitokat, írott beszámolókat, és bizonyosra vette, hogy ha látná, felismerné al-Fárábit, a szürke hajú, fekete szakállú, szálas embert, akit szúrós szemű, parancsoló jelenségnek írt le minden beszámoló. Ha elég közel férkőzhetne hozzá, azonosíthatná legfeltűnőbb ismertetőjegye alapján. Az amerikaiak ellőtték a bal kezén a hüvelyujját, amelyből csak egy csonk maradt. Al-Fárábi sokszor és büszkén mutogatta a csonkot, mondván, hogy Allah megvédte őt a haláltól, ugyanakkor figyelmeztette, hogy legyen óvatosabb.

Abdulnak semmi esetre sem volt szabad al-Fárábi elfogásával próbálkozni, csak meg kellett határoznia a terrorista tartózkodási helyét. Állítólag volt egy Hufra, azaz Lyuk nevű búvóhelye, épp csak egyetlen nyugati hírszerző sem tudta, hogy hol.

Átkelt a domb tetején, megállt.

Előtte hosszú lejtő vezetett egy széles síksághoz, amely rezgett a forróságban. A fény annyira vakított, hogy hunyorognia kellett. Nem viselt napszemüveget, mert a helyieknél az a gazdagság jelének számított, és Abdulnak be kellett olvadnia. A távolban, pár kilométernyire, mintha egy falu lett volna. Abdul elfordult az ülésen, kipattintott egy darabot az ajtó burkolatából, elővett alóla egy távcsövet, aztán kiszállt.

A lencsék éles körvonalakat adtak a messzeségnek. Abdul szíve gyorsabban kezdett dobogni.

A település sátrakból és silány viskókból állt. Sok jármű is látszott, többségük rozzant védőtető alatt, hogy az amerikai műholdak ne érzékelhessék. Más járműveket – alakjukból ítélve teherautókra szerelt lövegeket – álcázóhálóval borítottak le. Néhány pálmafa mutatta, hogy forrás is lehet a közelben.

Kétség nem fért hozzá, hogy ez egy félkatonai tábor.

Méghozzá fontos. Abdul érezte. Több száz ember elférhetett benne, és ha nem tévedett a letakart járművekkel kapcsolatban, akkor azok az emberek pokolian jól fel vannak fegyverezve.

Akár a legendás Hufra is lehet!

Fölemelte a jobb lábát, hogy kivegye a cipője sarkából a mobilt, és készítsen egy felvételt, ám mielőtt megtehette volna, közeledő teherautó hangját hallotta maga mögött.

Amióta letért a műútról, nem találkozott más vezetőkkel. Szinte biztos, hogy ez az NSZIÁ valamelyik járműve, amely a táborba tart.

Volt egy fedősztorija. Annyit tehet, hogy elmondja, aztán reménykedik.

Olcsó karórájára nézett. Délután kettő. A dzsihádisták talán kevésbé ölnek meg olyasvalakit, aki imádkozik.

Gyorsan visszatette a távcsövet a rejtekhelyére. Felnyitotta a csomagtartó fedelét, kivett egy régi, elnyűtt imaszőnyeget, lecsapta a tetőt, elterítette a szőnyeget a homokon. Abdult kereszténynek nevelték, de elég muzulmán imát ismert, hogy kamuzhasson.

A harmadik nappali imát, amelynek zuhr a neve, akkor kell elmondani, miután a nap túlhaladt a delelőn, vagyis déltől kora délutánig bármikor. Abdul leborult a helyes testtartásban, orrával, tenyerével, térdével és lábujjaival érintve a szőnyeget. Behunyta a szemét.

A berregés közeledett, a teherautó fáradságosan küzdötte magát fölfelé a dűne túloldalán.

Ekkor jutott az eszébe a távkapcsoló. Az ülésen hagyta! Káromkodott. Az rögtön elárulja.

Felugrott, kivágta az anyósülés ajtaját. Két ujjal felnyitotta a bal cipője sarkán a titkos rekeszt. A nagy sietségben a homokba ejtette a távkapcsolót. Felkapta, belenyomta a kicsi üregbe, lezárta a rekeszt, visszaugrott a szőnyegre.

Ismét leborult.

A szeme sarkából látta, amint a teherautó átkel a dűne tetején, majd hirtelen fékez az ő Fordja mellett. Behunyta a szemét.

Nem ismerte kívülről az imákat, de épp elég gyakran hallotta őket, hogy dünnyögve utánozhassa a hangzásukat.

Hallotta, amint nyílik, majd csukódik a teherautó ajtaja. Súlyos léptek közeledtek.

– Állj fel – mondta arabul egy hang.

Abdul kinyitotta a szemét. Két férfi volt az. Egyiküknél puska volt, a másiknál pisztoly, tokban. Mögöttük teherautó, a platóján liszteszsákok. Viszik az élelmet a dzsihádistáknak.

A pelyhedző szakállú puskás volt a fiatalabb. Terepmintás nadrágot viselt kék anorákkal, amely jobban illett volna egy esős naphoz New Yorkban.

– Ki vagy? – kérdezte gorombán.

Abdul tüstént belebújt a vidám vándorkereskedő bőrébe. Mosolygott és megkérdezte:

– Barátaim, miért háborgatjátok ima közben az embert?

Hatéves koráig Bejrútban élt, szülei az után is az arabot használták otthon, hogy átköltöztek New Jersey-be, ezért folyékonyan, libanoni kiejtéssel beszélt arabul.

– Isten bocsánatát kérjük, amiért félbeszakítottuk áhítatodat – szólalt meg higgadtan az őszülő, pisztolyos férfi. – De mit keresel ezen a sivatagi csapáson? Hova mész?

– Cigarettát árulok – felelte Abdul. – Nem akartok venni? Féláron adom. – A legtöbb afrikai országban egy amerikai dollárnak megfelelő összeget kértek el húsz szál Cleopatráért. Abdul feleannyiért adta.

A fiatalabb férfi kinyitotta a csomagtartót, amely tele volt Cleopatrával.

– Honnan szerezted? – kérdezte.

– Egy szudáni századostól. Bilel a neve. – Ez hihető. Mindenki tudja, milyen korruptak a szudáni katonatisztek.

Csönd lett. Az idősebb dzsihádi töprengett. A fiatalabb dzsihádistán látszott, hogy boldogan használná a puskáját. Abdul sejtése szerint még sose lőtt emberre. Alighanem elhibázná a célt. Viszont az idősebb kevésbé feszült. Ő meggondoltabban fog lőni, de pontosabban.

Abdul tudta, hogy az élete forog kockán. Ez a kettő vagy hisz neki, vagy megpróbálják megölni. Amennyiben harcra kerül a sor, elsőnek az öregre támad. A fiatalabb lőni fog, de valószínűleg elhibázza. Bár az is lehet, hogy ilyen közelről nem.

Az idősebb férfi megismételte a kérdését.

– Mit keresel itt? Hova akarsz menni?

– Van erre egy falu, nem? – kérdezte Abdul. – Még nem látom, de egy ember a kávéházban azt mondta, hogy ott is lesznek vevők.

– Egy ember a kávéházban.

– Én mindenütt vásárlókat keresek.

– Motozd meg – utasította az idősebb férfi a fiatalabbat.

A fiatal a vállára kanyarította a puskáját. Ez pillanatnyi megkönnyebbülést jelentett Abdulnak. Ám az idősebb iszlamista előhúzott egy 9 milliméterest, és Abdul fejének szegezte motozás közben.

A fiatal megtalálta Abdul olcsó mobilját. Átadta a társának.

Az elvette a mobilt, és bekapcsolta. Magabiztosan nyomkodta a billentyűket. Abdul úgy gondolta, hogy a névjegyeket és a legutóbbi hívások listáját nézi. Amit találni fog – olcsó szállodák, autójavítók, pénzváltók és két kurva – az alátámasztja Abdul fedőtörténetét.

– Kutasd át a kocsit – mondta az idősebb férfi. Abdul állt, figyelt. A fiatalember a nyitott csomagtartóval kezdte. Kivette Abdul kis útitáskáját, kiborította a földre. Nem sok minden volt benne: egy törülköző, egy Korán, egyszerű pipereholmi, egy telefontöltő. A dzsihádista kidobálta az összes karton cigarettát, fölemelte a terepjáró padlólemezét, de csak a pótkereket és a szerszámos ládát látta. Kinyitotta a hátsó ajtókat, nem fárasztva magát azzal, hogy a helyére tegye azt, amit kiszórt. Bedugta a kezét az ülések alá, a támlák mögé, lehajolt, hogy benézzen a Ford alá.

Elöl benézett a műszerfal alá, a kesztyűtartóba, az ajtók zsebeibe. Felfedezte a vezetőülés melletti ajtón a laza burkolólemezt, és kiszedte.

– Távcső! – állapította meg diadalmasan. Abdult megborzongatta a félelem. A távcső nem olyan gyanús, mint a fegyver, viszont drága, és mi szüksége egy cigarettakereskedőnek távcsőre?

– Nagyon hasznos a sivatagban – mondta. Kezdett kétségbe esni. – Nyilván nektek is van.

– De ez drága! – Az idősebb férfi megvizsgálta a lencséket. – Made in Kunming – olvasta. – Ez kínai!

– Pontosan – mondta Abdul. – Ugyanattól a szudáni századostól kaptam, akitől a cigarettát. Alkalmi vétel volt!

Ezt is el lehetett hinni. A szudáni hadsereg sokat vásárolt Kínától, országuk első számú kereskedelmi partnerétől. A felszerelés nagyobb része a feketepiacon végezte.

– Ezt használtad, amikor közeledtünk? – kérdezte nagy ravaszul az idősebb férfi.

– Azt akartam, ima után – mondta Abdul. – Tudni akartam, milyen nagy lehet a falu. Szerinted? Ötven lakos? Száz? – Készakarva alábecsülte a lélekszámot, hadd higgyék, hogy valóban nem látta a tábort.

– Ne is törődj vele – mondta az ember. – Úgyse mész te oda. – Hosszan, szúrósan nézett Abdulra, nyilván azt latolgatta, higgyen-e neki vagy ölje meg. – Hol a pisztolyod? – kérdezte váratlanul.

– Nincs nekem olyan. – Abdul nem tartott magánál tűzfegyvert, amely sokkal többször keverte bajba az ügynököt, mint ahányszor segített rajta. A mostani helyzet is ezt példázta. Ha ez a kettő fegyvert talál nála, bizonyosan nem hiszik el, hogy ő csak egy ártatlan cigarettaárus.

– Nyisd fel a motorháztetőt – rendelkezett az idősebb.

A fiatal engedelmeskedett. A motorházban semmit sem rejtettek el.

– Tiszta – mondta.

– Nem is látszol nagyon ijedtnek – mondta az idősebb. – Pedig tudod, hogy dzsihádisták vagyunk. Úgy is dönthetünk, hogy megölünk téged.

Abdul állta a tekintetét, de megengedte magának, hogy reszkessen egy kicsit.

– Insallah – mondta. Ahogy Isten akarja.

A férfi bólintott. Visszaadta Abdul mobilját.

– Fordulj meg – parancsolta. – Menj vissza oda, ahonnan jöttél.

Abdul vigyázott, hogy ne lélegezzen föl.

– De hát én azt reméltem, hogy eladhatok… – Úgy tett, mint aki észbe kapott. – Nem kértek egy kartonnal?

– Ajándékba?

Erős volt a kísértés, hogy igent mondjon, de az, akit alakított, nem viselkedett volna ilyen nagylelkűen.

– Szegény ember vagyok – mondta. – Bocsássatok meg…

– Menj vissza! – ismételte a dzsihádista.

Abdul vállat vont, mint aki feladta az üzlet reményét.

– Ahogy óhajtod – mondta.

A dzsihádista intett a társának. Visszatértek a teherautóhoz.

Abdul elkezdte összeszedni a szétszórt holmiját.

A teherautó eldübörgött.

Abdul kivárta, hogy eltűnjön a sivatagban, mielőtt megszólalt.

– Jézus, Mária, Szent József! – lehelte. – Ez kemény volt!

***

Table of Contents

A történet Kr. e. 2500 körül kezdődik.

1

2

3

4

5

6

Tíz télközéppel később

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Tizenöt télközéppel később

36

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is